Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/181/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 ,
Категорія ст.289 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2020 року, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нечаєве Шполянського району Черкаської області, українця, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , такий, що не працює, не одружений, утриманців не має, раніше неодноразово судимий.
продовжено строк тримання під вартою до 24.00 год.16.01.2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Городищенського районного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України.

У судовому засіданні районного суду, прокурор заявив клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , зазначивши, що підстави для скасування чи зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, на даний час відсутні. Існують ризики того, що обвинувачений може ухилятися від суду, впливати на свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 24.00 години 16.01.2020 року.
Своє рішення суддя мотивував тим, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово був засуджений, у тому числі за злочини проти власності, на даний час знову обвинувачується у скоєнні ряду злочинів, серед яких хуліганство, незаконне придбання, виготовлення, зберігання, перевезення наркотичного засобу без мети збуту, вчинення крадіжки та незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, а тому обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, ОСОБА_7 сталих соціальних зв`язків не має і в разі визнання його винним, йому може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, а тому існують ризики, що обвинувачений, з метою уникнення покарання, може переховуватися від суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу районного суду та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що прокурор не може забезпечити в залу суду свідків, деякі свідків взагалі відмовляються з`являтися до суду. Потерпілі давали свідчення слідчому у відділі поліції, так як було вигідно було працівникам поліції.
Зазначає, що злочини він не вчиняв, оскільки в той час він знаходився на роботі у с. Водяне Шполянського району Черкаської області.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив ухвалу судді залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні Городищенського районного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України.
На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити злочини передбачений ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання або продовження запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, обвинувачення у якого йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо них обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим необхідно зазначити, що надання оцінки доказам та встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення під час вирішення питання про продовження дії запобіжного заходу вимогами КПК України не передбачено.

Твердження ОСОБА_7 про відсутність у даному кримінальному провадженні доказів на вчинення ним кримінальних правопорушень, не заслуговують на увагу, оскільки, на переконання колегії суддів, обґрунтованість підозри доведена доданими до клопотання матеріалами, з яких вбачається, що об`єктивний неупереджений спостерігач міг би зробити висновок про можливе вчинення підозрюваним інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Такі дані містяться зокрема у протоколах допиту свідків; протоколах допиту потерпілих.
Крім того, всупереч положенням ч. 5 ст. 132 КПК України, апелянтом не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, з огляду на засади змагальності сторін, проте стороною обвинувачення обґрунтованість підозри доведена доданими до клопотання матеріалами.
Разом з тим, факт заперечення наявності обґрунтованої підозри не є визначеною законом підставою для її спростування. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України та є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (ст.ст. 22, 26 КПК України).

Отже, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 , встановив наявність ризиків передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що він може ухилятися від суду, впливати на свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Колегія суддів погоджується з думкою районного суду про те, що у ОСОБА_7 наявний ризик вчинення інших кримінальних правопорушень оскільки останній є раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, має нестійкі соціальні зв`язки, законного джерела доходів не має.

Також суддів погоджується з думкою районного суду про те, що у ОСОБА_7 наявний ризик впливу на свідків та переховуватися від суду, оскільки він обвинувачується у скоєнні ряду злочинів, серед яких хуліганство, незаконне придбання, виготовлення, зберігання, перевезення наркотичного засобу без мети збуту, вчинення крадіжки та незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, і в разі визнання його винним, йому може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі.

Суд першої інстанції правильно врахував дані про особу ОСОБА_7 , який офіційно не працює, не має постійного місця роботи, жодних заробітків, не одружений, що вказує на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, має не зняту та непогашену судимість вчинив ряд злочинів, серед яких два корисливих, об`єктами інших є громадський порядок та встановлений режим обігу наркотичних засобів.
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.
Тобто, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суддя районного суду обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора та продовжив строк тримання під вартоюобвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки під час розгляду клопотання встановлені обставини, які є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, зазначених у ст. 176 КПК України не зможе запобігти доведеним ризикам, та забезпечити виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Отже, застосований до обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за обставин даного кримінального провадження, з урахуванням встановлених ризиків, на думку колегії суддів, не є надмірним та таким, що принижує його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

А тому, на думку колегії суддів у разі обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, це не забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків та надасть йому змогу ухилитися від суду.

Сукупність обставин в яких підозрюється ОСОБА_7 та його особистість істотно підвищує ступінь і характер суспільної небезпеки діяння, оскільки останній будучи раніше судимим за вчинення злочинів, на шлях виправлення не став та знову вчинив ряд злочинів.

Отже, враховуючи мету і підстави застосування запобіжних заходів, що їх передбачено ст. 177 КПК України, а також зважаючи на дані матеріалів клопотання, колегія суддів переконана у необхідності застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання його під вартою.
Наявні у матеріалах клопотання дані підтверджують наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що у разі обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, вказане не забезпечить на початковому етапі досудового розслідування та у подальшому, належного виконання останнім процесуальних обов`язків і надасть їм змогу переховуватися від суду, незаконно впливати на свідка та потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року, якою останньому продовжено строк тримання під вартою необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 24 години 00 хвилин 16.01.2020 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4