ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 663/1501/19 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/386/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 cт. 289, ч.3 ст. 185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 001820 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 10 січня 2020 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бєловка Мамлютського району Північно-Казахстанської області, Республіка Казахстан, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 09.04.2010 року вироком Скадовського районного суду Херсонської області за ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.1 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі, 24.06.2014 року звільненого за ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 08.04.2014 року на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2014 році», судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку;

засуджено:
за ч.2 ст.289 КК України на 5 років позбавлення волі;
за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Міра запобіжного заходу тримання під вартою з 10.01.2020 року.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 22 листопада 2018 року близько 02.00 год., шляхом зриву навісного замка, проник до приміщення гаражу, що розташований на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , звідки умисно, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння транспортним засобом, умисно, таємно, незаконно заволодів транспортним засобом мопедом «Baracuda 139QMB» номер рами: НОМЕР_1 червоного кольору, вартістю 4804, 79 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, 22 листопада 2018 року близько 02.00 год. ОСОБА_8 , шляхом зриву навісного замка, проник до приміщення гаражу, що розташований на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , звідки умисно, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння чужим майном, таємно викрав велосипед марки «Bодан Україна super», вартістю 1150 грн., що належить потерпілому ОСОБА_7 , чим спричинив йому матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить пом`якшити призначене йому покарання. Свої доводи мотивує тим, що він не має відношення до злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. Зазначає, що судом не враховано, що він повністю визнав себе винним в обсязі пред`явленого обвинувачення, до нього не має жодних матеріальних претензій, він має сім`ю та хвору матір. Тому призначене йому покарання є надто суворим.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свої апеляційні вимоги про зміну вироку в частині призначення покарання, думку прокурора та потерпілого про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчинені злочинів, за які він засуджений, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.289, ч.3 ст.185 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочинів, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Як установлено під час перевірки матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні від 27.09.2019 року судом було з`ясовано думку учасників судового розгляду про обсяг та порядок дослідження доказів у порядку ч.3 ст.349 КПК України, на що обвинуваченим ОСОБА_8 було надано згоду, йому було роз`яснено суть та наслідки такого розгляду, а тому доводи обвинуваченого про те, що він не вчиняв злочин, передбачений ч.3 ст.289 КК України, не можуть бути предметом апеляційного оскарження.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 випливає, що він повністю визнав себе винним в обсязі висунутого обвинувачення.

Що ж до доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про суворість призначеного покарання та необхідність його пом`якшення, то колегія суддів виходить з наступного.

Виходячи з положень ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 убачається, що ним фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є суворим, як про це стверджує апелянт, немає.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання, визнано - щире каяття, повне відшкодування завданої шкоди шляхом повернення викраденого майна. Обставиною, що обтяжує покарання, визнано рецидив злочинів.

З урахуванням цих конкретних обставин та даних про особу винного, суд обґрунтовано зробив висновок про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому за сукупністю злочинів остаточне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, якою передбачено більш суворе покарання.

Таке покарання за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є співмірним протиправним діянням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості та не підлягає зменшенню з підстав, про які вказано обвинуваченим в апеляційній скарзі.

Ті обставини, на які посилається ОСОБА_8 , як такі, що, на його думку, дають підстави для пом`якшення покарання, зокрема, повне визнання вини, відсутність до нього матеріальних претензій, наявність у нього сім`ї та хворої матері, то вони у даному випадку не можуть бути підставами для пом`якшення покарання, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчинених злочинів та суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який, маючи не зняту та не погашену судимість за вчинення злочинів, будучи звільнений від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році», належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисні злочини, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів та небажання стати на шлях виправлення.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 припинив свою злочинну діяльність лише після її викриття правоохоронними органами.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що наявність у ОСОБА_8 сім`ї та хворої матері,на що посилається обвинувачений, не сприяло виправленню ОСОБА_8 та припиненню ним злочинної діяльності, а тому такі доводи не заслуговують на увагу.

З огляду на викладене вище, підстав для пом`якшення покарання та зміни вироку в частині призначення покарання, як про це ставить питання обвинувачений, колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Виходячи з наведеного, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 належить залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст. 376 ст.ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 10 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4