КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3032/18 Провадження № 11-кп/2065/2020 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000439 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Королівства Марокко, громадянина Королівства Марокко, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою у вигляді домашнього арешту в нічний час доби за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 06 червня 2020 року включно, а також продовжено визначену йому заставу, що становить 1 051 000 грн.
Таке рішення суду вмотивовано тим, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшились та не змінилися, оскільки існує висока ймовірність того, що обвинувачений може ухилитись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду на обставини обвинувачення та тяжкість злочинів, в яких обвинувачується останній, один із яких є особливо тяжким злочином та передбачає покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, а тому суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора і продовжити тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою в межах двох місяців.

В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, не погоджується зі змістом прийнятого судового рішення та вважає, що наразі відсутні підстави для тривалого багаторічного тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000439, що виявилося у черговому продовженні строку запобіжного заходу
Апелянт вказує, що судом першої інстанції протягом двох з половиною років не відбувається слухання кримінального провадження по суті висунутих обвинувачень, не допитувався потерпілий та обвинувачені.
Захисник звертає увагу суду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою з 07 вересня 2017 року.
В апеляційній скарзі захисник зазначає, що наразі неможливо довести обґрунтованість висунутих потерпілим ОСОБА_10 майнових претензій до ОСОБА_7 , оскільки вони нічим не підтверджені.
Окрім того, наведені в ухвалі суду висновки, що ОСОБА_7 не проживає в м. Києві і не зможе з`являтися за першим викликом до суду невірні та нічим не обґрунтовані, ризики незаконної і неправильної поведінки обвинуваченого взагалі не підтверджено жодними фактичними даними.
Захисник звертає увагу, що із усіх обвинувачених у даному кримінальному провадженні, лише ОСОБА_7 перебуває під вартою, та лише йому суд першої інстанції неодноразово відмовляв у задоволенні клопотання про зміну найсуворішого із запобіжних заходів на більш м`який - домашній арешт, чи особисте зобов`язання.
Також апелянт вказує, що в супереч вимог ст. 178 КПК України, судом першої інстанції не враховано обставин, щодо наявності у обвинуваченого тяжкого захворювання, яке потребує оперативного втручання, що підтверджується медичною документацією, а також того, що ОСОБА_7 перебуває в групі ризику під час поширення епідемії коронавірусу COVID19, оскільки перебуває у камері Київського СІЗО з понад десятьма іншими заарештованими обвинуваченими.
Захисник зазначає, що стороною обвинувачення у клопотанні про продовження строків тримання під вартою не наведено жодних доказів, які вказували б на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання в Україні в АДРЕСА_2 , також має на утриманні трьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_11 , 2004 року народження, ОСОБА_12 , 2012 року народження та ОСОБА_13 , 2015 року народження.
Також, як вказує апелянт, судом першої інстанції не враховано, що злочин, за яким обвинувачується ОСОБА_7 хоч і відноситься до особливо тяжких, однак він не належить до категорії насильницьких злочинів, що свідчить про те, що обвинувачений не може нести особливої небезпеки громадському порядку та не загрожує життю і здоров`ю оточуючих його громадян.
Звертає увагу суду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, мав офіційне місце роботи та був звільнений виключно з підстав його тривалого перебування під вартою, що у своїй сукупності свідчить про позитивну репутацію обвинуваченого, наявність у нього міцних соціальних зв`язків.
В апеляційній скарзі захисник посилається на рішення Європейського суду з прав людини та зазначає, що ризики на які посилається суд першої інстанції, а саме: переховуватись від суду, чинити тиск на свідків та потерпілого, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення нічим не підтверджені та необґрунтовані, в той час як тяжкість обвинувачення та складність справи не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що клопотання про продовження строків тримання під вартою не було перекладено залученим перекладачем на російську чи арабські мови, якими вільно володіє ОСОБА_7 , у зв`язку з чим суттєво було обмежено процесуальні права вказаної особи.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_14 зазначає, що ухвала Шевченківського районного суду щодо вирішення питання про продовження запобіжного заходу - тримання під вартою для обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000439 є законною та обґрунтованою, а прокурором доведено наявність обґрунтованих ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Представник потерпілого вказує, що існує реальна загроза життю та здоров`ю потерпілому у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , оскільки останній отримує погрози, які пов`язані із розглядом кримінального провадження № 0000439, у зв`язку з чим, було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000260 від 01 жовтня 2019 року за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.

Під час апеляційного розгляду прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, захисник ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 , може уникати суду усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину може продовжити вичиняти злочини, а також може чинити тиск на потерпілих та свідків з метою уникнути кримінальної відповідальності.
Також суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованих злочинів, один з яких є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, відсутність даних про неможливість подальшого перебування під вартою, відсутність адреси місця реєстрації в м. Києві та Київській обл., на підставі чого дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків щодо ОСОБА_7 є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні зокрема особливо тяжкого злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Апеляційний суд зазначає, що твердження апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання де проживає з дружиною, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, самі по собі, не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження висунутих потерпілим ОСОБА_10 майнових претензій до ОСОБА_7 , оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання його під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішувати питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.
Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 потребує проведення операційного втручання.
Так із долученої до апеляційної скарги медичної довідки вбачається, що стан здоров`я ОСОБА_7 задовільний та термінового стаціонарного лікування, зокрема оперативного втручання, не потребує.
Також апеляційний суд зазначає, що посилання захисника в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинуваченого під вартою не може бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки вказана обставина відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 06 червня 2020 року включно, а також продовжено визначену йому заставу, що становить 1 051 000 грн., залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4