ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
№ 336/3030/15-к
пр. 1кп/336/62/2020
16 січня 2020 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з повною середньою освітою, неодруженого, який працює водієм у ТОВ «Преміс-Ю», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч.1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2015 року в період часу з 17-10 год. до 17-40 год. ОСОБА_4 , перебуваючи на проїжджій частині вул. Епронівській в м. Запоріжжі, навпроти будинку № 107, маючи умисел на завдання тяжких тілесних ушкоджень, на грунті виниклих неприязних відносин з ОСОБА_6 , наніс останньому металевим тупим предметом, а саме - автомобільним балонним ключом, який утримував в руці, не менш ніж три удари в область голови, чим спричинив потерпілому відкритий проникаючий вдавлений перелом скроневої кістки з права з ділянкою розмозження головного мозку, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, а також спричинив забійну рану м`яких тканин правої тім`яної області та синець м`яких тканин лівої виличної області, що кваліфікується як легкі тілесні ушкодження.
Обвинувачений свою провину у викладеному вище визнав повністю та пояснив, що він зустрічався з колишньою дружиною потерпілого ОСОБА_7 , через що ОСОБА_6 кожного дня йому погрожував, казав, що спалить та вб`є його. Того дня, 20 січня 2015 року, у період часу з 5 до 6 години вечора обвинувачений з ОСОБА_8 та її дитиною приїхав до будинку своєї дівчини по АДРЕСА_2 , де вони мали на меті взяти продукти, щоб відвезти їх батькові ОСОБА_8 , який на той час лежав у лікарні. Зненацька з кущів на нього вискочив ОСОБА_6 і поцілив йому в обличчя травматичним пістолетом, але сталася осічка та постріл не пролунав. Захищаючись від нападу зі зброєю з боку ОСОБА_6 , та не чекаючи надалі, обвинувачений дістав із салону автомобіля ОСОБА_8 , на якому вони приїхали, балонний ключ, яким почав навідмаш наносити удари у напрямку голови, тулуба та верхніх кінцівок потерпілого. При цьому, такі удари досягали своєї цілі. Таким чином він наніс ОСОБА_6 приблизно 2-3 удари, від яких потерпілий спочатку впав, а потім підвівся та з пістолетом пішов геть. Крім того, обвинувачений визнав, що саме від його дій були спричинені ОСОБА_6 тілесні ушкодження, які ставляться йому за провину. Заявлений потерпілим позов щодо стягнення матеріальної шкоди обвинувачений визнав лише на 3000 грн., а спричинену ОСОБА_6 моральну шкоду взагалі не визнав. У скоєному щиро розкаявся.
Дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину при вище викладених обставинах повністю доведена.
Як слідує з витягу з кримінального провадження № 0000273, 20 січня 2015 року невстановлена особа, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, біля будинку АДРЕСА_2 , в ході раптової сварки з ОСОБА_6 нанесла останньому тяжкі тілесні ушкодження /а. с. 1, 2 т. 2/.
Згідно рапорту оперативного чергового Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області о 19-39 год. до Шевченківського районного відділу надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що до П`ятої міської клінічної лікарні швидкої та екстреної медичної допомоги о 19-15 год. самостійно звернувся ОСОБА_6 за отриманням медичної допомоги у зв`язку із спричиненням забійної рани голови відомою йому особою поблизу будинку № 107 по вул. Епропівській в м. Запоріжжі /а. с. 23 т. 2/.
За змістом протоколу прийняття від ОСОБА_6 , який попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.01.2015 року ОСОБА_6 просить притягнути до відповідальності осіб, які о 17-00 год. - 17-30 год. 20 січня 2015 року біля будинку № 107 по вул. Епронівській в м. Запоріжжі спричинили йому тілесні ушкодження та намагалися вбити його /а. с. 26 т. 2/.
Допитана судом свідок ОСОБА_9 пояснила, що раніше вона перебувала у фактично шлюбних відносинах з обвинуваченим, а ще раніше вона була одружена з потерпілим. 20 січня 2015 року ОСОБА_9 перебувала зі своєю дитиною вдома по АДРЕСА_2 . Напередодні її батько потрапив у лікарню з інсультом. Близько 10-00 год. свідку подзвонив ОСОБА_6 та сказав, що хоче взяти їх дитиною та погуляти з нею, на що ОСОБА_9 погодилася. Приблизно через годину прийшов потерпілий забрав дитину та пішов. В обідній час знову зателефонував ОСОБА_6 та сказав, що у нього закінчився бензин, тому попрохав привезти йому гроші та забрати дитину. Через деякий час потерпілий знову подзвонив, але вже почав погрожувати та вимагати грошей, на що ОСОБА_9 йому відмовила. В той час свідок вже рухалася на власному автомобілі додому зі своєю бабусею та дитиною. Бабусю вона висадила на вул. Куйбишева, що б вона йшла додому, а сама з дитиною заїхала в провулок, де припаркувалася та чекала на дзвінок бабусі. Згодом її бабуся зателефонувала і сказала, що ОСОБА_6 вештається біля їх двору. В цей час потерпілий знову подзвонив свідку та став погрожувати. Врешті ОСОБА_9 подзвонила своєму хлопцю ОСОБА_10 , який сказав, що вона можна під`їхати до нього додому та перечекати, коли ОСОБА_6 піде геть. Вона вирушила до обвинуваченого на вул. Арктичну, це вже було близько 15-16 години. Згодом свідок подзвонила бабусі, яка повідомила, що потерпілий ніби пішов. ОСОБА_9 треба було заїхати до себе додому, взяти речі та продукти і відвезти їх татові в лікарню. Вона попросила, що б з нею поїхав ОСОБА_11 . Коли вони, близько 18-00 год., на автомобілі спускалися по вул. Мальовничій, ОСОБА_9 побачила потерпілого, який рухався у бік її будинку. Вона пригальмувала. Свідок з дитиною та ОСОБА_4 вийшли з автомобіля, коли в цей час до них з пістолетом в руці та погрозами підійшов ОСОБА_6 . Обвинувачений наказав їй бігти з дитиною у двір, що свідок і зробила. При цьому, вона бачила, як між ОСОБА_6 та обвинуваченим почалася бійка вона почали махати руками, але свідок не бачила саме нанесення потерпілому тілесних ушкоджень. Дитину вона віддала бабусі та наказала, що б вони зачинилися, а сама ОСОБА_9 вийшла на вулицю до автомобіля, але ні потерпілого, ні обвинуваченого на тому місці вже не було ОСОБА_6 вже відійшов метрів за двісті на вул. Скульптурну. Його автомобіль стояв на розі, він сів та поїхав геть. ОСОБА_9 повернулася у свій двір, де зустріла ОСОБА_4 . Того вечора вони поїхали у лікарю до її батька, а згодом свідку зателефонував ОСОБА_6 та повідомив, що він їде до лікарні, бо у нього щось з головою, та пригрозив їй смертю. Крім того, свідок підтвердила суду, що у салоні її автомобіля дійсно знаходився ключ, за допомогою якого їй напередодні міняли колесо.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що обвинувачений - це знайомий її онучки ОСОБА_9 , а потерпілий - це колишній чоловік останньої. 20.01.2015 року свідок вдень була на ринку, їй подзвонила онучка ОСОБА_8 та сказала, що забере її. Це було приблизно о 10-00 год. Згодом вони вирушили разом додому на автомобілі. В цей час ОСОБА_9 постійно телефонував потерпілий та погрожував. Вони рухалися по вул. Куйбышева, онучка її висадила, сказала, що боїться йти додому, тому свідок вирушила сама. Діставшись подвір`я, ОСОБА_12 спостерігала за вулицею та по бачила, як ОСОБА_6 кілька разів проїздив по вулиці на своїй машині. Свідок подзвонила ОСОБА_8 та сказала, що потерпілий її вартує. Згодом вона знову подзвонила та сказала, що ОСОБА_6 вже нема. Ганна приїхала увечері, вже темніло, вона зайшла у будинок з дочкою, машина залишилася на вулиці, з ким ОСОБА_8 приїхала, свідок не бачила. ОСОБА_9 залишила дочку, сказала закритися і нікого не пускати, а сама взяла їжу та поїхала до батька у лікарню, хоча свідок не бачила, як ОСОБА_8 від`їжджала. Того дня обвинуваченого ОСОБА_12 не бачила, як і не бачила вона його бійки з потерпілим.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_6 він знає, як колишнього сусіда по вул. Епронівській, бо колись потерпілий одружився з ОСОБА_8 та переїхав до неї жити. Так, 20.01.2015 року свідок був у себе вдома та ввечері почув з вулиці якісь крики. Він підійшов до вікна та побачив, що на вулиці, поблизу його подвір`я, деруться двоє, одним з яких виявився ОСОБА_6 , іншого ж свідок тоді не впізнав, бо він не був йому знайомий, але ним виявився саме обвинувачений. Вони наносили удари кулаками один одному. Удари спрямовувалися у верхню частину тулубу та обличчя. Жодних предметів в руках чи зброї свідок у них не помітив. Щоб розгледіти уважніже ОСОБА_13 через пару хвилин вийшов на подвір`я, але побачив, що потерпілий та обвинувачений вже пішли у бік вул. Архітектурної. Крім того, свідок суду зазначив, що в результаті вказаної бійки як ОСОБА_6 так і обвинувачений могли отримати не менше трьох ударів у голову.

Крім того, відповідно до складеного 21 січня 2015 року старшим слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_14 протоколу того ж дня у період з 15-30 год. по 16-40 год. був проведений огляд місця події, яким виявилася ділянка місцевості між будинками № 107 та АДРЕСА_2 , в напрямку від будинку № 109 до перехрестя вулиць Епронівської і Архітектурної в м. Запоріжжі, де вилучено кришку від пляшки з надписом «SHAKE» з нашаруванням речовини бурого кольору. Детальний вигляд оглянутої місцевості вбачається із доданих до протоколу фотоілюстрацій /а. с. 29-32 т. 2/.
Власною письмовою заявою від 20.01.2015 року обвинувачений підтвердив добровільну видачу свого одягу та взуття, які наступного дня було оглянуто. Так, відповідно до складеного 21 січня 2015 року старшим слідчим Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_15 протоколу того ж дня у період з 21-00 год. по 21-30 год. був проведений огляд виданого ОСОБА_4 одягу та взуття: спортивної кофти, джинсових брюк та черевиків /т. 2, а.с. 39, 40/.
Також, згідно складеного 23 січня 2015 року старшим слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_15 протоколу того ж дня у період з 14-30 год. по 15-10 год. з дозволу власника ОСОБА_16 був проведений огляд належного їй автомобіля «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з виявленою у салоні на передній пасажирській двері речовиною бурого кольору. Детальний вигляд оглянутого автомобіля вбачається із доданих до протоколу фотоілюстрацій /а. с. 42-45 т. 2/.
Власною письмовою заявою від 04.02.2015 року мати потерпілого ОСОБА_17 підтвердила добровільну видачу одягу ОСОБА_6 , який того ж дня було оглянуто. Так, відповідно до складеного 4 лютого 2015 року старшим слідчим Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_15 протоколу у період з 14-20 год. по 15-00 год. був проведений огляд виданого одягу потерпілого, в який він був вдягнений 20 січня 2015 року: спортивної кофти та спортивного костюму (кофта та брюки) /т. 2, а.с. 46, 47/.
Крім того, під час досудового розслідування задля проведення експертиз у встановленому законом порядку були відібрані зразки:
- у потерпілого ОСОБА_6 зразки крові за протоколом старшого слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_15 від 13.02.2015 року /т.2 , а.с. 52/;
- у обвинуваченого ОСОБА_4 також зразки крові за протоколом старшого слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_15 від 18.02.2015 року /т.2 , а.с. 52/.

Отримані речі, предмети та зразки стали об`єктами призначених органом досудового розслідування результативних експертиних досліджень.
Так, висновками експерта № 411 від 16.02.3015 року та № 431 від 19.02.2015 року була встановлена групова належність крові потерпілого та крові обвинуваченого /т.2 , а.с. 57-60/.

Згідно висновку експерта № 428 від 04.03.2015 року на спортивній кофті потерпілого ОСОБА_6 виявлена кров людини, чиє походження від потерпілого не виключається /а. с. 64-66 т. 2/.
За висновком експерта № 425 від 04.03.2015 року на металевій кришці, вилученій з місця події, наявна кров людини, чиє походження від потерпілого ОСОБА_6 не виключається /а. с. 80-82 т. 2/.
З висновку судової медичної експертизи № 555 від 16.03.2015 року слідує, що відкритий проникаючий вдавлений перелом скроневої кістки зправа з ділянкою розмозження головного мозку у ОСОБА_6 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення. Ушкодження утворилося від дії тупого (тупих) предметів, його давність може відповідати строкам, вказаним в медичній документації /а. с. 84-86 т. 2/. Крім того, експертом констатована наявність у потерпілого й інших тілесних ушкоджень, зокрема: рани в тім`яній області зправа, в лобній області зліва, на правій кисті, садна лівої кисті і обличчя, гематоми кистей обох рук, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
За висновком судової медичної експертизи № 1251-Д від 16.04.2015 року ОСОБА_6 поступив до нейрохірургічного відділення комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» о 19 годині 15 хвилин 20 січня 2015 року з такими ушкодженнями: відкритий проникаючий вдавлений перелом скроневої кістки зправа (з наружною раною у скронево-тім`яній області), забійна рана м`яких тканин правої тім`яної області, синець м`яких тканин лівої виличної області /а. с. 88-90 т. 2/.
Відповідно до висновку судової медичної експертизи № 340 від 24.01.2015 року будь-яких видимих тілесних ушкоджень, а також слідів їхнього загоювання, які за давністю могли б бути віднесені до строку, вказаному в обставинах справи, на тілі ОСОБА_18 не виявлено /а. с. 107 т. 2/.
Як слідує з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, під час вчинення цієї процесуальної дії свідок ОСОБА_19 впізнав по фотографії ОСОБА_4 як особу, що наносила удари ОСОБА_6 20 січня 2015 року біля будинку АДРЕСА_2 /а. с. 161-163 т. 2/.
Як випливає з показань свідка ОСОБА_19 під час проведеного з його участю 9 квітня 2015 року слідчого експерименту /а. с. 167-174, 177-185 т. 2/, після прибуття ОСОБА_6 і ОСОБА_19 до місця, де проживає ОСОБА_20 , потерпілий, побачивши машину своєї дружини « ОСОБА_21 », зі словами « ОСОБА_22 едет» вийшов з машини. За спливом нетривалого проміжку часу свідок почув удар і повернувся в бік, з якого виходив звук цього удару, та побачив автомобіль, який стояв біля будинку ОСОБА_23 , та двох чоловіків, які вийшли з нього і, підійшовши до лівого крила автомашини стали махати руками і ногами, у зв`язку з чим свідок вивів, що вони когось били. Після цього він почув вигук ОСОБА_6 : «Ты мне наехал на ноги, съедь!». Один з чоловіків сів за кермо та здав автомобіль назад. Другий чоловік тримав ОСОБА_24 ззаду під руками, врешті інший вийшов з автомобіля, тримаючи в руках якийсь предмет, став бити ним ОСОБА_6 по голові та одночасно вигукувати якісь фрази.
В ході проведення зазначеної процесуальної дії свідок продемонстрував, як саме наносилися удари потерпілому. Детальний опис нанесених ударів вбачається із доданого до протоколу відеозапису на диску для лазерних систем зчитування /а. с. 29-32 т. 2/.
За висновком додаткової судової медичної експертизи № 1489-Д від 27.04.2015 року /а. с. 102-102/ тілесні ушкодження у ОСОБА_6 , а саме: травма голови, що встановлена при проведенні судової медичної експертизи № 555 від 13.02.2015 року, могла утворитися за обставин, вказаних у протоколі слідчого експерименту від 09.04.2015 року з участю свідка ОСОБА_19 .
Судом також досліджені висновки експертів /а. с. 70-71, 75-76 том № 2/, які хоча й належні до матеріалів цього провадження, проте не містять інформації про обставини, що підлягають доказуванню, тому не згадуються судом на обґрунтування обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Перелічені вище та перевірені під час судового розгляду докази є допустимими та належними, вони отримані у законному порядку, є конкретними та узгоджуються між собою, з них послідовно та логічно вбачаються установлені судом фактичні обставини справи.
Та обставина, що показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_25 про фактичні обставини справи не в повній мірі відповідають одні одним, зокрема, щодо розвитку подій до та після бійки обвинуваченого з потерпілим, на думку суду, зумовлена об`єктивними факторами, а саме, коротким проміжком часу конфлікту, стрімкістю розвитку подій, темним часом доби, обмеженою оглядністю з того місця, де перебували певні свідки, що не дискредитує їх як очевидців подій.
Проаналізувавши вищевказану сукупність досліджених достовірних та перевірених у судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого в інкримінованому йому злочині при вищевикладених судом обставинах доведена повністю.
Так, обвинувачений не оспорював те, що ввечері 20.01.2015 року він знаходився поблизу будинку № 107 по вул. Епронівській в м. Запоріжжі, де у нього на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_6 виник конфлікт, який перейшов у бійку, в процесі якої обвинувачений застосував металевий балонний ключ і ним наніс потерпілому тілесні ушкодження у область голови.
Виявлення на спортивній кофті потерпілого ОСОБА_6 та на металевій кришці, вилученій з місця події, крові людини, чиє походження через домішок крові від обвинуваченого не виключається (висновок експерта № 428 від 04.03.2015 року, висновок експерта № 425 від 04.03.2015 року) відсутність біологічних слідів іншої особи, вказує на те, що ні з ким іншим, крім ОСОБА_4 , потерпілий безпосередньо під час конфлікту не бився.
За показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_25 саме обвинувачений знаходився біля потерпілого у момент бійки.
За показаннями самого ОСОБА_26 саме він завдав потерпілому - металевим автомобільним балонним ключом, який утримував в руці, не менш ніж три удари в напрямку голови, що прямо пов`язує обвинуваченого з подією злочину.
Як свідчить висновок експерта № 1488-Д від 27.04.2015 року, утворення отриманих ОСОБА_6 тілесних ушкоджень за умови його однократного падіння з висоти власного росту на тупу пласку поверхню виключається /а. с. 97-99 т. 2/. Крім того, вказаним висновком не виключається можливість вчинення ОСОБА_6 активних дій з моменту спричинення тілесних ушкоджень до моменту звернення до міської клінічної лікарні екстреної і швидкої медичної допомоги, яке співпало з 19 годинами 15 хвилинами 20 січня 2015 року.
Ці факти переконують суд у тому, що лише обвинувачений наніс потерпілому поранення, які спричинили інкриміновані тілесні ушкодження.
При цьому, вирішуючи питання наявності у обвинуваченого умислу на спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_6 суд ураховує роз`яснення п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», згідно яких питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранень, суд дійшов до висновку, що їх неможна вважати нанесеними випадково.
Так, дії обвинуваченого, який, використовуючи металевий тупий предмет, наніс ним не один, а кілька ударів, з локалізацією їх в область голови потерпілого, свідчать про те, що він мав на меті заподіяти ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, оскільки загальновідомим є той факт, що у голові розташовано життєво-важливий орган головний мозок, при пошкодженні якого беззаперечно завдаються серйозні тілесні ушкодження, навіть, з летальним наслідком.
Отже, фактичні обставини кримінального провадження свідчать, що дії обвинуваченого мали умисний протиправний характер, що свідчить про наявність прямого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Суд не може погодитися з доводами обвинуваченого про те, що він діяв у стані самооборони.
Дійсно, відповідно до ч.2 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
В ч.3 ст. 36 КК України закріплено, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Згідно статті 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певної підстави (юридичного факту). Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК такою підставою є лише вчинення особою суспільна небезпечного посягання.
Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про необхідну оборону» при розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Згідно п.5 цієї ж постанови, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Під час судового розгляду встановлено, що бійка виникла між двома чоловіками. Натомість, установлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що дії обвинуваченого мали умисний характер, конфлікт виник до події злочину, згодом у присутності свідків, обвинувачений мав реальну можливість не брати у ньому участі, не допустити подальшого контакту із потерпілим, який, за його ж показаннями, цей конфлікт і спровокував. Тобто, обвинувачений умисно діяв з метою спричинення тілесних ушкоджень, розуміючи те, що ОСОБА_6 будуть спричинені тяжкі тілесні ушкодження.
Діяння обвинуваченого має ознаки об`єктивної сторони умисного тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння: дії, за якими обвинувачений спрямовував знаряддя злочину металевий балонний ключ - безпосередньо у голову ОСОБА_6 , нанісши останньому поранення, наслідки такого діяння ОСОБА_4 у виді тяжкого та легких тілесних ушкоджень та причинний зв`язок між його діями та наслідками.
На думку суду, попереднє спрямування потерпілим у бік ОСОБА_4 травматичного пістолету з подальшим виходом зброї зі строю через осічку не створювало реальної загрози обвинуваченому, оскільки із показань самого обвинуваченого вбачається, що він мав об`єктивну можливість уникнути розвитку конфліктної ситуації, вибивши з рук потерпілого пістолет, але цього не став робити та наніс удари балонним ключом ОСОБА_6 у напрямку голови.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що у обвинуваченого не було невідкладної необхідності в заподіянні шкоди потерпілому, а дії ОСОБА_6 не загрожували негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних правом інтересів ОСОБА_4 , а тому обвинувачений не знаходився у стані необхідної оборони.
Таким чином, до показань обвинуваченого про те, що він діяв в стані самооборони, як і до попереднього невизнання ним вини у обсязі, що інкримінується обвинуваченням, суд ставиться критично, розцінюючи це як обраний обвинуваченим спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене тяжке кримінально-каране діяння.
Суд приймає до уваги ті показання обвинуваченого, які відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом у цьому вироку щодо нанесення обвинуваченим за допомогою тупого металевого предмету тілесних ушкоджень потерпілому, а саме, автомобільним балонним ключом.
Таким чином, підстав для будь-яких розумних сумнівів щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 в умисному спричиненні ОСОБА_6 тяжкого тісного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння під час судового розгляду справи встановлено не було, а тому суд дії обвинуваченого кваліфікує за ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Отже, суд, на виконання вимог ст. 67 КПК України, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи, що по справі було забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд усіх її фактичних обставин, дійшов висновку про доведеність пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення.
Відсутність того чи іншого учасника кримінального провадження в судовому засіданні не є перешкодою для вирішення кримінального провадження на підставі наданих суду фактичних даних та досліджених доказів, а тому неявка потерпілого в суд та недослідження судом його показань не є обставинами, які можуть перешкодити судовому розгляду, як не є підставами для припинення такого розгляду, оскільки в силу кримінального процесуального законодавства відмова у здійсненні правосуддя є недопустимою і такою, що порушує завдання кримінального судочинства, до яких відноситься захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Питання призначення покарання судом вирішується у відповідності до загальних засад, передбачених ст. 65 КК України, де поряд із кваліфікацією дій винуватої особи враховується й ряд інших чинників.
При цьому обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, судом визнається щире каяття ОСОБА_4 .
При призначенні покарання обвинуваченому суд бере до уваги вищевказану обставину, враховує ступінь тяжкості учиненого злочину, який закон відносить до категорії тяжких злочинів, фактичні обставини вчиненого, зокрема, наслідки - спричинення тілесних ушкоджень досить молодій людині, суд враховує й відомості про особу винуватого: має постійне місце проживання та роботи, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, не інвалід, характеризується позитивно.
Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 за скоєний злочин покарання у виді позбавлення волі на строк, в межах санкції відповідного закону про кримінальну відповідальність.
На думку суду, вказане покарання випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, отже, воно буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так й іншими особами, тобто покарання, що призначається, досягне мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Зважаючи на те, що у справі встановлена лише одна обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, судом не встановлено достатніх підстав для застосування при призначенні йому покарання положень ст. 69 КК України.
Крім того, встановлено, що хоча обвинувачений і вчинив злочин, який згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, він висловив критику до своєї протиправної поведінки, судимостей не має, раніше випробування до нього судом не застосовувалося. Ці обставини свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування призначеного йому покарання за вчинений злочин, але в умовах застосування до нього вимог ст. 75 КК України шляхом звільнення його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, тобто з іспитовим строком, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При вирішенні цивільного позову, заявленого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Як цивільний позивач, потерпілий за поданим позовом від 25.05.2015 року /а.с. 33, 34 т. 1/ просив стягнути з обвинуваченого на його користь матеріальну шкоду у розмірі 46 000 гривень, відшкодувати понесені в розмірі 11 200 гривень витрати за надання юридичної допомоги та стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 700 000 гривень.
Під час провадження у справі ОСОБА_6 заявлені позовні вимоги не змінював, оскільки позовну заяву з іншими вимогами (збільшеними або зменшеними) він суду не подавав. При цьому, на вказаний висновок суду не впливає додане до матеріалів справи «Документальне підтвердження матеріальної шкоди … в обґрунтування заявленого цивільного позову …» на загальну суму 133 416 грн. 89 коп., оскільки за вимогами цивільно-процесуального законодавства України саме у позовній заяві позивач повинен викладати свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, і така заява подається до суду в письмовій формі та підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч.1 ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
У відповідності до вимог ст.ст. 127, 128, 129 КПК України обов`язок про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком покладається на підозрюваного, обвинуваченого.
Вимоги позову про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_6 обгрунтував тим, що у зв`язку з подією злочину було пошкоджено його одяг та годинник. Крім того, через отриманні тілесні ушкодження потерпілий був вимушений виїхати на лікування за кордон, для чого винаймав житло та користувався транспортом.
Натомість, з наданих суду рахунків-фактур слідує, що як одяг, так і чоловічий годинник придбалися не потерпілим, а ОСОБА_27 .
Крім того, матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей про те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого було пошкоджено одяг та годинник ОСОБА_6 . Більш того, на вилученому під час досудового розслідування одязі потерпілого (спортивна кофта, спортивний костюм «Адідас») пошкоджень виявлено не було, експерт лише констатував, що оглянутий ним одяг має ознаки природного зносу /а.с. 65,65 т.2/.
Також, з наданих суду стороною позивача документів випливає, що всі витрати, в т.ч. й за надання юридичної допомоги несла ОСОБА_28 , яка, доречи, й не є стороною угоди № 140 про надання юридичних послуг адвокатом ОСОБА_29 від 14.05.2015 року та договору про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_30 від 28.01.2015 року, з якими, як зі своїми представниками укладав названі правочини саме ОСОБА_6 /а.с. 20 т.1/.
Більш того, з довідки громадянки ОСОБА_31 /а.с. 73 т. 4/ взагалі не слідує, що ОСОБА_6 реально були витрачені кошти на винаймав житла в м. Мадриді, бо вказаною довідкою лише посвідчено надання потерпілому в оренду кімнати у певний період часу із зазначенням вартості проживання та комунальних витрат.
Отже, оскільки ОСОБА_6 є самостійним суб`єктом матеріальних і процесуальних правовідносин, між тим всупереч вимог принципу змагальності доказів заподіяння матеріальної шкоди саме йому він не надав, суд доходить до необхідності вирішення його вимог шляхом відмови в задоволенні позову в цій частині.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди потерпілий обґрунтував з посиланням на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого він переживав та продовжує переживати глибокі моральні та фізичні страждання.
Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.
Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди суд вважає частково обґрунтованими, оскільки відповідно до положень ч.1 та 2 ст. 23, 1167, 1168 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди особі, яка зазнала болю та страждань у зв`язку із ушкодженням здоров`я.
Судом встановлено, що винними діями обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнав потерпілий у зв`язку з спричиненням йому, в основному, тяжкого тілесного ушкодження, а саме відкритого проникаючого вдавленого перелому скроневої кістки зправа з ділянкою розмозження головного мозку, через що потерпілий вимушено перебував на стаціонарному лікуванні, під час якого переніс хірургічне втручання, втративши на певний час можливість вести звичайний спосіб життя та можливість працювати. При цьому, згідно довідки лікаря від 07.04.2016 року рекомендовано супроводження потерпілого іншою особою для пересування з причин нестабільного стану пацієнта /а.с. 18 т. 4/.
Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину душевних страждань потерпілого, те, що внаслідок події злочину йому було спричинено вимушені зміни у звичайному способі життя та необхідні зусилля для їх відновлення. Крім того, суд враховує також ступінь вини обвинуваченого, який на протязі тривалого часу не здійснив жодного реального добровільного відшкодування заподіяних потерпілому фізичних і моральних страждань.
Аналізуючи суть самого порушення прав позивача, виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у 75 000 гривень, що є достатнім для компенсації немайнових втрат, які в інший, негрошовий спосіб, поновити неможливо, та реальним з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
На час ухвалення судом вироку обвинуваченому у кримінальному провадженні запобіжний захід обрано не було. Клопотань про його обрання до суду не надійшло.
Питання про речові докази судом вирішується у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
Зокрема, долучені стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження диски з відеозаписами процесуальних дій, які самі по собі становлять матеріали кримінального провадження, - належить зберігати з матеріалами кримінального провадження, а вилучені під час досудового розслідування одяг та взуття мають бути повернуті володільцям за належністю.
Відомостей про процесуальні витрати на судові експертизи суду надано не було.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, суд, -
ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі чого призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового злочину.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не застосовувати.
Позов ОСОБА_6 задовольнити частково та стягнути на його користь з ОСОБА_4 75 000 гривень на відшкодування спричиненої моральної шкоди.
У іншій частині позову ОСОБА_6 відмовити.
Речові докази: металеву пляшкову кришку з нашаруванням РБК, три змиви РБК, які зберігаються у камері схову Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області знищити.
Речові докази: спортивну кофту, спортивний костюм «Адидас» (кофта та штани), які зберігаються у камері схову Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області повернути ОСОБА_6 за належністю.
Речові докази: спортивну кофту, джинсові брюки, та пару черевиків, які зберігаються у камері схову Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області повернути ОСОБА_4 за належністю.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Роз`яснити обвинуваченим, захисникам, потерпілим, право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Обвинуваченим, до яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, також роз`яснити право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1