ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/102/20 Справа № 711/3541/18 Категорія: ст.ст. 537, 539 КПК України Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
за участю прокурораОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25.04.2019 та апеляційні скарги засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 та в його інтересах адвоката ОСОБА_7 про перегляд ухвали колегії суддів Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25.04.2019, якою відмовлено у задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_8 про застосування зворотної дії закону, що пом`якшує покарання, і про звільнення від відбування покарання у звязку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

в с т а н о в и л а :

Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 ОСОБА_8 (разом з іншими особами) був засуджений за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «і» ч.3 ст.142 (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

За результатами розгляду касаційних скарг засуджених 16.09.2004 Верховним Судом України було винесено ухвалу, відповідно до якої касаційні скарги засуджених, у тому числі касаційна скарга ОСОБА_8 були залишені без задоволення, а вирок Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002, щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було залишено без зміни.

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до місцевого суду із клопотанням про застосування зворотної дії закону, що пом`якшує покарання, зазначаючи, що вироком апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 його засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Засуджений вважав, що закон про кримінальну відповідальність декілька разів змінювався і у відповідності до положень ч.4 ст. 5 КК України до нього повинен бути застосований закон, який пом`якшує покарання, тому ставить питання про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний термін.

Також засуджений ОСОБА_8 вважав, що з урахуванням дії закону про кримінальну відповідальність у часі йому незаконно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, тоді як кримінальним законодавством передбачалось максимально можливе покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років.

В подальшому засуджений звернувся із клопотанням про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, мотивуючи тим, що обвинувальний вирок не звернутий до виконання у відповідності до законодавства, тому що розпорядження про виконання судового рішення (вироку) після набранням ним законної сили 16.09.2004 не видавалось.

В судовому засіданні місцевого суду засуджений і його захисник остаточно сформулювали суть своїх клопотань і просили привести вирок у відповідність із законодавством, тобто змінити вирок і призначити покарання в межах позбавлення волі строком до 15 років, врахувавши фактично відбутий строк покарання, а також звільнити засудженого від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, звільнивши його з-під варти негайно.

Ухвалою колегії суддів Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25.04.2019 відмовлено у задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_8 про застосування зворотної дії закону, що пом`якшує покарання, і про звільнення від відбування покарання у звязку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку з тих підстав, що Конституційний Суд України у Рішенні від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність із вказаним Рішенням Конституційного Суду України. У цьому Законі комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року дійшов до наступних висновків.

З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року).

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Конституційний Суд України виходить з того, що в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Такі ж висновки містяться в п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000.

В даному конкретному випадку призначене ОСОБА_8 покарання у виді смертної кари замінене більш м`яким - довічним позбавлення волі і законні підстави для заміни цього покарання позбавленням волі на певний строк відсутні.

У конкретній кримінальній справі вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 набрав законної сили вперше 29.10.2002 після розгляду справи касаційною інстанцією, у зв`язку із чим суд, який постановив вирок, 20.05.2003 видав відповідне розпорядження і направив за вихідним номером 1-10/2002 його тому органу, на який покладений обов`язок щодо виконання вироку. У подальшому рішення суду касаційної інстанції було скасовано і після повторного касаційного розгляду 16.09.2004 вирок відносно засудженого ОСОБА_8 залишено без змін. Законодавцем не передбачено повторного розпорядження про набрання вироком законної сили. Разом із тим, в особовій справі засудженого ОСОБА_8 (а.с.44) міститься лист Верховного Суду України, яким Черкаському СІЗО за вихідним номером 5-3726к04 від 06.10.2004 направлено 3 копії ухвали судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 26 серпня 2004 року (судом встановлено, що в даті допущена описка, тому що ухвала фактично винесена 16.09.2004) для виконання відносно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , з чим засуджений ОСОБА_8 ознайомлений 12.10.2004.

На думку суду першої інстанції, зазначене дозволяє суду дійти до висновку про те, що обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_8 набрав законної сили і у законний спосіб звернений до виконання, тому що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 перебуває в місцях позбавлення волі і відбуває призначене покарання у виді довічного позбавлення волі.

Крім того, як було встановлено місцевим судом, обвинувальний вирок відносно ОСОБА_8 набрав законної сили 16.09.2004 і з дня набрання вироком законної сили до дати розгляду клопотання не пройшло п`ятнадцяти років (тобто строку, передбаченого п.5 ч.1 ст. 80 КК України).

З урахуванням наведеного суд не вбачав законних підстав для задоволення заявлених клопотань.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням засуджений ОСОБА_8 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та саму апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25.04.2019 та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про приведення вироку у відповідність вирок в частині міри покарання змінити та на підставі ч.4 ст.5 та ст.70 КК України 2001 року призначити остаточне покарання в межах уже відбутого ним терміну ув`язнення. Також просив застосувати щодо нього на підставі ст.49 КК України строки давності виконання обвинувального вироку і, якщо суд не визнає можливим застосувати строки давності, то довічне позбавлення волі замінити на певний строк позбавлення волі. Також просив звільнити його з під варти в залі суду та забезпечити його безпосередню участь у судовому засіданні.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги засуджений ОСОБА_8 вказує, що ним при зверненні до Придніпровського районного суду м. Черкаси з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність, було висловлено прохання у відповідності до ч.4 ст.5 КК України 2001 року застосувати щодо нього проміжну редакцію КК України 1960 року, якою не передбачалось покарання вищого, ніж п`ятнадцять років позбавлення волі та на підставі ст.70 КК України 2001 року призначити остаточне покарання в межах уже відбутого ним строку покарання.

Разом з тим, ним окремо було заявлено вимогу про застосування щодо нього строків давності виконання обвинувального вироку, оскільки вирок після набуття ним законної сили, на думку апелянта, не було звернене до виконання в законному порядку.

На думку апелянта, під час провадження в суді першої інстанції мали місце порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; ухвалу суду від 25.04.2019 було ухвалено з порушенням вимог ст.370 КПК України.

Зокрема, зазначає апелянт йому було відмовлено у слуханні справи судом присяжних.

Також засуджений ОСОБА_8 зазначає, що, на його думку, не дивлячись на його фактичне перебування в ув`язненні юридично обвинувальний вирок щодо нього до виконання не звертався.

Також зазначає, що місцевому суду, у питанні щодо застосування строків давності на його переконання, необхідно було керуватись ст.49 КК України (в редакції 1960 року), а не ст.80 КК України.

Також апелянт вказує, що у порушення вимог ст. ст.318-380 КПК України не було проведено судових дебатів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила її апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким клопотання ОСОБА_8 задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що, ОСОБА_8 звернувся до Придніпровського районного суду із клопотанням щодо приведення вироку апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 у відповідність, так як злочин ним скоєно 03.11.1999, засуджено його за ст.ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «і», 142 ч. 3 КК України 1960 року та призначено покарання: за ст. 93 п.п. «а», «г», «і» КК України - до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, як визначено у ст. 115 КК України.

В ухвалі суд посилається на Закон України № 1483, прийнятий Верховною Радою України, яким приведено Кодекс 1960 року у відповідність із Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано такими що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Таке рішення дійсно було прийнято, але воно ніяким чином не перешкоджає задоволенню клопотання ОСОБА_8 про зміну обвинувального вироку в частині призначеного покарання за ст. 93 КК України.

Тож, за кримінальним законом, що діяв на території України з 01.04.1961 року, санкція ст. 93 КК України передбачала максимальну міру покарання у вигляді смертної кари.

28.06.1996 в Україні прийнято Конституцію, яка визнала людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеку найвищою соціальною цінністю (ст. 3), а також за кожною людиною - невід`ємне право на життя (ст. 27).

11.09.1997 на території України набула чинність Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, 05.05.1997 Україна підписала Протокол № 6 до цієї Конвенції, яка стосується скасування смертної кари.

29.12.1999 Рішенням Конституційного Суду України було визнано таким, що не відповідають Конституції України положення статті 24 загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання (п. 1 Рішення КСУ від 29.12.1999 № 11-рп/99).

Згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Дана норма при її застосуванні була конкретизована у п. 2 зазначеного Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 11-рп/99, а саме - «положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення».

Так, з 29.12.1999 на підставі Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 в санкції ст. 93 КК України втратило чинність положення - «або смертною карою».

З цього моменту санкція ст. 93 КК України набула наступного вигляду: « карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті».

22.02.2000 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» (набрав чинності 29.03.2000).

Відповідно до п. II Закон України № 1483-ІІІ від 22.02.2000, перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

Згідно цього Закону до Кримінального кодексу України було внесено новий вид покарання - «довічне позбавлення волі».

Відповідно, з 29.03.2000 санкція ст. 93 КК України набула наступного вигляду "карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, |передбачених пунктом «а» цієї статті».

На думку сторони захисту, не можна погодитись з таким висновком суду, що в даному конкретному випадку призначене ОСОБА_8 покарання у виді смертної кари замінене більш м`яким - довічним позбавленням волі і законні підстави для заміни цього покарання позбавленням волі на певний строк відсутні.

Слід зауважити, що ОСОБА_8 не був засуджений судом до смертної кари, а тому, при призначенні йому покарання суд мав керуватися законом, який був чинним на день скоєння злочину 03.11.1999 і призначити покарання у вигляді п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Надані суду ОСОБА_8 копії постанов Верховного Суду України, свідчать про зміну обвинувальних вироків в аналогічних справах, щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі в частині призначення покарання, на 15 років позбавлення волі. Дані судові рішення є доказом того, що дійсно обвинувальний вирок відносно ОСОБА_8 підлягає зміні і призначенні йому за ст. 93 КК України - 15 років позбавлення волі.

Суд першої інстанції вказує, крім того, як встановлено судом, обвинувальний вирок відносно ОСОБА_8 набрав законної сили 16.09.2004 і з дня набрання вироком законної сили до дати розгляду клопотання не пройшло п`ятнадцяти років (тобто строку, передбаченого п. 5 с. 1 ст. 80 КК України).

Щодо цього сторона захисту заперечує, адже судом першої інстанції взагалі не взято до уваги надану суду постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 серпня 2017 року (справа № 711/5745/17), про зарахування ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення з 23.12.1999 по 16.09.2004 в строк відбутого покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

А тому, на день постановлення судового рішення, ОСОБА_8 відбутий строк покарання складає більше 24 років.

Не можна погодитись із думкою суду першої інстанції, що думки, висловлювання та консультативні висновки окремих науковців не превалюють над рішеннями Конституційного Суду України, які є остаточними і обов`язковими до виконання на всій території України, а також над законом, тому суд не бере їх до уваги.

Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року є таким, що не скасовує рішення Конституційного Суду України року № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року, а суперечить цьому рішенню та іншим рішенням Конституційного Суду України, щодо зворотної дії закону в часі.

Суду першої інстанції було надано, як підставу для обґрунтування клопотання про зміну обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 в частині покарання, Висновок науково-правової експертизи щодо тлумачення положень кримінального законодавства в частині застосування правових норм та призначення покарання, проведеної у відповідності із Законом України «Про наукову і науково-технічну експертизу» від 31.08.2018, який затверджено Головою Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М.Корецького НАН України Н.М.Пархоменко. Висновок експертизи складено старшим науковим співробітником Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, кандидатом юридичних наук ОСОБА_13 .

Дане експертне дослідження проведено виключно в межах наданих документів стосовно тільки засудження ОСОБА_8 і є науково-правовою експертизою.

Згідно Висновку, в період з 29.12.1999 по 29.03.2000 санкція статті 93 КК України (в редакції 1960 року) в якості максимальної міри покарання за даний злочин передбачала - «п`ятнадцять років позбавлення волі», звісно з урахуванням пункту «а» цієї статті» щодо можливої конфіскації майна.

Висновок обґрунтовує клопотання ОСОБА_8 та заслуговує на увагу при прийнятті судового рішення щодо приведення вироку Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 відносно ОСОБА_8 у відповідність до норм закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України зворотну дію в часі мають лише такі закони про кримінальну відповідальність, які скасовують злочинність діяння або пом`якшують кримінальну відповідальність.

Закони, які встановлюють злочинність діяння або посилюють кримінальну відповідальність, відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України зворотної дії в часі не мають.

Якщо закон про кримінальну відповідальність змінювався декілька разів, то зворотну дію в часі відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України має лише той закон, який скасовує злочинність діяння або пом`якшує кримінальну відповідальність.

Ст. 93 КК України 1960 року, в редакції, чинній після 29.12.1999, була більш м`якою, ніж у редакції, чинній до вказаної дати, оскільки із зазначеної дати Конституційним Судом України було скасовано покарання у виді смертної кари. Тому нова редакція ст. 93 КК України 1960 року отримала зворотну дію і поширювалася на осіб, які вчинили злочин до 29.12.1999.

ОСОБА_8 скоїв злочин до 29.12.1999, а саме, 03.11.1999 .

У Висновку вказано, Законом від 22.02.2000 було введено покарання у виді довічного позбавлення волі, отже кримінальна відповідальність за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах знову була посилена порівняно з тією, яка була передбачена КК України в редакції, чинній після 29.12.1999.

Тому закон від 22.02.2000 не має зворотної дії в часі і посилання суду на нього є помилковим.

З огляду на викладене, особам, які вчинили злочин до 29.12.1999, не може бути призначене покарання у виді довічного позбавлення волі і призначена смертна кара має бути замінена позбавленням волі на певний строк (не більше 15 років).

Тож, суд, при призначенні покарання ОСОБА_8 за ст. 93 КК України 1960 року мав керуватись законом який діяв і призначити покарання у виді до 15 років позбавлення волі, а не довічне позбавлення волі.

Судом першої інстанції було порушено норми процесуального закону, не досліджено матеріали справи, не оголошено про судові дебати, а тому засуджений ОСОБА_8 та захисник були позбавлені права обґрунтування клопотань.

Судом першої інстанції відмовлено засудженому ОСОБА_8 у розгляді його клопотань судом присяжних і ухвала суду не була вручена у судовій залі засудженому та не направлена до Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор» для вручення йому.

Такі порушення норм процесуального права, на думку адвоката, свідчать про порушення законних права ОСОБА_8 на справедливий, неупереджений та безсторонній суд.

З огляду на викладене, ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.04.2019 постановлена з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, що полягає у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, а тому підлягає до скасування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.

У зв`язку з тим, що останній день оскарження ухвали суду, повний текст якої виготовлено та оголошено 02 травня 2019 року, отримано 03 травня 2019 року, припадає вихідний день 09 травня 2019 року, то скарга направляється наступного робочого дня за вихідним 10 травня 2019 року Укрпоштою.

Крім того, адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що 27.05.2019 на побаченні із її підзахисним ОСОБА_8 , що утримується у ДУ «Черкаський слідчий ізолятор», вона ознайомилась із ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2019 (надіслану на адресу ОСОБА_8 ), якою апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 та її повернуто апелянтам.

28.05.2019 ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2019 надійшла поштою на її адресу.

На виконання ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2019 повідомляє наступне:

10.05.2019 нею направлено до Апеляційного суду Черкаської області апеляційну скаргу на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.04.2019.

Резолютивну частину вказаної ухвали було проголошено 25.04.2019, повний текст ухвали виготовлено та проголошено 02.05.2019.

03.05.2019 нею було отримано повний текст ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.04.2019, якою у задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_8 про застосування зворотної дії закону, що пом`якшує покарання, і про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку - відмовлено.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на інші ухвали суду першої інстанції - протягом семи днів з дня її оголошення.

То ж, семиденний строк оскарження ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.04.2019 сплинув 2.05.2019, тобто в день виготовлення та проголошення повного тексту.

В даному випадку пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.04.2019.

Апеляційну скаргу направлено до суду Укрпоштою у семиденний строк - 10 травня 2019 року.

Для об`єктивного і повного обґрунтування та складання апеляційної скарги необхідний був час.

Вважаю, що нею строк на апеляційне оскарження вказаної ухвали пропущено з поважних причин та є підставою для його поновлення апеляційним судом.

Відповідно до положень ст. 117 КПК України, пропущений із поважних причин строк повинний бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

У зв`язку з цим адвокат ОСОБА_7 просила клопотання розглянути та задовольнити, а строк на апеляційне оскарження ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.04.2019 визнати пропущеним з поважних причин та поновити.

Крім того, адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 надала письмові пояснення суду, в яких просила ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2019 року скасувати; постановити нове рішення, яким клопотання ОСОБА_8 задовольнити; вирок судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області від 14 червня 2002 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26 серпня 2004 року, ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 січня 2005 року щодо ОСОБА_8 змінити; призначити ОСОБА_8 за п.п. «а», «г», «і» ст.93 КК 1960 року покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання, оскільки цей строк він вже відбув.

В обґрунтування доводів даних пояснень суду адвокат ОСОБА_7 посилалась на те, що ОСОБА_8 , засуджений вироком судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області від 14 червня 2002 року та був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «і», 142 ч.3 КК України в редакції Закону 1960 року та призначено покарання:

- за ст.69 КК України - 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- за ст.93 п.п. «а», «г», «і» КК України - до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- за ст.142 ч.3 КК України - 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

На підставі ч. 1 ст. 42 КК України (в редакції Закону 1960 року) за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 серпня 2004 року касаційні скарги засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та захисників ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 залишено без задоволення, а вирок апеляційного суду Черкаської області від 14 червня 2002 року щодо ОСОБА_8 та інш. залишено без змін.

Вирок апеляційного суду Черкаської області від 14 червня 2002 року за Ухвалою Верховного Суду України від 27 січня 2005 року набрав законної сили 16 вересня 2004 року.

Строк відбування покарання щодо ОСОБА_8 за вказаним вище вироком від 14.06.2002 визначено обраховувати з 23.12.1999 року, тобто з моменту взяття його під варту.

Станом на сьогодні, 17.02.2020, відбутий строк покарання складає 24 роки 10 місяців 17 днів з урахуванням заліку згідно Закону України № 838-VIII від 24.12.2015 року (так званим Законом ОСОБА_17 ).

ОСОБА_8 звернувся до Придніпровського районного суду із клопотанням щодо приведення вироку апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 у відповідність, так як злочин ним скоєно 03.11.1999, засуджено його за ст.ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «і», 142 ч. 3 КК України 1960 року та призначено покарання: за ст. 93 п.п. «а», «г», «і» КК України - до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, як визначено у ст. 115 КК України.

12 березня 2019 року Європейський Суд по правам людини (далі -Європейський Суд) виніс прецедентне рішення у справі довічно засудженого українця Володимира Пєтухова "Пєтухов проти України (№2)" (далі - Рішення «Петухов проти України (№2), яке набуло статусу остаточного 09.09.2019 та яким українське довічне покарання без перспективи звільнення було визнане порушенням статті 3 Європейської конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» 1950 року (далі - Конвенція), яка передбачає, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

А отже, застосування цього виду покарання є несумісним з гарантованим цією статтею правом та в підсумку суперечить ч. 2 ст. 28 Конституції України, відповідно до якої «ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню».

Якщо примусово позбавити людину його волі без щонайменшої можливості коли-небудь знову бути на волі, це позбавить її мінімального рівня існування та суперечитиме людській гідності.

Отже в Україні довічне позбавлення волі - це нелюдське покарання, яке суперечить людській гідності, що вже встановлено Європейським Судом, а отже воно ніяк не може бути більш м`яким покаранням ніж смертна кара.

А це означає, що положення КК 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року N 1483-ІІІ, який вступив у законну силу 04.04.2000 (далі - Закон № 1483) і яким у КК введено це нелюдське покарання, суперечать ст.3 Конвенції та є такими, що не пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином не поліпшують правове становище осіб, які вчинили тяжкі злочини до набрання чинності цим законом, та не мають зворотну дію в часі, тобто не поширюються на осіб, які вчинили передбачені КК 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом на підставі:

- ч.І ст.58 Конституції (Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи),

- ч.3 ст.6 КК 1960 року (Закон, що встановлює караність діяння або посилює покарання, зворотної сили не має),

- ч.2 ст.5 КК 2001 року зі змінами, внесеними Законом «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року (Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі) (далі - КК 2001 року від 15 квітня 2008року).

Призначення ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі, яке суперечить статті 3 Конвенції та статті 28 Конституції розцінюється, як неправильне застосування до нього кримінального закону (закону, що встановлював новий вид покарання - довічне позбавлення волі, яке визнано Європейським Судом нелюдським покаранням), як ненадання йому вигоди від положення, яке встановлювало більш м`яке покарання (15 років позбавлення волі), що підлягало застосуванню:

після 29.12.1999 (коли смертна кара визнана неконституційним видом покарання та максимальна межа санкції статті 93 КК 1960 року стала визначатися як «позбавлення волі на строк від 8 до 15 років), тим паче

після 22.02.2000 (після внутрідержавної ратифікації Протоколу №6 до Конвенції, у першій статті якого сказано: «Смертна кара скасовується. Нікого не може бути засуджено до такого покарання або страчено», тобто коли цей Протокол прийняв форму ЗАКОНУ УКРАЇНИ, коли в Україні поєдналися міжнародно-правовий обов`язок «interium obligation» по цьому Протоколу (обов`язок міжнародно-правового характеру - утримуватись від дій, які позбавили б договір його об`єкта й мети - згідно статті 18а Віденської конвенції про право міжнародних договорів (далі-Віденська конвенція) не засуджувати до смертної кари та внутрідержавний обов`язок не призначати покарання, яке визнано з 29.12.1999 неконституційним та

після 13.03.2000 (коли цей ЗАКОН УКРАЇНИ вступив в силу, після чого в Україні вже остаточно максимальним (найбільш суворим) покаранням було покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років), адже частина 2 статті 17 Закону України № 3767-ХІІ «Про міжнародні договори України» від 22 грудня 1993 року передбачає: «Якщо міжнародним договором України, укладення якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України».

Отже, з 22 лютого 2000 року, коли Протокол № 6 прийняв форму ЗАКОНУ УКРАЇНИ, а тим паче - з 13 березня 2000 року, коли цей Закон вступив в силу, повинні застосовуватися положення статті 1 цього міжнародного договору, а саме: «Смертна кара скасовується. Нікого не може бути засуджено до такого покарання або страчено»!!!

Тобто до ОСОБА_8 необхідно застосовувати максимальне кримінальне покарання у виді 15 років позбавлення волі, що є більш м`яким покаранням, ніж довічне позбавлення волі, яке суперечить ст.3 Конвенції та ст.28 Конституції, є нелюдським покаранням, яке суперечить людській гідності, а отже не може бути більш м`яким покаранням ніж смертна кара. Це та ж сама смертна кара, але в розстрочку, тобто бузувірське покарання. Поховати людину заживо без найменшої надії на звільнення - це витончені тортури, які тільки можуть існувати!

І ні якими міркуваннями доцільності, справедливості чи співрозмірності покарання до тяжкості злочину неможна обґрунтовувати зворотну дію нового кримінального закону (Закону щодо встановлення нового виду нелюдського покарання - довічного позбавлення волі), якщо він розширює репресивні повноваження держави, звужуючи при цьому, відповідно, обсяг права іншого суб`єкта існуючого правовідношення на призначення більш м`якого покарання.

В жодному разі зворотна дія кримінально-правової норми не може вступати у протиріччя із цілями реалізації права обвинуваченого (підсудного, засудженого) на застосування до нього найбільш сприятливих кримінально-правових положень. Зважаючи на зміст приписів статей Конституції:

ст.3 (...Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головний обов`язком держави.),

ст.8 (... Норми Конституції України є нормами прямої дії... .),

ст.21 (Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободі людини є невідчужуваними та непорушними.),

ст.22 (Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів НІ допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.),

ст.63 частини третьої (Засуджений користується всіма правами людини громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду),

ст.64 (Конституційні права і свободи людини і громадянина не можу ті бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.),

отже права людини, навіть якщо вона є суб`єктом кримінального правовідношення мають превалююче значення, як над суспільними інтересами (запобігання злочинам, суспільній безпеці, тощо) так і над державними функціями та повноваженнями, оскільки останні мають спрямовуватися саме на захист та сприяння реалізації суб`єктивних прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.96 року №9 сказано: «Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Це зобов`язує суди при розгляді конкретних справ керуватись насамперед нормами Конституції України. ... Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими».

У частині 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України віл 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» сказано: «Крім того, враховуючи положення статті 9 Конституції України (254к/96-ВР) та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (475/97-ВР) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV ( 3477-15 ) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; ...) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 (v0009700-96) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Отже, вказані вище протиріччя із застосуванням до ОСОБА_8 нелюдського покарання у виді довічного позбавлення волі за ст. 93 КК 1960 року у його справі призвели до виникнення протиріччя постановлених у ній судових рішень щодо нього змісту положень ч.2 ст.5 КК 2001 року від 15 квітня 2008 року, ст.3 Конвенції та ст.27 Віденської конвенції, яка передбачає, що Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору.

Питання цього протиріччя підлягає вирішенню в порядку, передбаченому пунктом 14 частини першої статті 537 КПК України шляхом перегляду і зміни судових рішень щодо ОСОБА_8 з призначенням йому за ст.93 КК 1960 року покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_8 та його адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляцію засудженого ОСОБА_8 та в його інтересах апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 просили їх задовольнити із зазначених у них підстав, міркування прокурора про безпідставність доводів засудженого та в його інтересах доводів адвоката ОСОБА_7 , дослідивши апеляційні скарги засудженого та адвоката ОСОБА_7 , вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів провадження засуджений ОСОБА_8 вказує, що строк подачі апеляційної скарги закінчувався 14.05.2019, а скаргу подано було службовій особі держустанови «Черкаський слідчий ізолятор» 10.05.2019 та зареєстровано як відправлену у цей же день за вих. № 253. Зазначає те, що його скаргу було направлено за призначенням поштовим зв`язком лише 18.05.2019 відбулось з незалежних від нього причин.

Колегія суддів апеляційного суду вважає таке обґрунтування поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження належним та вважає, що необхідно поновити засудженому ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч.3 ст. 142 КК України (1960), та із застосуванням ст. 42 цього Кодексу засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

На підставі ухвали Верховного Суду України від 29.10.2002 вирок звернутий до виконання.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.06.2004 скасовано ухвалу Верховного Суду України від 29.10.2002 р. і справу передано на новий касаційний розгляд.

Ухвалою Верховною Суду України від 16.09.2004 вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 стосовно ОСОБА_8 залишено без змін і набрав законної сили.

Згідно з положеннями ч.4 ст.5 КК України, на що посилається засуджений ОСОБА_8 , якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Кримінальний кодекс України 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, у тому числі й за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (зокрема, ст. 93 КК).

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність із вказаним Рішенням Конституційного Суду України. У цьому Законі комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року дійшов до наступних висновків.

З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

Проте наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час

відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та

передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до

п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Конституційний Суд України виходить з того, що в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Такі ж висновки містяться в п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000.

З висновком місцевого суду повністю погоджується і колегія суддів суду апеляційної інстанції, вважаючи, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Законом від 22.02.2000 є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом, а тому на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року, положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними зазначеним вище Законом, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом не було виконано.

Що стосується звернення вироку до виконання, то колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого суду щодо того, що звернення вироку до виконання полягає не лише у видачі розпорядження, про які йде мова в апеляційних скаргах, а у комплексі дій, до яких входить і безпосередня реалізація судового рішення - в даному випадку визначення місця відбування покарання, переведення засудженого із слідчого ізолятора до виправної колонії певного типу тощо.

Частиною першою статті 401 КПК України (в редакції 1960 року) передбачалось, що вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У даному кримінальному провадженні вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 набрав законної сили вперше 29.10.2002 після розгляду справи касаційною інстанцією, у зв`язку із чим суд, який постановив вирок, 20.05.2003 видав відповідне розпорядження і направив за вихідним номером 1-10/2002 його тому органу, на який покладений обов`язок щодо виконання вироку. У подальшому рішення суду касаційної інстанції було скасовано і після повторного касаційного розгляду 16.09.2004 вирок відносно засудженого ОСОБА_8 залишено без змін.

Законодавцем не передбачено повторного розпорядження про набрання вироком законної сили. Разом із тим, в особовій справі засудженого ОСОБА_8 (а.с.44) міститься лист Верховного Суду України, яким Черкаському СІЗО за вихідним номером 5-3726к04 від 06.10.2004 направлено 3 копії ухвали судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 26.10.2004 (судом встановлено, що в даті допущена описка, тому що ухвала винесена 16.09.2004) для виконання відносно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , з чим засуджений ОСОБА_8 ознайомлений 12.10.2004.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції вищезазначене дозволило місцевому суду дійти до переконливого висновку про те, що обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_8 набрав законної сили і у законний спосіб звернений до виконання, в тому числі і тому, що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 перебуває в місцях позбавлення волі і відбуває призначене покарання у виді довічного позбавлення волі і з таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Що стосується клопотання про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, мотивуючи тим, що обвинувальний вирок не звернутий до виконання у відповідності до законодавства, тому що розпорядження про виконання судового рішення (вироку) після набранням ним законної сили 16.09.2004 не видавалось, то колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги такі доводи, оскільки відповідно до п.5 ч.І ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин, а в даному конкретному випадку на думку місцевого суду, як і на думку суду апеляційної інстанції обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 був звернутий до виконання, а тому положення п.5 ч.1 ст.80 КК України не можуть бути застосованими.

З урахуванням наведеного суд не вбачає законних підстав для задоволення заявлених клопотань.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 щодо застосування зворотної дії закону, що пом`якшує покарання та про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, не заслуговують на увагу

та сприймаються судом апеляційної інстанції як спроба уникнути подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Що стосується посилання сторони захисту на те, що судом першої інстанції не були проведені судові дебати, то колегія суддів вважає, що такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки при прослуховуванні диску із записом судового засідання від 25.04.2019 року (а.с14) встановлено, що фактично судові дебати були проведені про що свідчить, зокрема те, що головуючий суддя в судовому засіданні з`ясовував у сторін остаточно сформульовані вимоги клопотань та з`ясовував з цього приводу думку прокурора; також головуючий суддя з`ясовував у засудженого ОСОБА_8 про те чи всі він заявив клопотання та заяви і тільки після з`ясування всіх цих питань видалився до нарадчої кімнати.

Тобто, на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, головуючий суддя місцевого суду фактично провів судові дебати, але не оголосив про те, що суд переходить до судових дебатів. Проте, за таких обставин, колегія суддів вважає, що неможна вважати, що судові дебати не були проведені.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала Придніпровського районного суду від 25.04.2019 відповідає критеріям, передбаченим ст. 370 КПК України, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для її скасування чи зміни відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419, 537-539 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Клопотання засудженого ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25.04.2019.

Апеляційні скарги засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25.04.2019 стосовно засудженого ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді :