Справа №523/9177/17
Провадження №1-кп/523/179/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4
захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5
в присутності обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі матеріали кримінального провадження 0000583 стосовно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженки с.Христинівка Христинівського району Черкаської області громадянки України, із неповною середньою освітою, розлученою, маючу на утриманні малолітніх дітей, офіційно не працюючу, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимої
обвинувачену у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.2, ст.146, ч.2 ст.186, ч.3 ст.186, ч.1 ст.357 КК України
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця м.Одеси громадянина України із середньо-спеціально освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, не офіційно працюючого різноробочим, зареєстрованого АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою АДРЕСА_3 , раніше судимого
обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.2, ст.146, ч.2 ст.186, ч.3 ст.186, ч.1 ст.357 КК України

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Суворовського районного суду м.Одеси перебуває обвинувальний акт та додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.2, ст.146, ч.2 ст.186, ч.3 ст.186, ч.1 ст.357 КК України; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.2, ст.146, ч.2 ст.186, ч.3 ст.186, ч.1 ст.357 КК України
В ході судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи клопотання тим, що обвинувачений ОСОБА_7 є раніше судимий, маючи непогашену та незняту судимість, скоїв знову тяжкі кримінальні правопорушення; стосовно ОСОБА_6 , виходячи з показів потерпілої, вона є ініціатором вчинення кримінальних правопорушень, судовий розгляд не закінчений, не допитані свідки, у зв`язку із чим існують певні ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, перешкоджати встановленню істини по справі та незаконно впливати на свідків, продовжити злочинну діяльність, більш м`які запобіжні заходи, на думку прокурора не можуть забезпечити належної поведінки обвинувачених.
Захисник ОСОБА_5 , вважав можливим змінити запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 на більш м`який у вигляді домашнього арешту, обґрунтовуючи свої доводи тим, що його підзахисна має на утриманні двох неповнолітніх дітей, постійне місце реєстрації та мешкання; захисника ОСОБА_4 , яка заперечувала проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що її підзахисний ОСОБА_7 має постійне місце мешкання і більш м`який запобіжний захід надасть можливість запобігти ризикам; обвинувачені, підтримали думки захисників.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд, враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, та те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий, до затримання не офіційно були працевлаштовані, мають постійне місце проживання, мають міцні соціальні зв`язки , вважає доцільним змінити обвинуваченим запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за наступних підстав.
Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно зі ст.ст. 2,9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтями 22, 26 означеного Кодексу регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, та сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
За ч.3 ст.194 вказаного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.
Крім того, строки застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачено у ст.197 КПК України, з огляду на що й дотримуючись положень ст.28 цього ж Кодексу, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен дотримуватись вимог розумності такого строку.
В силу ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на право на свободу та особисту недоторканість.
Частиною 1 ст.12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
За ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.
Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.
Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.
Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що п. 3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.
Отже, виходячи з наведених принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, суд при вирішенні питання щодо доцільності продовження/застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених приймається до уваги тривалість строку перебування останніх під вартою, те, що до затримання вони не офіційно були працевлаштовани, мають постійне місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, недоведеність стороною обвинувачення існування відповідних ризиків і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Зважаючи на недоведеність стороною обвинувачення доводів про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , судом при прийнятті відповідного рішення щодо зміни запобіжного заходу відносно обвинувачених враховуються вищевикладені обставини, встановлені під час судового засідання та які випливають з матеріалів судового провадження.
Згідно зі ст.ст. 179, 181 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу, а домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Підсумовуючи викладене, суд із дотриманням принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, права особи на свободу і особисту недоторканність, оцінивши в сукупності наведені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймає до уваги встановлені під час судового розгляду особисті та інші характеризуючі дані обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у взаємозв`язку із тим, що прокурором не доведено актуальність існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та недостатність застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.132, 176-178, 183, 194, 196, 197, 331, 369-372, 392 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою відмовити.

Обрати відносно обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, звільнивши останніх з під варти в залі суду.
Застосувати відносно обвинуваченої ОСОБА_6 наступні обов`язки: не відлучатися з місця проживання без дозволу суду, а саме: АДРЕСА_1 ; знаходитись з 22г.00хв. до 07г.00хв наступного дня за адресою АДРЕСА_1 , повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місця роботи; утримуватися від спілкування із особами у даному кримінальному провадженні; прибувати в суд за викликом суду.
В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на неї може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.
Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_6 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за її поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вона перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.
Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки: не відлучатися з місця проживання без дозволу суду, а саме: АДРЕСА_3 , знаходитись з 22г.00хв. до 07г.00хв наступного дня за адресою АДРЕСА_3 , повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місця роботи; утримуватися від спілкування із особами у даному кримінальному провадженні; прибувати в суд за викликом суду.
В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Виконання ухвали в частині застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту доручити Суворовському ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області.
Контроль за виконанням покласти на прокурора Одеської місцевої прокуратури.
Строк дії ухвали складає два місяці з дня її проголошення та припиняє свою дію 06.04.2020року.
Копії ухвали вручити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 а також надати іншим заінтересованим особам.
Копію ухвали направити в ОСІ УДПтСУ в Одеській області для виконання.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1