Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4762/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 176 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
підозрюваного: ОСОБА_7 ,
захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 08 червня 2020 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

Згідно ухвали слідчого судді, слідчий звернулася до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_10 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, а саме у вимозі передачі чужого майна з погрозою застосування насильства над потерпілим, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

05.06.2020 року ОСОБА_10 затримано в порядку ст. 208 КПК України та в цей же день йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України.

Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 08 червня 2020 року клопотання слідчого задоволено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб - до 19 годин 45 хвилин 04 серпня 2020 року включно без визначення розміру застави. Ухвала діє до 04 серпня 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою такий як домашній арешт з 19 год 00 хв вечора до 07 год. 00 хв ранку наступного дня. Посилається на те, що зазначена ухвала є необгрунтованою і підлягає скасуванню, а обраний підозрюваному запобіжний захід - заміні на більш м`який. Вказує, що врахування судом першої інстанції в ухвалі на ризики передбаченні п.1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України є завищеними та не підтверджуються матеріалами провадження, в свою чергу під час судового розгляду прокурором не було доведено зазначених ризиків, що є обов`язком сторони обвинувачення. Однак не зважаючи на це суд безпідставно поклав зазначені ризики в ухвалу про обрання запобіжного заходу та обрав такий суворий запобіжний захід як тримання під вартою. Посилання суду на те, що підозрюваний буде переховуватись від органів досудового розслідування є безпідставним та не підтверджено жодними доказами. Підозрюваний під час розгляду клопотання не однаразово вказував, що не збирається переховуватись та буде з`являтися на першу вимогу до суду та слідства. Також він має міцні соціальні зв`язки - одружений, має сина, постійне місце проживання, працевлаштований, має позитивні характеристики. Посилання суду щодо того, що підозрюваний може знищити, сховати...будь- яку з речей документів, інших доказів ... (п. 2. ч. 1 cm 177) також нічим не підтверджено. Більше того зазначене спростовується самими ж наданими стороною обвинувачення матеріалами до клопотання про обрання запобіжного заходу на даний час слідством проведено обшуки за місцем проживання підозрюваного, отже підозрюваний не зможе нічого ховати в апріорі, так як все що можна слідство вже мато вилучити. Тим більше у слідства вже було достатньо часу для збирання усіх необхідних доказів. Вказує, що ризик передбачений п.3 ст. 177 КПК України, який суд також поклав в основу для застосування підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою також жодним чином є не доведеним та безпідставно зазначений в ухвалі суду. Жодних свідків в додатках до клопотання стороною обвинувачення не надано, не посилався на будь яких свідків в цьому провадженні під час судового розгляду й сам прокурор, а тому вказувати, що підозрюваний може впливати на не існуючих свідків є не доречним. Щодо потерпілого вказує, що підозрюваний вказував під час розгляду клопотання, що взагалі не має наміру з ним спілкуватись, по друге, обмеження будь-якого спілкування з потерпілим можливо і при застосування більш м`якого запобіжного заходу, про це можливо просто зазначити в ухвалі суду як обмеження будь -якого спілкування підозрюваного з потерпілим, а тому такий ризик не міг бути покладений в основу для взяття підозрюваного під варту. Посилання суду на п. 5, ч. 2 ст. 177 КПК України теж не є зрозумілими, більше того він також як і інші ризики, жодним чином не був доведений стороною обвинувачення, не було доведено чим цей ризик не буде забезпечений із застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, такого як наприклад домашній арешт під наглядом працівників поліції. Не було враховано судом першої інстанції, й того, що підозрюваний вже досить не молодий за віком, має дуже поганий стан здоров`я, потребує постійного лікування. Виходячи з зазначеного та оцінюючи в сукупності обставини вчиненого правопорушення, вважаю, що прокурор та слідчий не довели слідчому судді належним чином неможливість застосування до підозрюваного, зважаючи на дані про його особу, більш м`якого запобіжного заходу, та вважаю вказаний запобіжний захід невмотивовано жорстоким.

В судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний та захисники підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити. Прокурор заперечила проти задоволення апеляції, просила ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників судового розгляду, перевіривши ухвалу слідчого судді в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходові, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 параграфу 1(c) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (рішення O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, n. 34).

Розумна підозра не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії. Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, у якому підозрюється особа, і полягає мета розслідування. Стаття 5 § 1(c) навіть не передбачає, що поліція має одержати достатні докази для висунення обвинувачення як на час арешту, так і під час перебування апелянта під вартою (N.C. v. Italy of 11 January 2001, §45).

При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Слідчий суддя зазначених вимог закону та практики Європейського суду з прав людини дотримався. Предметом дослідження слідчим суддею при розгляді клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу були ті обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим суддею встановлено, що повідомлена ОСОБА_7 підозра грунтується на зібраних доказах.

Посилання захисника ОСОБА_9 щодо необгрунтованості підозри не знайшли совго підтвердження, кримі того вони суперечать вимогам апеляційної скарги, щодо яких ставилося питання про застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи положення ст. 194 КПК України.

Так, ОСОБА_7 обгрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України, яке відноситься до категорії тяжких злочинів та за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. ОСОБА_7 раніше судимий за особливо тяжкий злочин, не працює, одружений, має постійне місце проживання, тому тяжкість вчиненого злочину та тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, а також сукупність встановлених обставин, його схильність до вчинення злочинів свідчать про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення покарання за вчинений злочин, знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість їх запобіганню із застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Таким чином, слідчий суддя правильно прийшов до висновку, що на даному етапі досудового розслідування доцільно застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України та належному виконанню підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги про відсутність реальних ризиків для кримінального провадження, та те, що слідчий та прокурор не довели слідчому судді належним чином неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, є безпідставними, не грунтуються на матеріалах судового провадження та спростовуються наведеними вище обставинами.

При цьому в ході апеляційного перегляду провадження, враховуючи стадію досудового розслідування кримінального провадження, обставини правопорушення, пояснення прокурора щодо невстановлення органом досудового розслідування співучасників даного кримінального правопорушення та недоведенність на даному етапі їх участі достатніми для повідомлення підозри доказами, було встановлено наявність ризиків переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, незаконного впливу на потерпілого, продовження підозрюваним своєї неправомірної поведінки чи вчинення іншого кримінального правопорушення. При цьому більш м`який запобіжний захід, в тому числі і цілодобовий домашній арешт не зможе на даній стадії досудового розслідування запобігти вказаним ризикам.

Посилання захисника на те, що слідчим суддею не було враховано те, що підозрюваний має досить немолодий вік, та поганий стан здоров`я, потребує постійного лікування, заслуговують на увагу колегії суддів, проте в даному випадку враховуючи обставини провадження, особу підозрюваного та стадію досудового розслідування кримінального провадження, не можуть бути безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу та не впливають на правильність прийнятого слідчим суддею рішення. При цьому безумовних даних про те, що підозрюваний не може утримуватися в умовах попереднього ув`язнення, матеріали провадження не містять.

З огляду на наведені вище обставини, не спростовують висновків суду також і посилання сторони захисту на практику Європейського суду з прав людини, оскільки таке обмеження в правах підозрюваного вбачається цілком обгрунтованим та спростовується посиланням на практику Європейського Суду наведеної в ухвалі апеляційного суду про доцільність за певних обставин застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, а під час розгляду клопотання слідчого слідчим суддею перевірено доводи про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 злочину та наявність ризиків передбачених ч.1 ст.177 КПК України, пов`язаних з застосуванням запобіжного заходу, а також враховані всі обставини, які мають вагоме значення для визначення запобіжного заходу для підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Разом з тим у випадку зменшення вказаних ризиків або істотних змін стану здоров`я підозрюваного сторона захисту не позбавлена права ставити питання про зміну застосованого виключного запобіжного заходу на більш м`який.

Таким чином, підстав для скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про застосування до підозрюваного іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під варту, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 08 червня 2020 року залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 08 червня 2020 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: