Провадження № 1-кп/537/101/2020
Справа № 536/156/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2020 р.Колегія суддів Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника - адвоката ОСОБА_7 ,
перекладача ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Крюківського районного суду в м.Кременчуці Полтавської області в режимі відеоконференції кримінальне провадження 0000919 від 17.12.2019 року по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
12 лютого 2020 року до Крюківського районного суду м. Кременчука надійшов обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення ,передбаченого ч.3 ст. 187 КК України.
На виконання вимог частини 3 статті 331 КПК України колегією суддів, на розгляд учасників кримінального провадження було винесено питання доцільності продовження тримання обвинуваченому ОСОБА_10 під вартою, т.я. термін перебування під вартою обвинуваченого спливає 13.04.2020 року, та судове провадження не завершене до його спливу.
В судовому засіданні прокурор висловив свою думку щодо доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Перекладач ОСОБА_11 в режимі відео конференції переклала обвинуваченому ОСОБА_12 думку прокурора щодо продовження запобіжного заходу, але обвинувачений ОСОБА_13 відмовився слухати перекладача та заважав суду продовжити розгляд кримінального провадження.
Захисник обвинуваченого ТсарукянаА.- ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, прохав суд змінити запобіжний захід на більш м*який, а саме на цілодобовий домашній арешт.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, приходить до наступних висновків.
Згідно ст.29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" закріпив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. У справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року вказано, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Як вбачається із реєстру матеріалів кримінального провадження:,
- 18.12.2019 року ОСОБА_14 Асканазу - повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 Кримінального кодексу України.
- 04.02.2019 року ОСОБА_14 Асканазу - повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України.
- відповідно до ухвали слідчого судді Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 19.12.2019 року підозрюваному обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 14 год. 30 хв. 14.02.2020 року .
- слідчим 06.02.2020 року складено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні та 06.02.2020 року вказаний обвинувальний акт затверджено прокурором.
- 12.02.2020 року з Полтавського апеляційного суду до Крюківського районного суду м. Кременчука направлено обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України для розгляду .
- ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука від 14.02.2020 року в підготовчому судовому засіданні обвинуваченому ОСОБА_15 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи з 14 лютого 2020 року до 13 квітня 2020 року включно.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегія суддів враховує й вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику. Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд бере до уваги, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Встановлення того, вчинила чи не вчинила особа кримінальне правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається.
Вирішуючи питання щодо продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_16 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить із вимог статті 29 Конституції України, якими передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Наведені Конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканість поєднується з такими ж вимогами статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року встановлено, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали чи можливо належним чином продовжити застосування на стадії досудового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції (п.74).
Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" закріпив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. У справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року вказано, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_13 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, може ухилитися від виконання процесуальних обов`язків, а також те, що застосування відносно нього жодного з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, виключається можливість обрання відносно обвинуваченого іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
Також при вирішенні питання про доцільність продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини.
У справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991, Європейський суд з прав людини зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Також слід врахувати, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. При розгляді питання про необхідність взяття під варту судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, і зокрема такі фактори які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Крім того, як стверджує в свої рішеннях Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фокс, Кембел і Гартлі проти Сполученого Королівства» зазначено, що наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати спостерігача у тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин, однак те, що можна вважати обґрунтованим залежить від обставин.
Відповідно до ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, а відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Суд, оцінивши в сукупності надані докази, доводи прокурора, доводи обвинуваченого та його захисника, прийшов до висновку про доведеність наявності достатніх підстав вважати, що перебуваючи на волі обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, які ще не допитані судом в судовому засіданні,враховуючи, що ОСОБА_13 є громадянином Грузії, не має офіційного зареєстрованого місця проживання, не має міцних соціальних зв*язків і що інші, більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти вказаним ризикам. Заявлені ризики, на думку колегії суддів, не зменшилися і на даний час.
Доказів які б вказували на відсутність чи зміну вказаних прокурором ризиків стороною захисту до суду не надано, при цьому судом не допитані всі свідки по справі.
З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими підстави для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ст.ст.177,178,197,199 КПК України, оскільки менш суворі запобіжні заходи не можуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
За викладених обставин, оцінюючи суспільну небезпечність та тяжкість кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому, з метою запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, а саме врахувати, що можливості переховуватися від суду, впливати на свідків та потерпілого, суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Особисте зобов`язання, на думку колегії суддів, не забезпечить уникнення ризиків та не забезпечить належної поведінки обвинуваченого, оскільки він обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину-розбійного нападу.
Колегія суддів також вважає недоцільним застосування домашнього арешту до ОСОБА_16 оскільки суду не надано доказів того, що застосування такого запобіжного заходу зможе запобігти доведеним ризикам та забезпечити належну поведінку обвинуваченого, наявність ризику його переховування від суду та впливу на свідків, потерпілого, наявність стосовно обвинуваченого ОСОБА_16 кримінальних проваджень, обвинувальні акти щодо якого перебувають на розгляді Кременчуцького районного суду за вчинення насильницьких злочинів, передбачених ч..2 ст. 186 КК України, та вчинення іншого кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене, підстави та обставини, передбачені ст.177 та 178 КПК України, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що вчинив злочин із застосуванням насильства, то підстав для визначення застави у даному кримінальному провадженні не вбачається.
Суд вважає доведеним те, що обставини, передбачені ст. 199 КПК України, свідчать про те, що встановлений судом ризик не зменшився в частині, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, оскільки обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину.
Під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_16 колегією суддів вивчалася можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим судом ризикам. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, на думку колегії суддів, не зможе їх унеможливити.
Щодо доводів захисника про відсутність ризиків, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його виним, з огляду на вірогідність переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого, свідків, спростовують доводи захисту про зникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Враховуючи викладене, а також те, що всі докази по справі, з об`єктивних причин, судом ще не досліджено, всіх свідків сторони обвинувачення в судовому засіданні не допитано, обставини, що стали підставою для застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, а інші, більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, то суд приходить до висновку, щодо доцільності продовження строку дії обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_17 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.
Керуючись статтями 177, 178, 183, 331,371,372 Кримінально-процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИВ:
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Республіки Адигея, Російської Федерації, вірменина, громадянина Грузії, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів до 16 травня 2020 року до 24.00 год. включно.
Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.
Ухвала суду може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м.Кременчука протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3