Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/512/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2020 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому дистанційно в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 04 березня 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Звенигородка Черкаської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей 2007 та 2015 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 290 815 грн. та моральну шкоду в сумі 500000 грн., а всього 790815 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 500000 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 61 362 грн. 90 коп. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Черкаської міської ради кошти, які затрачено на лікування потерпілої ОСОБА_11 в розмірі 7927 грн. 50 коп.
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_13 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний вирок скасувати через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. В решті вирок суду залишити без зміни.Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом залишено поза увагою той принцип, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Так, суд, ухвалюючи вирок прийшов до помилкового переконання, що призначене покарання буде цілком достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів. Зокрема, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та рівень його суспільної небезпечності. Вказаними злочинними діями обвинуваченого завдано шкоди не лише в сфері безпеки руху й експлуатації автомобільного транспорту, а й життю потерпілої ОСОБА_11 , внаслідок чого її близьким та родичам заподіяно непоправної шкоди. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 намагався уникнути негативних наслідків, зокрема, які могли вплинути на роботу в органах поліції, пов`язаних з притягненням до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, шляхом повідомлення про відсутність його за кермом автомобіля та перебування іншої особи.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, мотивуючи тим, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам справи. Так, не відповідають викладені у вироку суду показання обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема, швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_6 становила приблизно 100 км/год., а у вироку суду вказано приблизно 100-110 км/год. Побачивши, що водій вантажного автомобіля змінює напрямок руху в крайню ліву смугу ОСОБА_6 одразу почав гальмувати, але уникнути зіткнення не мав можливості ні екстреним гальмуванням, ні застосувавши маневр об`їзду вантажного автомобіля, оскільки по зустрічній смузі рухався автомобіль, а у вироку суду даний факт не прийнятий до уваги та не надано йому правову оцінку. Швидкість вантажного автомобіля була дуже незначною і становила приблизно 10-20 км/год., а у вироку суду вказано приблизно 40 км/год. Також судом у вироку не в повному обсязі та однобічно викладені покази ОСОБА_14 . Крім того, визначення швидкості, покладеної в основу вироку, проведене виключно зі слів свідка ОСОБА_14 . Зазначає, що висновки суду містять протиріччя. Так, зокрема вказуючи, що розташування автомобіля ГАЗ-САЗ жодним чином не впливають на результати експертизи, однак разом з тим суд вказує на докази, які підтверджують вину ОСОБА_6 висновок експерта за результатами проведення повторної транспортно-трасологічної експертизи №1221/18-23 від 12.10.2018 з маштабно-графічною схемою до нього, відповідно до якого розташування транспортних засобів на проїзній частині в момент первинного контакту відображене на маштабно-графічній схемі, а саме автомобіля ГАЗ-САЗ переважно в крайній лівій смузі. Судом не прийнято до уваги, що висновок експерта №1277/1287/18-23 від 05.11.2018 містить два варіанти вирішення і базується лише на показах ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , а також на підставі проведених за їх участю слідчих експериментів. При цьому, оцінюючи критично покази ОСОБА_14 , надані під час проведення слідчого експерименту, суд все рівно бере за основу Варіант 2 висновку експерта зробленого за результатами проведення слідчого експерименту з ОСОБА_14 . Крім того, судом не взято до уваги посилання сторони захисту на порушення, з якими було проведено слідчий експеримент за участю водія ОСОБА_14 . Так, зокрема до проведення даної слідчої дії не залучалися поняті, план - схема до протоколу не складалася, безперервний відеозапис даної слідчої дії не вівся. Судом критично оцінені покази свідка ОСОБА_15 , хоча його показання повністю підтверджують показання ОСОБА_6 . Стороною обвинувачення не спростовані показання даного свідка. Не відповідають висновки суду щодо намагання уникнути ОСОБА_6 кримінальної відповідальності. Висновки суду в частині показів свідка ОСОБА_16 повністю не відповідають показам наданим нею в судовому засіданні. Судом критично оцінено вказаний висновок хіміко-токсологічного дослідження №1575 про відсутність в крові ОСОБА_6 етилового спирту, посилаючись на висновок № 2/2916 від 09.12.2017 та висновок молекулярно-генетичної № 915 від 02.02.2018. Разом з тим не взято до уваги, що після вилучення зразків крові з Черкаського обласного наркологічного диспансеру та відібрання зразків крові у ОСОБА_6 дані біологічні зразки зберігалися без дотримання температурного режиму. Медичні працівники не змогли вказати чи були у ОСОБА_6 ознаки алкогольного сп`яніння. У вироку суд послався на показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , хоча судом допитувались свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_20 , які до того ж зазначили про те чи були ознаки алкогольного сп`яніння у ОСОБА_6 сказати не можуть, їхні покази не в повній мірі відповідають записам з нагрудних камер, однак судом дані обставини не прийняті до уваги. Крім того, затримання ОСОБА_6 відбулося з грубим порушення закону та таке, що здійснене за відсутністю законних підстав. Також вказує, що головуючий у справі ОСОБА_1 є уродженцем с. Медведівка, Чигиринського району, Черкаської області де проживає потерпілий ОСОБА_9 , а тому такі обставини викликають побоювання щодо безсторонності судді ОСОБА_1 . Починаючи слухання справи суддя ОСОБА_1 не повідомив про вказані вище обставини, що позбавило права сторони захисту скористатися своїм правом на заявлення відводу. Продовжуючи слухання справи суддя, на думку сторони захисту, мав заінтересованість та прихильність стосовно потерпілих. Таким чином, судом не було забезпечено достатніх гарантій того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності. Також порушено судом порядок обрання запобіжного заходу, оскільки у судовому засіданні прокурор не заявляв клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, отже у суду не було приводу, передбаченого ч. 1 ст. 331 КПК України, для обрання обвинуваченому запобіжного заходу при ухваленні вироку.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, мотивуючи тим, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам справи. Так, не відповідають викладені у вироку суду його показання стосовного ДТП. Судом у вироку не в повному обсязі та однобічно викладені покази ОСОБА_14 . Показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_20 та ОСОБА_23 , які є працівниками поліції не відповідають записам з нагрудних камер, однак судом це не взято до уваги. Судом також не прийнято до уваги, що висновок експерта №1277/1287/18-23 від 05.11.2018 року містить два варіанти вирішення справи і базується лише на поясненнях ОСОБА_14 та його, а також на підставі слідчих експериментів з ним та ОСОБА_14 . При цьому, оцінюючи критично покази ОСОБА_14 , надані під час проведення слідчого експерименту, суд все рівно бере за основу Варіант 2, а не 1 варіант, відповідно до якого він не мав технічної можливості уникнути ДТП. Більше того, судом не звернуто уваги на те, що в даній експертизі, експерт чітко вказує, що показання ОСОБА_14 не співпадають з розвитком події ДТП і суперечать фактичному розташуванню автомобілів на проїзній частині в момент зіткнення. Даний факт також підтверджується трасологічною експертизою. Також суд прийшов до висновку, що під час ДТП він перебував в стані алкогольного сп`яніння на підставі пояснень зацікавлених осіб, родичів та поліцейських. При цьому, медичні працівники не підтвердили факт перебування його в стані алкогольного сп`яніння. Висновок суду в частині показань свідка ОСОБА_16 , завідуючої лабораторії, повністю не відповідають показанням, наданих нею у судовому засіданні. Під час допиту потерпілого ОСОБА_9 , суд у вироку вказав, що він давав якісь незначні кошти на лікування, хоча його сім`єю та його родиною в повному обсязі було сплачено лікування ОСОБА_11 . Також порушено судом порядок обрання запобіжного заходу, оскільки у судовому засіданні прокурор не заявляв клопотання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, отже у суду не було приводу, передбаченого ч. 1 ст. 331 КПК України, для обрання обвинуваченому запобіжного заходу при ухваленні вироку.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить скасувати вирок в частині обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, мотивуючи тим, що вирок суду є незаконним, оскільки суд фактично звертає вирок до виконання і формально вирішує це питання на власний розсуд, що є істотним порушення кримінального процесуального закону.
До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 відкликав подану апеляційну скаргу.
Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти відклику апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 .
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, оскільки вона є не обгрунтованою.
В запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_10 просить зазначені апеляціні скарги залишити без задоволення, оскільки апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 складається із інтерпретації доказів стороною захисту. Версія події ДТП, озвучена ОСОБА_6 , не знайшла свого підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами. Суд не використав покази обвинуваченого в мотивувані доведення його вини. Обвинувачений не визнав свою вину у вчиненому. Озвучував різні версії, які на його думку могли спричинити ДТП. Вказана поведінка свідчить про відсутність усвідомлення наслідків вчиненого. Крім того, судом встановивлено, що свідки відчували від обвинуваченого запах алкоголю. Поліцейські пропонували пройти освідування, однак ОСОБА_6 відмовився. В судовому засіданні на його думку, всі суперечності були усунуті і учасники засідання мали можливість переконатися в тому, що ОСОБА_14 давав однакові покази та сам вказував місце розташування автомобілів. Крім того, передача грошей на лікування потерпілої в сукупності з поведінкою ОСОБА_6 в цілому свідчить лише про те, що сторона захисту створювала собі обставинами, які можуть вважатися такими, що пом`якшують покарання.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним за те, що він 15.11.2017 близько 19 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки «Аudi» А4, державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_24 , рухаючись в напрямку міста Черкаси, на автомобільній дорозі сполученням Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань Н-16, яка має три смуги руху в одному напрямку, на 41 км + 97 м рухаючись у крайній лівій смузі руху, порушуючи вимоги п.п. 12.3, 12.6 ґ, 12.9 б Правил дорожнього руху України, а саме: рухаючись із швидкістю 108 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху, передбаченому п.п. 12.6 ґ, тобто на іншій автомобільній дорозі поза межами населеного пункту, яка становить 90 км/год., в темну пору доби, маючи технічну можливість уникнути зіткнення шляхом зменшення швидкості, не обрав безпечної дистанції, в умовах виникнення перешкоди для руху у вигляді автомобіля марки „ГАЗ-САЗ 3507, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_14 , який рухався в одному напрямку з автомобілем «Аudi» А4, не змінюючи напрямку руху, та який ОСОБА_6 об`єктивно був спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості, шляхом застосування екстреного гальмування, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду автомобіля, вчинив зіткнення із вказаним автомобілем у його задню частину.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Аudi» А4, ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження з ознакою небезпеки для життя у вигляді: важкої закритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому основи черепа, забою головного мозку, крововиливу під оболонку півкуль мозку та мозочка, які відповідно до висновку експерта спричинили її смерть. У причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди є порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля марки «Аudi» А4, ОСОБА_6 , що виразилось у порушенні ОСОБА_6 вимог п.п. 12.3, 12.6 ґ, 12.9 б Правил дорожнього руху України, що спричинило настання наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді, в дебетах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, потерпілого ОСОБА_10 та його представника захисника ОСОБА_25 , які також пдтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували прот задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 371 КПК України суд ухвалює вирок іменем України безпосередньо після закінчення судового розгляду у нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Судове рішення згідно зі ст. 376 КПК України проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Проголошення судового рішення є обов`язковою складовою судового провадження. Проголошення вироку полягає у зачитуванні його повного тексту. Законність вироку передбачає крім іншого, дотримання встановленої законом процедури його складання та проголошення.
Як зазначено в п.5 ст. 27 КПК України під час судового засідання забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписуючого технічного запису. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом в порядку передбаченому КПК України.

У зв`язку з тим, що відповідно до вказаних норм закону, офіційним записом судового засідання є лише технічний носій перевірити достовірність доказів можливо лише тільки за допомогою відтворення звукозапису судового засідання.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 вказаних вимог закону дотримано не було.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що вирок щодо ОСОБА_6 ухвалено та проголошено судом 04.03.2020, проте зафіксований запис проголошеного вироку суду першої інстанції від 04.03.2020 на долученому до матеріалів кримінального провадження технічному носії інформації не відповідає наявному в матеріалах провадження тексту оригіналу цього судового рішення.
Так, розбіжності в тексті проголошеного вироку та друкованого примірника містяться в мотивувальній його частині.
Згідно журналу судового засідання від 16.09.2019 року судом першої інстанції була допита свідок ОСОБА_16 , однак суд оголосив показання останньої, які повністю не відповідають показанням наданим нею в судовому засіданні.
Більше того, вказанні показання свідка ОСОБА_16 суд в тексті оригіналу вироку, взагалі не виклав.
Зазначені порушення вказують на недотримання судом першої інстанції вимог ст. 376 КПК України.

Крім того, згідно журналу судового засідання від 17.07.2020 року були допитанні свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_20 (т.5 а.п.39-49).

У вироку суду пояснення вказаних свідків не викладенні, а в основу обвинувального вироку місцевий суд послався на пояснення свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які останнім не допитувались.

Зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення законності, змагальності сторін та одночасно обгрунтованності судового рішення, є безумовними підставами згідно п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, позаяк апеляційний суд, зважаючи на повноваження апеляційного суду, позбавлений можливості усунути такі порушення під час апеляційного розгляду.
За вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, із зазначенням, у тому числі, місця вчинення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Мотиви прийняття рішення по справі мають бути викладені в чіткій, категоричній формі, не повинні допускати їх різне трактування. І саме такий принцип при складанні вироку та викладенні мотивів прийнятого рішення має належним чином забезпечити виконання завдання кримінального провадження, закріпленого у ст.2 КПК України.
Як вбачається зі змісту вироку та матеріалів провадження, судом не дотриманні в повному обсязі вимоги кримінального процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів у провадженні.

За змістом вироку, суд, дійшовши висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, належним чином не мотивував своє рішення, не проаналізував і не дав відповідної оцінки доказам обвинувачення у їх сукупності, допустив істотні суперечності та припущення у своїх висновках щодо достовірності чи недостовірності тих чи інших доказів, не навів у вироку переконливих мотивів, із яких він взяв до уваги одні докази і відкинув інші, обмежившись лише перерахуванням доказів обвинувачення, коротко розкриваючи їх зміст, не зазначаючи, які обставини ними підтверджуються або спростовуються, що є недопустимим.

Апеляційний суд бере до уваги, що встановлення фактичних обставин за яких мала місце дорожньо-транспортна пригода, оцінка дій її учасників щодо відповідності Правил дорожнього руху, причинний зв`язок між їх діями та наслідками, що настали, потребують спеціальних знань, а саме висновків відповідних експертів.
Так, суд поклавши у вироку в основу обвинувачення ОСОБА_6 висновки повторної судової автотехнічної експертизи №1277/1287/18-23 від 05.11.2018, в якій містяться два варіанти вирішення і базується лише на показах ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , а також на підставі проведених за їх участю слідчих експериментів. При цьому, оцінюючи критично показання ОСОБА_14 , надані під час проведення слідчого експерименту, суд все рівно бере за основу Варіант 2 висновку експерта, зробленого за результатами проведення слідчого експерименту з ОСОБА_14 , який, змінивши свої показання вказав, що рухався в лівій смузі, ближчи до середньої смуги, можливо навіть правими колесами по середній смузі, не змінюючи напрямок руху, допустив істотні суперечності, оскільки згідно пояснень вказаного свідка на досудовому слідстві, які були взяті як вихідні данні для проведення вказаної експертизи вказував, що він змінив напрямок руху з правого ряду на лівий ряд при виїзді на двосторонній рух. До моменту зіткнення він постійно рухався в лівій крайній полосі.

Більше того, як видно із матеріалів, суд у вироку послався на висновки повторної судової автотехнічної експертизи №1277/1287/18-23 від 05.11.2018, водночас, в матеріалах кримінального провадження відсутня первинна судова автотехнічна експертиза.

Не усунув суд першої інстанції і протиріччя у висновках повторної судової автотехнічної експертизи №1277/1287/18-23 від 05.11.2018, шляхом призначення проведення комісійної автотехнічної експертизи, метою якої є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями учасників ДТП і вимогами правил дорожнього руху. З урахуванням результатів експертизи слідство й суд повинні відповісти на основне питання - чи мав місце нещасний випадок або пригода відбулася в результаті неправильних дій учасників дорожнього руху .
Окрім того, суд першої інстанції не дослідив та не дав оцінки обставинам, які мають істотне значення для вирішення питання про допустимість доказів, покладених ним в основу вироку, та які входять до предмету доказування у кримінальному провадженні, не приділивши належної уваги доводам сторони захисту щодо недопустимості використання у якості доказу, даних, отриманих під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 як свідка.
Крім того, пославшись у своєму вироку на дванадцять висновків експертиз, з яких дві є авто-технічними експертизами та дві транспортно-трасологічними експертизами, суд першої інстанції не проаналізував їх та не дав їм належної правової оцінки з наведенням у судовому рішенні відповідних мотивів щодо належності та достовірності, незважаючи на відмінності в даних, отриманих в ході слідчих експериментів, та відмінності у висновках.
Так, у Варіанті 1, висновку повторної судової автотехнічної експертизи №1277/1287/18-23 від 05.11.2018, експерт вказує, що ОСОБА_6 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем ГАЗ-САЗ шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди, як при допустимій швидкості руху 90 км.год. так і при розрахованій швидкості 108 км.год. При цьому, оцінюючи критично показання ОСОБА_14 , надані під час проведення слідчого експерименту, суд всерівно бере за основу Варіант 2 висновку експерта зробленого за результатами проведення слідчого експерименту з ОСОБА_14 .
Також не взято судом до уваги і те, що на сторінці 9 висновку експерта за результатами проведення повторної судової авто -технічної експертизи № 1277/1287/18-23 від 05.11.2018 у дослідницькій частині зазначено, що вказане ОСОБА_14 розташування автомобіля ГАЗ-САЗ 3507 р.н. НОМЕР_2 в момент зіткнення на відстані 1,7 м. від коліс лівої сторони даного автомобіля до розмітки 1.3 ТТДР суперечить встановленому експертним шляхом розташуванню місця зіткнення на початку сліду юзу заднього лівого колеса вказаного автомобіля на відстані 2,4 м до розмітки 1,3 ТТДР і тому суперечить фактичному розташуванню автомобілів на проїзній частині в момент зіткнення.
Окрім того, зазначаючи у вироку, що розташування автомобіля ГАЗ-САЗ жодним чином не впливають на результати експертизи, суд вказує на докази, які підтверджують вину ОСОБА_6 висновок експерта за результатами проведення повторної транспортно- трасологічної експертизи №1221/18-23 від 12.10.2018 з маштабно-графічною схемою до нього, відповідно до якого розташування транспортних засобів на проїзній частині в момент первинного контакту відображене на маштабно- графічній схемі, а саме автомобіля ГАЗ-САЗ переважно в крайній лівій смузі та частково правими колесами в середній смузі, автомобіль АУДІ в крайній лівій смузі.
Крім того, суд вказує у вироку, як на обставину яка знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, що автомобіль обвинуваченого рухався зі швидкість 108 км/год. При цьому, суд не вказує чому не бере до уваги пояснення обвинуваченого про те, що він рухався зі швидкістю 100 км/год. Також ОСОБА_6 зазначав, що уникнути зіткнення не мав можливості, ні екстреним гальмуванням, ні застосувавши маневр обїзду вантажного автомобіля, оскільки по зустрічній смузі рухався автомобіль, однак у вироку суду даний факт не прийнятий до уваги та не надано йому провової оцінки.

Не надано оцінки і діям водія ОСОБА_14 , як учасника дорожнього руху з точки зору їх відповідності Правилам дорожнього руху та відповідно наслідкам, що настали.
Згідно ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Наведене свідчить про те, що суд не в повній мірі встановив всі обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, чим допустив неповноту судового розгляду, побудував свої висновки на суперечливих доказах, допустивши тим самим невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що могло вплинути на вирішення питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого.
Відповідно до позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 22.03.2018 року (справа №51-380км17), якщо чіткість та конкретність викладення фактичних обставин скоєння злочину викликає сумнів, то вирок місцевого суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.
Колегія суддів також звертає увагу, що за нормою закону ст. 374 КПК України, при ухваленні обвинувального вироку, суд в мотивувальній частині зазначає форму вини. Проте ухвалюючи обвинувальний вирок судом першої інстанції в її мотивувальній частині не визначена форма вини обвинуваченого ОСОБА_6 .

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).
Ігнорування судом першої інстанції доречних аргументів сторін, в тому числі і сторони захисту, є грубим порушенням ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., практики Верховного Суду України і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм кримінального процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 Конституції України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах (ст.ст.7-29, п.2 ч.1 ст.372 КПК).
Таким чином, вирок повинен бути вмотивованим та переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду першої інстанції сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудження особи.
ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).
Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.
На підставі викладеного, обмежившись перерахунком досліджених у судовому засіданні доказів, не оцінивши їх у відповідності до положень ст.94 КПК, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції та національним законодавством України.
З огляду на це, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, є передчасним та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки він зроблений без належної перевірки всіх обставин кримінального провадження і оцінки всієї сукупності доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності і достатності, що є порушенням вимог ст.ст.370, ч.3 ст.374 КПК України.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, які ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку.

Поряд із цим, вирішуючи заявлений потерпілим ОСОБА_9 цивільний позов, суд також обмежився наданими останнім доказами, не перевіривши їх належність та допустимість.
Як вбачається з вироку, суд навів лише твердження про те, що погоджується з заявленими потерпілим вимогами про стягнення матеріальної шкоди, тоді як жодних вимог закону на підставі яких вони підлягають стягненню, не вказав та наданим потерпілим ОСОБА_9 доказам оцінки не надав.
Так, визнавши обґрунтованими документально підтверджені потерпілим витрати на лікування ОСОБА_11 , суд не перевірив чи дійсно існувала потреба у придбанні саме тих ліків, які зазначені в розрахункових документах у відповідності до призначення лікаря, а також чи є ці документи взагалі розрахунковими.
Окрім відповідності цих документів вимогам закону, суд не перевірив й відповідність правових підстав та не навів їх у вироку для стягнення інших, зокрема тих, що підтверджують витрати на поминальні обіди, не з`ясував чи дійсно понесені потерпілим витрати у зв`язку з встановленням пам`ятника не перевищують граничну вартість стандартних пам`ятників і огорож у цій місцевості.
Також суд першої інстанції у резолютивній частині вироку стягнув суму в рахунок відшкодування майнової та моральної школи, та визначив загальну суму, однак без відрахування добровільного часткового відшкодування шкоди обвинуваченим потерпілому ОСОБА_9 та чоловіку потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_10 .
Отже, задовольнивши цивільний позов, суд не перевірив його обґрунтованість та не навів докладних мотивів з яких він підлягав задоволенню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а згідно ч.1 ст.412 цього Кодексу, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З огляду на вказані вище обставини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, задовольнивши таким чином апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 .
Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений, суд при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.

Крім того, слід зазначити, що якщо за наслідками апеляційного провадження суд апеляційної інстанції скасовуючи вирок, та призначаючи новий розгляд справи, повинен вирішити питання щодо подальшого застосування запобіжного заходу для направлення матеріалів до суду першої інстанції.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегія суддів звертає увагу, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів враховує позицію Європейського Суду з прав людини у справі "В. проти Швейцарії", зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

Керуючись наведеним, колегія суддів враховує дані про особу ОСОБА_6 , його соціальний статус, наявність соціальних та сімейних зв`язків, а також те, що ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні перебуваючи на особистому зобовязанні до проголошення вироку і по теперішній час жодним чином не порушив процесуальні обов`язки, не ухилявся від слідства та суду, не чинив вплив чи тиск на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні.

Крім того, ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружину інваліда ІІ групи, має постійне місце проживання, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем свого проживання, то всі ці обставини дають можливість змінити запобіжний захід на більш м`який щодо останнього.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою, обравши особисте зобовязання, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Керуючись ст.ст.179, 376 ч.2, 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 04 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати.
Призначити новий розгляд у том ж суді.
Змінити ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраши запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Звільнити ОСОБА_6 з-під варти негайно.
У період дії запобіжного заходу покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною судом;
- здати на зберігання до відповідних органів документи, що дають право на виїзд з України.
Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального прокурора.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4