Справа № 314/3086/17
Провадження № 1-кп/314/27/2020
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.02.2020 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000844 від 01.08.2017 стосовно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Вільнянськ Запорізької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 10 травня 2005 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік 6 місяців;
2) 06 жовтня 2006 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 7 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 17 квітня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;
3) 17 грудня 2014 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік. Знятий з обліку Вільнянського РВП КВІ 09 лютого 2016 року у зв`язку із закінченням періоду випробування;
4) 12 квітня 2017 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 2 роки.
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,

встановив:
згідно пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, 09.08.2017 року в кінці липня 2017 року, в денний час доби, ОСОБА_3 , маючи умисел на незаконне заволодіння предметами, що знаходяться на місці поховання, діючи з корисливих мотивів, прийшов на територію сільського цвинтаря, розташованого поблизу вул. Горького, с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, підійшов до загального місця поховання ОСОБА_7 , 1912 року народження та ОСОБА_8 , 1933 року народження, яке представляло собою 2 суміжні могили з насипами та ритуальними спорудами над ними, огороджене по периметру символічним парканом, після чого, з метою отримання незаконної грошової винагороди у подальшому, за допомогою м`язової сили рук, почергово витягнув з західної частини вказаного паркану 3 металеві труби, довжиною 1,2м, товщиною металу 5мм, діаметром 100мм кожен, загальною вагою 51кг (5грн 1кг), вартістю 255 гривень, після чого покинув місце злочину з вказаним майном, маючи можливість розпоряджатись ним на власний розсуд.
Своїми діями ОСОБА_3 протиправно вилучив на свою користь вищевказані предмети, що слугували огорожею могил ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тим самим вчинив наругу над вказаним місцем поховання, шляхом незаконного заволодіння предметами, що знаходяться на могилі, спричинивши родичці померлих потерпілій ОСОБА_5 , матеріальний збиток на вищевказану суму.
Дії ОСОБА_3 органами досудового слідства кваліфіковані за ч. 3 ст. 297 КК України, як наруга над могилою, скоєна з корисливих мотивів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину не визнав, заперечував факт вчинення вказаного злочину, зазначив, що жодного майна, яке знаходилось на місці поховання і яке б належало потерпілій, він не викрадав. На досудовому слідстві він визнавав свою вину, так як боявся тиску з боку правоохоронних органів. Зі скаргою стосовно протиправних дій працівників поліції не звертався, оскільки не вірив в результативність такої скарги, а також боявся щодо вчинення інших протиправних дій щодо себе з боку робітників поліції. Також доповнив, що з потерпілою в нього дуже хороші стосунки, вона йому всіляко допомагала, у зв`язку з чим він для того, щоб їй допомогти самостійно все відновив на кладовищі, а саме вкопав стовбці, які йому видав охоронець кладовища ОСОБА_9 .

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Зокрема, слідчий, прокурор згідно зі ст. 91 КПК України зобов`язані доказувати подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Під час судового розгляду на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, сторона обвинувачення посилалась на такі докази: показання потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , протоколом огляду місця події, фототаблицею до протоколу огляду місця події, протоколом огляду, фототаблицею до протоколу огляду, протоколом проведення слідчого експерименту, фототаблицею до протоколу проведення слідчого експерименту.

Судовий розгляд проведено в межах обвинувачення, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.
Так, допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що приблизно в кінці липня 2017 року до неї приїхали працівники поліції, і з їх слів їй стало відомо, що з місця, де поховані її родичі в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, були викрадені стовпчики, які слугували огорожею, та показали фото, на якому огорожа була відсутня. При цьому з заявами про злочин вона не зверталась, а тільки підписала те, що написали працівники поліції. На кладовище вона зразу не поїхала, а коли приїхала через деякий час (місяць, або більше не пам`ятає) стовпчики вже стояли на своїх місцях. Ніяких претензій до будь кого, а також до ОСОБА_3 вона не має.
Свідок ОСОБА_9 під час судового розгляду пояснив, що він працює охоронцем кладовища, яке розташоване с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області. Приблизно в кінці липня 2017 року до нього прийшов ОСОБА_13 , та повідомив, що біля кладовища пожежа, горить сарай, де живе ОСОБА_14 , а також повідомив, що на місці поховання ОСОБА_15 вирвані стовпчики, і в цьому його худоба не винна (від жителів села надходили скарги на худобу ОСОБА_13 , що його корови виривають хрести на кладовищі). Він зразу пішов до ОСОБА_16 , щоб дізнатись, що трапилось. Коли він прийшов, то побачив ОСОБА_17 , який спав п`яний, коли він його розбудив останній повідомив, що вогонь розвів ОСОБА_18 . А зі слів ОСОБА_13 йому стало відомо, що ОСОБА_14 разом з ОСОБА_19 випалювали стовпчики, де вони їх взяли йому не було відомо. Після того, як погасили вогонь, він забрав стовпчики та переніс їх до свого сараю - металевої будки, яка знаходиться біля кладовища.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що він працює в комунхозі Михайлівської сільської ради, в кінці липня 2017 йому як представнику сільської ради, мешканці села повідомили про пожежу, яка сталася біля кладовища. Коли він прийшов на місце події, побачив розпалене багаття, поблизу були труби з набалдашниками, які слугували огорожею на кладовищі, а рядом біля цього всього в сараї п`яний спав ОСОБА_14 . Коли ОСОБА_17 розбудили він повідомив, що вогонь розвів ОСОБА_20 , а де він зараз йому не відомо, при цьому ОСОБА_18 рядом з пожежею він не бачив, це стало йому відомо тільки зі слів ОСОБА_21 .

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що літом 2017 року він був присутній в якості понятого при проведенні слідчої дії, за участі ОСОБА_3 , при цьому останній показував, де він викопував стовпчики біля могил.

Під час судового розгляду, в якості свідка, допитана голова сільської ради ОСОБА_12 , яка пояснила, що зі слів мешканців села їй стало відомо, що сталась крадіжка з кладовища. Після цього через деякий проміжок часу, скільки минуло днів, або тижнів вона не пам`ятає, до неї приїхали працівники поліції і питали де живе ОСОБА_20 , зі слів працівників поліції їй стало відомо, що до крадіжки з кладовища причетний ОСОБА_3 . Також свідок надала характеристику ОСОБА_3 , основною його рисою характеру є те, що він м`якотілий, у зв`язку з чим його постійно всі ображають. Крім того свідок пояснила, що до неї як до голови сільради постійно надходять скарги від жителів села на жителя їх села ОСОБА_13 , так як його корови виривають хрести з могил, тим самим роблять шкоду.

На підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого злочину стороною обвинувачення зібрані письмові докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та безпосередньо досліджені судом.
Так, згідно з протоколом огляду місця події від 01.08.2017, відповідно до якого 01.08.2017 було оглянуто місце події на кладовищі, яке розташоване в селі Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, в присутності понятих, за відсутності потерпілої був зроблений огляд, за місцем розташування могил, де поховані ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , де було зафіксовано частково відсутню огорожу, а саме три металевих стовпця пофарбованих речовиною сіро сріблястого кольору, також до протоколу долучена фототаблиця (том № 2 а.с.90-93).
Згідно з протоколом огляду від 01.08.2017, відповідно до якого, в присутності понятих, була оглянута металева будка, яка розташована поблизу Михайлівського «старого» кладовища Вільнянського району Запорізької області, якою користується охоронець даного кладовища ОСОБА_9 , який добровільно видав раніше викрадені три металеві стовбці, на момент огляду останні перебували в обгорілому стані, зі слів ОСОБА_9 він їх забрав у ОСОБА_3 , також до протоколу долучена фототаблиця (том № 2 а.с. 94-96).
Відповідно до протоколу огляду місця події від 09.08.2017 за участі потятих та ОСОБА_3 , останній показував на стовбці, які слугують огорожею 2-х суміжних могил (том № 2 а.с. 97-99).

Заслухавши пояснення потерпілої, свідків, дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, суд приходить до таких висновків.
Стаття 2 КПК України встановлює, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у справі «Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Згідно зі ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Суд, оцінивши наявні у справі докази в порядку ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та неупередженості та керуючись законом, в їх сукупності, вважає, що факт вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , стороною обвинувачення не доведений, а пред`явлене обвинувачення не знайшло своє підтвердження в ході судового слідства з огляду на наступне.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Як позначив Європейський суд з прав людини по справі «Капо проти Бельгії», в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світі пункту 2 статті 6 Європейської Конвенції про захист з прав людини і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.
Так, досліджені безпосередньо у судовому засіданні письмові докази протокол огляду місця події від 01.08.2017, протокол огляду від 01.08.2017, протокол проведення слідчого експерименту від 09.08.2017 з фототаблицями підтверджують лише факт викрадення металевих труб з місця поховання. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що ці дії відбулися внаслідок умисних дій ОСОБА_3 або іншої особи, вказані докази не містять, тому не можуть буди прямими доказами на підтвердження факту вчинення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення.
Аналізуючи показання потерпілої ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 суд вважає, що вони не можуть бути визнані прямими доказами факту вчинення ОСОБА_3 або будь-якою іншою особою злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, оскільки, як потерпіла, так і свідки повідомили лише про факт пожежі, яка трапилась біля старого кладовища в селі Михайлівка Вільнянського району Запорізької області. А також виявлення на місці пожежі металевих стовбців, які начебто слугували огорожею. При цьому ні потерпіла, ні будь-хто з перелічених свідків не бачили та не могли бачити, коли стався сам факт викрадення вказаних стовбців, хто саме викрав вказані стовбці, та, відповідно, вказати на ОСОБА_3 як на особу, яка вчинила ці дії, вони не могли.
Показання потерпілої та свідків, фактично надані про події, які сталися після того як вказані стовбці були виявлені на території, де мешкав ОСОБА_16 , та відбувалися вже після вчинення правопорушення, яке мало місце. Жоден з допитаних в судовому засіданні свідків не був очевидцем вчинення ОСОБА_3 або будь-якою іншою особою дій, спрямованих на вчинення інкримінованого правопорушення і, відповідно, не вказував на ОСОБА_3 як на особу, яка безпосередньо вчинила інкримінований йому злочин.
Висновок про факт вчинення ОСОБА_3 наругу над могилою, з корисливих мотивів, а саме викрадення металевих стовбців з місця поховання, не можливо зробити лише на підставі показань свідків понятого ОСОБА_11 , які за своєю суттю є показаннями з чужих слів.
Також при огляді протоколу огляду від 01.08.2017 за участю ОСОБА_9 , судом виявлені протиріччя, а саме в тому, що викладено в протоколі та поясненнях свідка ОСОБА_24 які він давав під час судового засідання, а саме, «що він забрав вказані стовбці у ОСОБА_3 », не відповідає дійсності так як свідок ці стовбці виявив на території, де мешкав ОСОБА_14 , та переніс їх до своєї сторожки.

Свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_25 , які були заявлені стороною обвинувачення, суд не зміг допитати в судовому засідання, так як на протязі 2017 2019 років відносно них постійно застосовувався привід, але вислухати в судовому засіданні їх не вдалося можливим. Так, згідно рапортів працівників поліції, ОСОБА_16 за місцем мешкання на протязі року в селі Михайлівка Вільнянського району Запорізької області не мешкає, місце знаходження його не відоме, а свідок ОСОБА_25 перебуває за кордоном (том № 2 а.с. 68, 69).

В судовому засіданні стороною обвинувачення також були заявлені свідки, які не були допитані під час досудового розгляду, а саме голова Михайлівської сільської ради ОСОБА_12 та мешканець села ОСОБА_13 , явку яких прокурор зобов`язався самостійно забезпечити в судове засідання для надання останніми показів. Після допиту свідка ОСОБА_12 прокурор не забезпечив явку іншого свідка, та більше не заявляв про його допит.
Як вказує ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Пунктом 4 ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язано визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.
Згідно з положеннями ч. 1, ч. 5 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КПК України, суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати: 1) значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; 2) інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані; 3) обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; 4) переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень; 5) складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані; 6) співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання; 7) можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.
Як вказує ч. 6 ст. 97 КПК України, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.
Частина 1 статті 89 КПК України визначає, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Аналізуючи всі вищевказані обставини у сукупності з відповідними їм нормами кримінально-процесуального законодавства, суд визнає, що показання свідків з чужих слів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не відображають усі необхідні, обов`язкові та істотні моменти, необхідні для визнання їх допустимими доказами, тож такі докази є недопустимими, що стороною обвинувачення у судовому провадженні не спростовано.

Даючи оцінку наявним у справі письмовим доказам, Суд звертає увагу на наступне.
Так, при огляді місця події від 01.08.2017, відповідно до якого 01.08.2017 було оглянуто місце події на кладовищі, яке розташоване в селі Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, в присутності понятих, але цей огляд був здійснений за відсутності потерпілої, у зв`язку з чим суду не зрозуміло як стороннім особам в даному випадку працівникам поліції та понятим було відомо, яка сама повинна була бути огорожа на місці оглянутих могил (том № 2 а.с.90-93).
Щодо протоколу огляду від 01.08.2017, відповідно до якого, в присутності понятих була оглянута металева будка, яка розташована поблизу Михайлівського «старого» кладовища Вільнянського району Запорізької області, якою користується охоронець даного кладовища ОСОБА_9 , який добровільно видав три металеві стовбці. Під час допиту свідка він зазначав, що стовбці були з набалдашником, але згідно фото, які долічені до матеріалів в наявності тільки труби та дерев`яні палиці (том № 2 а.с. 94-96).
Таким чином, наведені протоколи огляду місця події та протокол огляду суд визнає як недопустимими доказами.
Отже, суд відкидає надані стороною обвинувачення надані письмові докази - протокол огляду місця події та протокол огляду від 01.08.2017.

При цьому, Суд звертає увагу на ту обставину, що самі металеві стовбці не були предметом судового дослідження, оскільки жодна зі сторін не заявила клопотання про їх безпосереднє дослідження в судовому процесі з відповідним обґрунтуванням процесуального значення такого дослідження у випадку з даним кримінальним провадженням.

Сторона обвинувачення також посилається (як на доказ вини Обвинуваченого) на протокол огляду місця події, від 09.08.2017 за участі потятих та ОСОБА_3 , де останній показував де саме стояли стовбці.
Проте, тільки одні пояснення обвинуваченого надані під час слідчого експерименту не можуть слугувати допустимим доказом наявності вини Обвинуваченого з таких підстав:
відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показах, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, тому Суд відкидає даний доказ сторони обвинувачення.

Інших переконливих доказів, які б підтверджували пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення, і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо доведеності факту вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому, суду не надано.
Таким чином, в ході судового розгляду даного кримінального провадження стороною обвинувачення не було доведено, що Обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 297 КК України, оскільки докази сторони обвинувачення ні самі по собі, ні у своїй сукупності, не підтверджують цих обставин.

Частиною 1 статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед Судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Суд, оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення у справі «Вєренцов проти України»).
Сумнівний характер вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_3 , не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпції факту.
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.
Однак, аналіз перерахованих вище доказів на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, та враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано і не пропонується стороною обвинувачення, стороною обвинувачення залишилися нез`ясованими обставини, які мають суттєве значення для законного та обґрунтованого вирішення даного кримінального провадження та ухвалення обвинувального вироку, суд приходить до вмотивованого висновку, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано жодних переконливих доказів вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, інкримінованого ОСОБА_3 , і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо доведеності факту вчинення саме цього кримінального правопорушення, а тому обвинувачений ОСОБА_3 підлягає виправданню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, ухвалюється виправдувальний вирок.
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, та виправдати його у зв`язку з недоведеністю вчинення злочину, ч. 3 ст. 297 КК України, в якому він обвинувачується.

Речові докази: три металеві труби, довжиною 1,2м, діаметром 100мм, товщиною металу 5мм залишити потерпілій ОСОБА_5 .

Вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області.

Суддя: ОСОБА_26 Кіяшко

14.02.2020