ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 641/4705/19 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/2298/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 04 2020 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою вищевказаного суду задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.153, ч.2 ст.15, п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України, в умовах ДУ «харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 03 червня 2020 року (а.с.204).
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, яку в подальшому доповнив, та просив скасувати оскаржувану ухвалу, постановивши нову, якою обрати щодо нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного браслету.
Такі вимоги обґрунтував тим, що ризики, на які посилається прокурор у клопотанні, жодними доказами не підтверджені. Крім того, вказав, що суд, під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, формально поставився до дослідження питання обґрунтованості обвинувачення, а також не врахував показання ОСОБА_10 , яка відмовилася від своїх пояснень про те, що вона бачила як він скоював злочин, та ОСОБА_9 , яка стверджувала, що він не причетний до вчинення злочині (а.с.187-188).
В доповненнях до апеляційної скарги посилаючись на процесуальні порушення органами досудового розслідування, а також на те, що заявлені ним численні клопотання та заяви залишилися без розгляду, просив перевірити вказані факти, а також заяву про відвід колегії суддів районного суду у кримінальному провадженні щодо нього (а.с.192).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали вимоги поданої обвинуваченим апеляційної скарги, вважали, що відсутні підстави для продовження строку тримання під вартою.

Прокурор вважала ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просила залишити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.

Потерпіла ОСОБА_9 просила задовольнити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, вислухавши думку прокурора та потерпілої, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, на переконання судової колегії, не порушив вимог кримінального процесуального закону.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою ст.176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що докази його винуватості у інкримінованих йому правопорушеннях у матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим немає підстав для застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, - колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на те, що відповідно до ст.374 КПК України питання щодо винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення вирішується судом в нарадчій кімнаті при постановленні вироку у кримінальному провадженні. Наразі, суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції аргументовано прийнято рішення щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим вчиняти інші кримінальні правопорушення та переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, судом взято до уваги наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 злочинів, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.153, ч.2 ст.15, п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України, фактичні обставини пред`явленого обвинувачення, а також тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованих йому злочинах.

Факт наявності ризику переховування ОСОБА_7 від суду також підтверджується тим, що після скоєння злочину останній намагався зникнути, однак, був затриманий працівниками поліції, не має міцних соціальних зв`язків, постійного джерела доходу.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Дослідженням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що у нього відсутні міцні соціальні зв`язки, оскільки він неодружений, офіційних джерел доходу не має, раніше неодноразово судимий, у тому числі за особливо тяжкі умисні злочини проти життя і здоров`я людини та знову обвинувачується у вчиненні умисних аналогічних злочинів, що свідчить про кримінальну спрямованість поведінки обвинуваченого та стійке небажання стати на шлях виправлення.

Як вбачається з клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою (а.с.194-202), показання потерпілих та свідків відкриті обвинуваченому на виконання вимог ст.290 КПК України, з зазначенням їх місця проживання, контактних номерів телефону, та у разі незастосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, існує обґрунтований ризик того, що ОСОБА_7 може здійснювати на них незаконний вплив, щоб останні не надавали свідчень, які б підтверджували його причетність до вчинених злочинів.

Отже, зазначені обставини в сукупності підтверджують наявність ризиків, про які йдеться у вищевказаному клопотанні прокурора.

В апеляційній скарзі обвинувачений також посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги показання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , однак такі доводи є необґрунтованими, оскільки при прийнятті рішення про продовження строку дії запобіжного заходу, судом безпосередньо з`ясовувалася думка потерпілої ОСОБА_9 щодо вирішення даного питання. Разом з тим, думка потерпілої не є вирішальною при обранні обвинуваченому виду запобіжного заходу.

Посилання обвинуваченого на процесуальні порушення органами досудового розслідування, на непричетність його до вчинення інкримінованих злочинів, винуватість у скоєному ОСОБА_10 , а також на те, що заявлені ним численні клопотання та заяви залишилися без розгляду, - наразі не є предметом апеляційного перегляду, оскільки наразі колегією суддів перевіряється обґрунтованість продовження строків тримання під вартою та вирішення даних питань не входить до компетенції судової колегії.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Проаналізувавши наведені обставини колегія суддів дійшла висновку, що за доводів, вказаних у апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 , підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою щодо останнього, не вбачається, оскільки вона є законною та обґрунтованою.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 04 2020 року по справі щодо ОСОБА_7 , про продовження йому строку тримання під вартою до 03 06 2020 року, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4