ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/9208/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/274/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 128 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянськ Запорізької області, громадянин України, маючий вищу освіту, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та йому призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України за наступних обставин.

30 вересня 2018 року приблизно о 18 годині ОСОБА_7 , знаходячись на проїжджій частині автомобільної дороги в районі будинків АДРЕСА_2 , тримаючи в руках штикову лопату, з якою вийшов з власного будинку на проїжджу частину дороги з метою відігнати собаку потерпілого, яка гавкала на перехожих та з приводу якої у останнього неодноразово виникали конфлікти з потерпілим, під час обопільного конфлікту на ґрунті особистих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_8 , який завівши собаку до двору вийшов на вулицю з дерев`яною рукояткою від сокири, не бажаючи, щоб потерпілий наблизився до нього та не передбачаючи можливості спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, хоча повинен і міг би їх передбачити, оскільки штикова лопата, яка знаходилась у нього в руках була довшою за рукоять сокири та містила на кінці металеву частину, а потерпілий є меншим на зріст від нього, махаючи лопатою поперед себе, наніс потерпілому один удар металевим полотном лопати в область ліктьового суглобу лівої руки, поваливши потерпілого в процесі сварки правою частиною тіла на землю, заподіяв потерпілому ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 380 від 30 жовтня 2018 року тілесні ушкодження у вигляді:
- закритого оскольчатого перелому лівого ліктьового відросту, який кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, строком більше 3-х тижнів (понад 21 день);
- струс головного мозку та забійну рану волосяної частини голови, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції порушив загальні засади кримінального провадження, передбачені п. 15 ч. 1 ст. 7, ст. 22 КПК України, а саме змагальність сторін, оскільки відмовив у задоволенні всіх клопотань, заявлених стороною захисту.

Вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про визнання висновків експертиз № 380 та № 381 від 30 жовтня 2018 року недопустимими доказами, які були зроблені з порушенням вимог ст.ст. 101, 102 КПК України.

Так, в матеріалах кримінального провадження відсутні ухвали слідчого судді від 24 жовтня 2018 року про призначення судово-медичних експертиз, у зв`язку з чим, вони не були досліджені та оцінені судом першої інстанції.

Крім того, висновок експерта № 381 від 30 жовтня 2018 року був зроблений з порушенням ч. 3 ст. 101 КПК України, оскільки експерт ОСОБА_10 безпосередньо не сприймав відомості про те, за яких обставин обвинувачений завдав потерпілому тілесні ушкодження, а лише послався на ухвалу слідчого судді, яка не містить конкретних даних про обставини заподіяння тілесних ушкоджень.

До того ж, в порушення вимог п. 5 ч. 1 ст. 102 КПК України експерт не вказав у висновку опис отриманих та використаних при проведенні експертизи матеріалів, фактично не ознайомився з копіями протоколу проведення слідчого експерименту від 22 жовтня 2018 року, протоколом додаткового допиту потерпілого від 22 жовтня 2018 року.

Також зазначає, що висновок експерта № 380 від 30 жовтня 2018 року не відповідає вимогам ч. 4 ст. 101, п. 7 ч. 1 ст. 102 КПК України, оскільки при проведенні експертизи він вийшов за межі спеціальних знань експерта, описавши рентгенограму, хоча він не має для цього необхідної кваліфікації.

Крім того, у цьому висновку не дано відповіді на питання про механізм утворення тілесних ушкоджень у потерпілого та про локалізацію рани волосистої частини голови, а саму експертизу проведено за відсутності потерпілого.

З урахуванням викладеного вважає, що експерт не зробив детальних та обґрунтованих висновків по всім питанням, що були поставлені перед ним, не обґрунтував об`єктивними даними діагнози, на підставі яких зробив свої висновки, не дослідив первісні знімки.

За результатами виявлених порушень сторона захисту заявила клопотання про призначення судово-медичної експертизи, у задоволенні якої ухвалою суду першої інстанції було безпідставно відмовлено, без зазначення достатніх мотивів прийняття такого рішення.

Також зазначає, що висновки суду першої інстанції містять протиріччя з наявними в матеріалах кримінального провадження доказами та показаннями допитаних потерпілого та свідків, зокрема, в частині того, як саме потерпілий впав на землю, скільки ударів йому було нанесено.

Крім того, в його діях наявна необхідна оборона, оскільки він намагався захистити від собаки молоду пару з немовлям у колясці, а після вичерпання інциденту ОСОБА_8 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, почав агресивно себе поводити, словесно погрожувати вбивством, взяв рукоятку від сокири та почав на нього йти, у зв`язку з чим, побоюючись нападу, він почав робити перед собою рухи лопатою зі сторони в сторону, в результаті чого і завдав потерпілому тілесні ушкодження

Вказані обставини повністю підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11 , яким суд першої інстанції належної уваги не приділив.

Також зазначає, що першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про огляд рукоятки сокири, яка не вилучалась співробітниками поліції і знаходиться у нього.

Вважає, що необхідно дослідити показання свідка ОСОБА_11 , визнати недопустимими доказами висновки експерта № 380 та № 381 від 30 жовтня 2018 року, призначити комісійну судово-медичну експертизу та оглянути речовий доказ дерев`яну рукоятку топорища.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження.

До початку розгляду апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 будь-яких клопотань, в тому числі із приводу потворного дослідження апеляційним судом доказів, на які він посилається в апеляційній скарзі, не заявив, не заперечував проти розгляду його апеляційної скарги без захисника.

По суті поданої апеляційної скарги обвинувачений зазначив. що підтримає її в повному обсязі без доповнень, вирок суду просив скасувати та провадження закрити, оскільки тілесні ушкодження потерпілому завдав діючи в умовах необхідної оборони.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, рішення суду вважала законним, обґрунтованим та просила залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.
Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, окрім іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Всупереч вищевказаним нормам закону, суд першої інстанції лише зазначив у вироку показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також перелічив надані стороною обвинувачення докази, без надання їм належної правової оцінки та аналізу.
Визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, суд першої інстанції фактично врахував лише показання потерпілого ОСОБА_8 , але не прийняв до уваги показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 , і в порушення вимог ст. 374 КПК України належним чином не мотивував, чому взяв до уваги лише докази сторони обвинувачення, а докази сторони захисту відкинув.

У вироку формально зазначено, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони, а його показання є суперечливими та такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, і вони повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні показаннями потерпілого, свідків та письмовими матеріалами кримінального провадження.

Однак аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони обвинувачення із доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, суд не зробив, не усунув суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Крім того, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд у вироку вибірково відобразив показання свідка ОСОБА_11 , взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші.

Так, з технічного запису судового засідання від 20 грудня 2018 року вбачається, як свідок ОСОБА_11 показав, що обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 він знає як сусідів, проживає там недовго, ніяких відносин з ними не має. Під час події він був на даху та ремонтував його. В той момент проходила молода пара з коляскою, після чого він протягом декількох хвилин чув крики та лай собак, але нічого не бачив. Через деякий час він почув крики ближче до свого дому та побачив, як потерпілий ОСОБА_8 стоїть на порозі будинку обвинуваченого ОСОБА_7 , який кричав потерпілому «Не заходи ко мне во двор». Після чого, потерпілий зі словами «Сейчас я прийду» пішов до себе додому. Він зрозумів, що назріває конфлікт, спустився з даху та вийшов зі свого двору. До нього підійшов обвинувачений та повідомив, що собака кинулась на молоду пару. В цей момент потерпілий, який мав озлоблений вигляд, вийшов з палицею та сказав обвинуваченому або «я тебя прибью» або «я тебя убью». Обвинувачений почав відходити в бік свого будинку зі словами «Не подходи ко мне», але потерпілий все одно продовжував рухатись та підійшов до обвинуваченого на відстань удару. Захищаючись, обвинувачений відмахнувся лопатою та влучив потерпілому в руку, відразу завалив його, скрутив та попрохав викликати поліцію.

На уточнюючі запитання учасників судового засідання свідок ОСОБА_11 пояснив, що обвинувачений захищався від потерпілого, який тримав палицю в правій руці та махав нею, але тілесних ушкоджень обвинуваченому нанести він не встиг. Крім того, обвинувачений тримав лопату перед собою, відходив назад та відмахувався, в результаті чого і вдарив потерпілого. Також зазначив, що обвинувачений неодноразово говорив потерпілому «Не подходи ко мне», махав лопатою, щоб не дати потерпілому наблизитись до себе, намагався зайти до себе додому, а коли вже після удару потерпілий лежав на землі, то обвинувачений його не бив, тільки утримував, оскільки потерпілий поводив себе агресивно.

Вказані показання свідка узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який в суді першої інстанції показав, що коли він побачив молоду пару з коляскою та почув гавкіт собаки, він підійшов до паркану і побачив, що молоді люди стоять біля собаки. Він вирішив собаку налякати, тому взяв лопату, вискочив з двору і став кричати на неї. Зі свого двору вибіг потерпілий ОСОБА_8 та забрав собаку, а він висловив потерпілому докір з приводу собаки, на що останній йому відповів «Я тебя убью» і почав на нього йти, а він відступав до себе у двір. Після цього вони зупинилися і між ними стався словесний конфлікт. Потерпілий ОСОБА_8 пішов до себе додому, а він підійшов до сусіда ОСОБА_11 , який вийшов на вулицю. В цей час потерпілий ОСОБА_8 вийшов зі свого двору з топорищем в руці, кричав йому «Я тебя убью», а він кричав йому «Не подходи» і відходив назад до свого будинку. Він відхилився назад і вправо, лопата потрапила по ОСОБА_8 , він намагався вирвати топорище з рук ОСОБА_8 , вони зчепилися та впали. Він вирвав топорище з рук ОСОБА_8 , перевернув його на живіт, а сусід ОСОБА_11 викликав поліцію. Додатково зазначив, що рух лопатою він зробив неконтрольований, потерпілого він не штовхав, удари по голові не завдавав, навмисне удари не завдавав.
Таким чином, у вироку суду не враховано та неповно викладено показання свідка ОСОБА_11 з приводу того, що саме потерпілий ОСОБА_8 після словесного конфлікту з обвинуваченим ОСОБА_7 пішов до себе додому, а через деякий час повернувся з топорищем в руці, почав підходити до обвинуваченого зі словами «Я тебя убью». На вказані дії потерпілого обвинувачений почав відходити в бік свого будинку зі словами «Не подходи ко мне», намагаючись зайти додому та відмахуючись від потерпілого лопатою, щоб не надати йому можливості наблизитись до себе, в результаті чого і вдарив потерпілого один раз в область ліктьового суглобу лівої руки, після чого скрутив потерпілого та утримував через його агресивну поведінку, а також попрохав свідка ОСОБА_11 викликати поліцію.

На користь висновків суду першої інстанції, окрім іншого, також жодним чином не свідчать суттєві розбіжності в показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 з показаннями потерпілого ОСОБА_8 з приводу моменту нанесення удару лопатою та подальших подій, які відбувалися під час конфлікту.
Так, потерпілий ОСОБА_8 в суді першої інстанції пояснював, що в процесі конфлікту обвинувачений вдарив його лопатою по руці, і вже після цього, відчуваючи образу та біль, він пішов до себе додому, взяв держак від сокири та вийшов до обвинуваченого, де конфлікт продовжився.
Разом з тим, такі показання потерпілого повністю спростовуються не тільки показаннями обвинуваченого, а і показаннями свідка ОСОБА_11 , які пояснили, що обвинувачений вдарив потерпілого вже після того, як останній сходив додому та повернувся з держаком від сокири, тримаючи його в руці.
Помилковими також є висновки суду першої інстанції з приводу того, що ніхто не чув, як потерпілий погрожував обвинуваченому словами «Я тебя убью», оскільки свідок ОСОБА_11 під час допиту в суді категорично зазначив про те, що чув такі слова потерпілого, висловлені обвинуваченому.

Вказаним обставинам суд першої інстанції належної уваги не приділив, версію сторони захисту належним чином не спростував, що ставить під сумнів правильність його, викладених в оскаржуваному вироку.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 було визнано винуватим саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, тобто, необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження.
З об`єктивної сторони вказаний злочин характеризується: дією або бездіяльністю у виді посягання на здоров`я іншої людини; наслідками у виді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень; причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідками.
Суб`єктивна сторона злочину може виявлятись у формі як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості.
Заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження внаслідок злочинної самовпевненості має місце тоді, коли винний передбачає можливість настання зазначеної шкоди, але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому, має бути розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винного, перешкодять настанню злочинного наслідку. Цей розрахунок об`єктивно виявляється легковажним.
Заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження внаслідок злочинної недбалості має місце тоді, коли винний не передбачає можливості настання зазначеної шкоди для здоров`я іншої особи, але повинен був і міг передбачити це, діючи з більшою обачністю.
Колегія суддів звертає увагу, що необережне тілесне ушкодження внаслідок злочинної самовпевненості слід відмежовувати від випадків заподіяння його з непрямим умислом, коли винний передбачав можливість заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини і свідомо припускав її настання. Про наявність непрямого умислу свідчить, зокрема, розрахунок винного на випадковість, «навмання».
З фактичних обставин кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 , вчиняючи активні дії, передбачав можливість заподіяння тілесних ушкоджень, розмахуючи лопатою перед потерпілим ОСОБА_8 , з метою не підпустити останнього близько до себе.
Натомість, в той момент обвинувачений не розраховував на які-небудь конкретні обставини, які, на його думку, перешкодять заподіянню потерпілому тілесних ушкоджень, а дійсно свідомо припускав можливість нанесення лопатою удару потерпілому (якщо той підійде до нього на достатню для цього відстань), і як наслідок, припускав можливість заподіяння йому тілесних ушкоджень.
У зв`язку з цим, кваліфікація дій обвинуваченого саме за ст. 128 КК України не є належним чином мотивованою, оскільки з наявних у матеріалах кримінального провадження доказів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 свідомо припускав завдання потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, проти чого не заперечував і сам обвинувачений.
До того ж, у формулюванні обвинувачення, яке визнано судом доведеним, зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілому ОСОБА_8 один удар металевим полотном лопати в область ліктьового суглобу лівої руки, поваливши потерпілого в процесі сварки на землю, заподіяв ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому лівого ліктьового відростку, а також у вигляді струсу головного мозку та забійної рани волосяної частини голови.
Разом з тим, з висновку судово-медичної експертизи № 380 від 30 жовтня 2018 року вбачається, що потерпілому ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому лівого ліктьового відростка, струс головного мозку та забійна рана волосяної частини голови, які утворились від не менш ніж двох ударно-травматичних впливів (а.с. 63-64).
За таких обставин нез`ясованим судом першої інстанції залишилося і те, яким чином від одного ударно-травматичного впливу в область ліктьового суглобу лівої руки, було заподіяно потерпілому не тільки закритий осколковий перелом лівого ліктьового відростка, а і струс головного мозку та забійну рану волосяної частини голови.
Колегія суддів вважає, що з формулювання обвинувачення та мотивувальної частини вироку взагалі неможливо встановити, від чого саме потерпілий ОСОБА_8 отримав струс головного мозку та забійну рану волосяної частини голови та чи перебувають вказані тілесні ушкодження в причинно-наслідковому зв`язку з діями обвинуваченого ОСОБА_7 .

До того ж, навіть встановивши, що заподіяні потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку та забійної рани волосяної частини голови відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, суд першої інстанції не вказав форму вини, тобто, чи був у обвинуваченого умисел на їх заподіяння або він завдав їх з необережності.
Враховуючи відсутність оцінки судом першої інстанції всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів окремо, з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення, які відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на відсутність ретельного дослідження судом першої інстанції вищевказаних обставин та неналежну оцінку досліджених судом доказів, колегія суддів не може прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведення вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також про наявність чи відсутність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і оскільки в апеляційному суді сторони не просили повторно дослідити докази сторони обвинувачення та захисту, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі з приводу перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Вирішуючи у відповідності до ч. 1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України питання щодо запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки у кримінальному провадженні обвинуваченому запобіжний захід не обирався і на даний час відсутні підстави для його обрання, колегія суддів вважає за потрібне запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирати.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 серпня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 310/9208/18