У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
засуджений ОСОБА_5 ( в режимі відеоконференції з
ДУ «Вознесенська ВК №72»)

Встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги засудженого.
В апеляційній скарзі просить ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2020 року скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким (обмеження волі).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Вважає постановлену ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню, з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Зазначає, що став на шлях виправлення та має заохочення за добросовісне відношення до праці.

Вважає, що він сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.
До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання ОСОБА_5 про застосування до нього положень ст. 82 Кримінального кодексу України (надалі КК України).
ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Кілійського районного суду Одеської області від 21 червня 2016 року, яким його засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 (семи) років позбавлення волі.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність фактичних даних, які б підтверджували той факт, що мета покарання досягнута, а сам засуджений став на шлях виправлення.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення засудженого на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд приходить до наступного.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Як слідує з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким того, що засуджений став на шлях виправлення.
Відповідно до ст. 6 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року за № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» звернуто увагу судів на те, що умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким мають надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість заміни засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким, повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Сутність заміни невідбутої частини покарання більш м`яким полягає у заміні призначеного судом покарання в якості заохочення за сумлінну поведінку засудженого. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.
Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами статті 82 КК України та статей 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України).
Як вбачається із матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Кілійського районного суду Одеської області від 21 червня 2016 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 (семи) років позбавлення волі.
Початок строку - 21 червня 2016 року, кінець строку 21 червня 2023 року.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_5 , суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що засуджений ОСОБА_5 має позитивні зрушення, про що свідчать його 3 (три) заохочення, дбайливе ставлення до майна установи та предметів, проте, звільнення засудженого з місць позбавлення волі є передчасним, так як цілі його покарання не є досягнутими.
Заохочення, саме по собі не доводить виправлення засудженого в сенсі положень ст. 82 КК України, так як для такого висновку повинні бути наявні докази, які засвідчують, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці в період усього періоду відбування покарання довів своє виправлення.
Як слідує з даних характеристики на засудженого ОСОБА_5 від 05 червня 2020 року, у відношенні до представників адміністрації ввічливий, тактовний, у майстерні установи не працевлаштований, залучається до робіт по благоустрою гуртожитку, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, своєю поведінкою надає позитивний приклад іншим засудженим, підтримує зв`язок з рідними шляхом листування, посилок та побачень, у скоєному розкаюється.
Окрім того, із вказаної характеристики вбачається, що засуджений ОСОБА_5 08 січня 2020 року розглядався на засіданні спостережної комісії щодо застосування відносно нього ст. 82 КК України, рішенням якої засудженому ОСОБА_5 було відмовлено, оскільки останній не став на шлях виправлення.
Згідно довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_5 від 05 червня 2020 року, засуджений має 3 (три) заохочення у 2018, 2019, 2020 роках, а також 1 (одне) стягнення у 2020 році.
Доводи засудженого в апеляційній скарзі стосовно того, що він сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. є необґрунтованими, оскільки процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним. Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, поведінка засудженого ОСОБА_5 за час відбування покарання, його ставлення до праці, не свідчить беззаперечно, що він твердо став на шлях виправлення та процес його перевиховання досяг того рівня, коли можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Враховуючи викладене, на цей час заміна призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке не є виправданою, так як засуджений з огляду на наявність позитивних зрушень у його поведінці та ставленні до праці, на даному етапі відбування покарання лише стає на шлях виправлення, а тому ще потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства.
Дослідивши всі обставини справи, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої ним частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке у виді обмеження волі. Рішення суду постановлено відповідно до вимог матеріального та процесуального закону є обґрунтованим та належним чином умотивованим.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст.376, 405,407,419,424,532,537,539 КПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий

Судді: