УХВАЛА
Іменем України

03.01.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового

засідання ОСОБА_2

за участю :

прокурора ОСОБА_3

представника ДУ "УВП (№ 8)" ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції з Житомирською установою виконання покарань (№8) клопотання про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, проживаючого до арешту в АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в :

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

В обґрунтування зазначив, що відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 81 КК України має право на умовно-дострокове звільнення, оскільки таке його право гарантовано ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначив, що не працевлаштований з причин, які не залежать від його волі. За період відбування покарання не мав стягнень, мав 5 заохочень, вину у скоєнному злочині визнає частково.

У судовому засіданні засуджений клопотання підтримане захисником підтримали по доводах викладених в ньому та просили його задовольнити. При цьому захисник зазначив, що законодавством України питання звільнення засуджених до довічного позбавлення волі та заміни на більш м`яке не врегульовано. Засуджений, який відбув 20 року позбавлення волі став на шлях виправлення, не порушує норм поводження в установі виконання покарань та не становить суспільної небезпеки для суспільства.

Прокурор та представник ДУ "УВП (№ 8)" висловили думку про відмову в задоволенні клопотання.

Заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_5 засуджений вироком Київського міського суду від 18.08.2000 року за ст.ст. 93 п.п. «а», «ж», «з», «і», 143 ч.2, 194 ч.3, 193 ч.3 Кримінального Кодексу України 1960 року до довічного позбавлення волі.

Постановою Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року вирок від 18.08.2000 року відносно ОСОБА_5 залишено без змін. Строк відбування покарання щодо останнього за вказаним вище вироком від 18.08.2000 року визначено обраховувати з 09.02.1999 року, тобто з моменту взяття його під варту.

Вирок від 18.08.2000 року відносно ОСОБА_5 набрав чинності 15 лютого 2001 року.

Згідно з ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.12.2017 року ОСОБА_5 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 09.02.1999 року по 15.02.2001 року, а також з 29 квітня 2009 року по 03 липня 2009 року та з 10 серпня 2009 року по 25 серпня 2009 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі за вироком від 18.08.2000 року згідно з Законом № 838-VIII від 26.11.2015 року.

Відповідно ухвали Київського апеляційного суду від 20.11.18 року ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 03.03.18 про відмову у задоволенні заяви засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18.08.2000 р. скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

В своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 Конституційний Суд України справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Підстав по застосуванні ст. 28 Конституції України щодо до ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не вбачається.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Частина 1 ст. 82 КК України вказує на те, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінення судом більш м`яким покаранням.

Згідно положень п.п. 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за ст. 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 64 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі є безстроковим покаранням. Особи, засуджені до довічного позбавлення волі, не підлягають умовно-дострокову чи достроковому звільненню від цього покарання. На підставі ч.2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснені лише заміна цього покарання позбавленням волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

Норми чинного Кримінальний кодексу України, зокрема ст. ст. 81, 82 не передбачають право на умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням засудженого до довічного позбавлення волі, тобто на законодавчому рівні відсутній механізм дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 81, 82 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її постановлення, а засудженим з моменту отримання копії ухвали суду.

Суддя ОСОБА_1