КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

01 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001095 за апеляційними скаргами заступника прокурора Київської області ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Косарі, Кам`янського району, Черкаської області, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7
та обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
На підставі ст.ст. 75,76 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Цим же вироком, цивільний позов по справі ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 50000 грн., як відшкодування моральних збитків.

Крім цього, судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_6 21 жовтня 2019 року, близько 15 години 00 хвилин, більш точного часу судом не встановлено, в світлий час доби за сприятливих погодних умов, сухому асфальтному покритті, керуючи технічно-справним транспортним засобом, автомобілем марки «Volkswagen», модель «Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи при цьому в стані алкогольного сп`яніння, рухався по вулиці Лермонтова в селі Трипілля, Обухівського району, Київської області, в напрямку села Щербанівка, Обухівського району, Київської області. Проїжджаючи відрізок вказаної автодороги, поблизу домоволодіння № 15, по вулиці Лермонтова в селі Трипілля, Обухівського району, Київської області водій ОСОБА_6 , в порушення вимог п.п. 1.5., 2.3. б), д), п.п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі - ПДР України), не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, побачивши, що на лівому узбіччі, відносно його напрямку руху знаходиться пішохід, не вжив заходів для зменшення швидкості руху транспортного засобу, не дотримався бокового інтервалу, внаслідок чого допустив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_8 , який знаходився в положенні стоячи на ногах обличчям до автомобіля, в нерухомому стані.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, перелом лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків, які утворились від дії тупого твердого предмета та за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу, у зв`язку з чим був доставлений до комунального некомерційного підприємства Обухівської районної ради «Обухівська ЦРЛ».
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, заступник прокурора Київської області ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Обухівського районного суду Київської області від 25.02.2020 в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Виключити з мотивувальної частини вироку, обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому щире каяття. В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, заступник прокурора області вказує на те, що вирок Обухівського районного суду Київської області стосовно ОСОБА_6 є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції в порушення вимог закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України дав неналежну оцінку даним про особу обвинуваченого, обставинам вчинення злочину, наслідкам, що настали, наявності обставини, що обтяжує покарання та ухвалив вирок про звільнення обвинуваченого від призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, тобто застосував ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню, що призвело до призначення надто м`якого покарання.
Як вважає апелянт, суд не надав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, тяжкості вчиненого ним злочину, поведінці обвинуваченого після вчинення злочину, обставині, що обтяжує покарання і прийшов до неправильного висновку про можливість його звільнення від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням.

Крім того, на думку апелянта, судом не надано належної оцінки тому, що обвинувачений після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, якою поставив потерпілого ОСОБА_8 в безпорадний стан, зник з місця події, не надавши допомоги потерпілому, не викликавши невідкладну медичну допомогу і працівників поліції, а на прохання потерпілого надати допомогу, обвинувачений відповів, щоб той не «придурювався», після чого залишив місце пригоди, чим також порушив ПДР та норми моралі.

Також апелянт просить звернути увагу на те, що, не дивлячись на те, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні злочину, однак останній не надав жодної допомоги потерпілому, а заявлений потерпілим цивільний позов, не відшкодував навіть частково, зазначивши в судовому засіданні, що він його не визнає, що свідчить про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як щире каяття, оскільки вона не знайшла свого відображення ні після дорожньо-транспортної пригоди, ні в подальшому до моменту ухвалення вироку судом першої інстанції.

Крім іншого, заступник прокурора області просить взяти до уваги і те, що обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працює, іншою суспільно-корисною працею не займається, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, хоча в силу ст. 89 КК України не має судимості, обставиною, що обтяжує його покарання є вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння.

На думку апелянта, грубе порушення правил дорожнього руху ОСОБА_6 знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням наслідків у виді спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження, і свідчить про його підвищену суспільну небезпечність, як водія для оточуючих.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 також подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Обухівського районного суду Київської області від 25.02.2020 в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами і на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 1 рік.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений посилається на те, що вирок суду першої інстанції в частині призначеної йому міри покарання є занадто суворим та при його постановленні суд не в повній мірі врахував всі дані про його особу, і не врахував всі обставини, що пом`якшують покарання та його відношення до вчинення злочину.

Зокрема, як вказує апелянт, він повністю і беззаперечно визнав свою вину і всіляко сприяв слідчим органам у розкритті злочину, надає відповідну допомогу потерпілому, проте судом, при призначенні покарання було враховано лише його щире каяття, тоді як, на його думку та враховуючи наведені обставини, він повністю усвідомив злочинні наслідки своїх дій і їх суспільну небезпеку, щиро розкаявся і вибачився за нанесення тілесних ушкоджень.

Крім того, як вважає апелянт, він не є суспільно небезпечною особою, та потенційним злочинцем, оскільки не вчинює та не буде вчинювати інших правопорушень.

Також апелянт просить звернути увагу на те, що він здійснює перевезення пасажирів в службі таксі і на даний час це є єдиним способом його заробітку, а з урахуванням карантинних обмежень у державі, у нього не має можливості влаштуватись на іншу роботу.

На думку апелянта, призначене судом покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, не відповідає його особі, формі і ступеню його вини у вигляді необережності та не є направленим на його виправлення.

Таким чином, як зазначає обвинувачений, вирок в частині призначення йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, не відповідає вимогам закону та має бути змінений з призначенням мінімального покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства і без позбавлення права керування транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги заступника прокурора Київської області; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що жодна з них не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості,тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі стороною обвинувачення та стороною захисту, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація дій ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданих апеляційних скарг, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.
При призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку суду, врахував ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особу винного та його відношення до скоєного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнав щире каяття, а обставиною, що обтяжує його покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Приймаючи до уваги положення ст.ст. 50, 65 КК України, враховуючи тяжкість та характер кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що характеризують поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, зокрема залишення місця ДТП та те, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не працюючий, керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, матеріальний та соціальний стан, висновок органу пробації, думку потерпілого та прокурора щодо призначення обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без його ізоляції від суспільства, а тому визнав за можливе призначити обвинуваченому покарання пов`язане з обмеженням волі та застосувати положення ст. 75 КК України, оскільки саме такий вид покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання щодо застосування до обвинуваченого додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції визнав за необхідне застосувати вказане додаткове покарання, оскільки даний злочин пов`язаний з експлуатацією транспортного засобу та порушенням обвинуваченим ПДР України, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. При цьому, при скоєнні даного злочину обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Підстав для застосування положень ст.ст. 69, 69-1 КК України, суд не знайшов.

Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому, незважаючи на доводи апеляційних скарг, як заступника прокурора Київської області, так і обвинуваченого, призначене останньому покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок м`якості або суворості.
Виходячи з вищенаведеного, а також вимог ч. 2 ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, з урахуванням наведених у вироку обставин справи, в тому числі тих, які помякшують та обтяжують покарання, а також тієї обставини, що до завершення перегляду вироку в апеляційному порядку обвинувачений повністю відшкодував потерпілому спричинену йому моральну шкоду у розмірі, який присудив суд, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги заступника прокурора Київської області про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, не забезпечить досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України і що така мета може бути досягнута лише за умови реального відбуття призначеного покарання, оскільки за результатами апеляційного розгляду не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого та невідшкодування заподіяної потерпілому шкоди, який, згідно поданої ним заяви, не має до обвинуваченого жодних претензій та просить не позбавляти останнього волі та не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Посилання сторони обвинувачення у скарзі на те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, а також на те, що після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, якою поставив потерпілого у безпорадний стан, він зник з місця пригоди, не надавши останньому допомоги, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки в силу ст. 89 КК України, ОСОБА_6 є особою, що не має судимості, а його поведінка після ДТП не отримала будь-якої правої оцінки з боку сторони обвинувачення, як під час досудового розслідування, так і судового розгляду в суді першої інстанції.
Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо пом`якшення призначеного йому покарання та незастосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів вважає, що обвинуваченим не наведено належного обґрунтування про наявність достатніх підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання, з урахування характеру та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, які були встановлені на час прийняття оскаржуваного судового рішення.
Що ж стосується відшкодування потерпілому спричиненої моральної шкоди, то це відбулося вже після постановлення вироку, а тому суд першої інстанції не міг врахувати цю обставину, як пом`якшуючу покарання, а суд апеляційної інстанції, як підставу для зміни вироку в частині призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання, оскільки вказана обставина, хоча є пом`якшуючою, проте вона не може служити підтвердженням того, що вирок суду в частині призначеного покарання, є незаконним або необґрунтованим.
За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким подані апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги заступника прокурора Київської області ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року,ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/1983/2020

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1