КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0007779 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
- 14 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185; ст.71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці;
- 06 серпня 2019 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року змінити та пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання шляхом його призначення нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, відповідно до положень ст. 69 КК України.

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання по даному вироку частково приєднано невідбуте ОСОБА_7 покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року та призначено остаточне покарання у виді п`яти років одного місяця позбавлення волі без конфіскації майна.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вироком вирішене питання речових доказів.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 зазначає, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання лише його щире каяття.
Разом з тим, як зазначає апелянт, судом не було враховано обставину, що пом`якшує покарання, активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, передбачене п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України.
Таким чином, індивідуалізація покарання з урахуванням зазначених обставин, що пом`якшують покарання, могла здійснюватися й шляхом виходу за межі санкції, передбаченої ч. 2 ст. 289 КК України, а саме, через застосування положень ст. 69 КК України. Активне сприяння розкриттю злочину у сукупності із щирим каяттям обвинуваченого та його характеристикою вже становлять достатні підстави для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 289 КК України, відповідно до положень ст. 69 КК України. Зазначені обставини цілком можуть бути визнані такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння.
Захисник підсумовує, що неврахування судом першої інстанції обставин, що пом`якшують покарання та не застосування положень ст. 69 КК України слід розцінювати як незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню, що, відповідно до п. 1 ст. 413 КПК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 03 листопада 2019 року приблизно о 04 год. 30 хв., знаходячись по вул. Петрицького в м. Києві, помітив припаркований навпроти будинку №17 мотоцикл «Viper VP 150Х», сірого кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , яким вирішив незаконно заволодіти. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння мотоциклом марки «Viper VP 150Х», сірого кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , використовуючи заздалегідь підготовлені пасатижі, зламав пластикові деталі, якими був зафіксований вказаний мотоцикл. Після цього ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, почав котити вказаний мотоцикл та керуючи ним, з місця скоєння злочину зник, отримавши змогу розпоряджатись викраденим мотоциклом на власний розсуд, тим самим незаконно заволодів вищевказаним транспортним засобом.
05 листопада 2019 року мотоцикл «Viper VP 150Х», сірого кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 було виявлено по вул. Туполева, 4-А в м. Києві та вилучено.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вирішуючи питання про вид покарання суд у відповідності до положень ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, не працює, не одружений та не має утриманців, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-нарколога.
Судом враховано також те, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, що вірно визнано судом як обставина, яка пом`якшує покарання.
Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що обтяжують покарання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, як обставину, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Так, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.
В той же час, захисником не зазначено, які дії обвинуваченого можуть бути сприйняті, як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки в матеріалах кримінального провадження відомості про такі дії відсутні, як і не вказані вони в апеляційній скарзі.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що саме лише визнання вини під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю злочину.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосуванням положень ст. 69 КК України, то апеляційний суд вважає їх безпідставними.
Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Судом першої інстанції вірно встановлено лише одну обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття, що виключає застосування при призначенні йому покарання ст. 69 КК України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про неможливість перевиховання та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, оскільки як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів та вчинив даний злочин в період встановленого йому судом іспитового строку, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення.
Призначаючи ОСОБА_7 такий вид покарання, як позбавлення волі суд мотивував, чому більш м`який вид покарання до обвинуваченого не може бути застосований. З такими висновками погоджується колегія суддів.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.
Відтак, покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна є мінімальним за злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.
Крім того, колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
При цьому із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 судимий вироком Святошинського районного суду міста Києва від 06 серпня 2019 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком два роки.
Положеннями ч. 1 ст. 71 КК України визначено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком
Так, ч. 4 ст. 71 КК України передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив даний злочин в період встановленого іспитового строку, відтак остаточне покарання повинно бути більшим ніж покарання встановлене за попереднім вироком та за даним вироком.
Отже, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком суд вірно приєднав невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 06 серпня 2019 року.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду щодопризначення ОСОБА_7 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць без конфіскації майна є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року, щодо ОСОБА_7 визнаного винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4