справа № 178/108/17
провадження № 1-кп/208/133/20
УХВАЛА

28 квітня 2020 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

законного представника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_4 про визнання протоколу огляду місця події від 28.09.2016 року очевидно недопустимим, та про визнання постанови про призначення криміналістичної експертизи від 05.10.2016 р., висновку експерта від 24.10.2016 за № 12/4.5-861, постанови про визнання речових доказів від 28.10.2016 недопустимими доказами суд,

ВСТАНОВИВ:

Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області розглядається кримінальне провадження № 0000629 від 28.09.2016 року за обвинуваченням неповнолітнього ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України.

Захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_4 заявлено клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом - протокол огляду місця події від 28.09.2016 року.

28.09.2016 р. о 16-45 було затримано неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за участю якого о 16-50 було проведено слідчу дію огляд місця події, який тривав до 17-20, де було вилучено речовий доказ металевий предмет, який схожий на кастет, в ході такої слідчої дії особа, яка її провадила допитувала неповнолітнього затриманого, а його покази записувала в протокол огляду місця події від 28.09.2016 року.

Моментом затримання, відповідно до ст.. 209 КПК України, є наступне особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через непідкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Згідно ч.2 ст.213 КПК України у разі затримання неповнолітньої особи уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов`язана негайно повідомити про це його батьків або усиновителів, опікунів, піклувальників, орган опіки та піклування. Уповноважена особа такого повідомлення не здійснила. Крім того, допит неповнолітнього ОСОБА_6 , який знайшов своє відображення в протоколі огляду місця події від 28.09.2016 не відповідає вимогам ч.1 ст.226 КПК України, де вказано, що допит неповнолітнього має проводитись в присутності законного представника, педагога а бо психолога, а за необхідності лікаря.

Вважає вказані докази отримано з суттєвим порушенням прав людини та основоположних свобод, а також з істотним порушенням передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку.

Крім того, захисником заявлено клопотання про визнання недопустимими доказами постанову про призначення кримінальні стичної експертизи від 05.10.2016 року, висновок експерта від 24.10.2016 року за № 12/4.5-861, постанову про визнання речових доказів від 28.10.2016 року, оскільки протокол огляду місця події від 28.09.2016 є недопустимим доказом, який складено з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, відтак, вилучений речовий доказ з такого місця огляду події є також неналежним доказом, яки процесуально не може бути підставою / основою для використання в інших процесуальних діях зокрема бути підданий експертному дослідженню за попередньо-винесеною постановою про призначення такого дослідження та у визнанні його речовим доказом.

Прокурор вважав клопотання таким що не підлягає задоволенню оскільки складений за наслідками слідчої дії, огляду місця події, процесуальний документ, протокол огляд місця події, є належним, оскільки підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимим, оскільки він отриманий в порядку, встановленому КПК України, який діяв на час досудового розслідування, та достовірним, оскільки фактичні дані отримані з цього доказу, не спростовані жодним іншим доказом, наданим стороною захисту. Відповідно долучений до матеріалів кримінального провадження речовий доказ, а також висновок експерта відповідають вимогам допустимості.

Вислухав заявлене клопотання, думку учасників судового засідання, суд приходить до наступних висновків.

Конституційний Суд України у Рішенні N 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом", дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.

Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої цієї статті в редакції від 13 квітня 2012 року дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

На думку суду, для з`ясування питань допустимості вказаного захисником доказів потрібно спочатку допитати обвинуваченого зокрема, щодо обставин проведення таких слідчих дій, правильності та достовірності даного протоколу, та встановити чи існують підстави вважати, що при проведенні цих слідчих дій уповноваженою особою Криничанського ВПГУНП в Дніпропетровській області були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи або уповноважена особа у будь-якій формі примушувала би до визнання своєї винуватості,

Крім того, виходячи з положень ч.1 ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Без перевірки інших доказів сторонами обвинувачення та в разі наявності і доказів захисту, суд позбавлений можливості встановити всі обставини та підстави отримання таких доказів.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

З огляду на положення ст.. ст.. 86,87 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави на які посилається захисник в своєму клопотанні, враховуючи заперечення надані прокурором, враховуючи вимоги діючого законодавства, суд вважає клопотання на даній стадії судового розгляду задоволенню не підлягає, вказані докази підлягають дослідженню з подальшим вирішенням їх недопустимості в порядку, визначеному ч.1 ст.89 КПК України.

Керуючись ч.3 п. 1 ст.87, ч.2 ст.89 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом протокол огляду місця події від 28.09.2016, у визнанні недопустимим доказом постанови про призначення криміналістичної експертизи від 05.10.2016, висновку експерта від 24.10.2016 за № 12/4.5-861, постанову про визнання речових доказів від 28.10.2016 - відмовити.

Вирішити питання недопустимості вказаних доказів в порядку, визначеному ч.1 ст.89 КПК України, з рахуванням всіх досліджених судом доказів.

Суддя ОСОБА_1