КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0002230 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2019 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Біла Церква Київської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, працюючого водієм ФОП « ОСОБА_7 », не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2019 ОСОБА_5 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні по ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням, якщо в період іспитового строку одного року не скоїть злочин та виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили визначено не обирати.
Речовий доказ по справі, а саме СД-диск, залишено зберігати при матеріалах кримінального провадження №0002230, які зберігаються у прокурора ОСОБА_11 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд змінити вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2019 в частині призначеного покарання, призначивши йому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.
В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений вказує на невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. Зокрема ОСОБА_5 зазначає, що суд в недостатній мірі врахував те, що ним було вчинено злочин невеликої тяжкості, без будь-якого мотиву, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має позитивні характеристики з місця проживання і місця роботи, під наглядом у лікаря-нарклога та лікаря-психіатра не перебуває, працевлаштований, його робота пов`язана з водінням транспортного засобу і це є його єдиним заробітком, має сталі соціальні зв`язки в суспільстві, відсутність тяжких наслідків. Також апелянт звертає увагу суду, що він неодноразово намагався відшкодувати потерпілому лікування, але останній відмовився. Тому вважає, що позбавлення судом його права керування транспортними засобами строком на один рік, яке є додатковим альтернативним покаранням, свідчить про надмірну суворість призначеного його судом покарання.

За доведених судом першої інстанції обставин, 05.08.2019 приблизно о 16.50 год. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно-справним автомобілем «MAN LE 8.180» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Князя Володимира в м. Біла Церква Київської області, від центру міста у напрямку до автодороги Київ - Одеса, на регульованому світлофорними об`єктами перехресті з вул. Павліченко м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п.1.5 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду та руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», п.2.3 (б) Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі», п.8.7.3 (е) Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Сигнали світлофора мають такі значення: червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух», п.12.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», п.12.3 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», п.17.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «На дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11, забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів на цій смузі», проявив бездіяльність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та не відреагував на її зміну, у разі виникнення небезпеки для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити, він негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, рухаючись по вказаному проспекту прямо, виїхав на вказане регульоване світлофорними об`єктами перехрестя по смузі руху для маршрутних транспортних засобів, на забороняючий йому рух (червоний) сигнал світлофора та допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO LANOS» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по вул. Павліченко м. Біла Церква Київської області, прямо через вказане регульоване перехрестя, на дозволяючий йому рух (зелений) сигнал світлофора, у напрямку до вул. Таращанська м. Біла Церква Київської області та мав перевагу в русі.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 отримав наступне тілесне ушкодження: закритий перелом середньої фаланги четвертого пальця правої ступні, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення перелому необхідно тривалий строк більш ніж 3 тижні.
Грубе порушення водієм ОСОБА_5 вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), п.8.7.3 (е), 12.1, 12.3, 17.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із скоєною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
Дії ОСОБА_5 слід кваліфіковано як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора і потерпілого, які заперечили проти апеляційної скарги обвинуваченого, їх пояснення, заслухавши промови учасників в судових дебатах, останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів керується наступним.
У відповідності до правил ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, оскаржуваним в частині призначення покарання вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2019 ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Щодо посилань апеляційної скарги прокурора на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та на невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення та особі обвинуваченого, то суд враховує наступне.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.1 ст.286 КК України ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, а тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються, оскільки ніким не ставляться під сумнів.
Доводи обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому судом покарання, зокрема основного покарання, свого підтвердження в ході їй перевірки не знайшли.
Зокрема колегія суддів виходить з того, що судом у відповідності до положень ст.ст.50, 65 КК України при призначенні ОСОБА_12 основного покарання за ч.1 ст.286 КК України враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, не одружений, на утримані неповнолітніх та малолітних дітей не має, офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання та реєстрації. Крім цього суд врахував відношення обвинуваченого до вчиненого, який щиро каявся, намагався відшкодувати витрати потерпілому, але останній не забажав отримати запропоновану суму. Із врахуванням викладеного, за відсутності обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , суд дійшов до вірного висновку про призначення йому основного покарання у виді обмеження волі строком на один рік із звільненням від відбування цього покарання з випробуванням.
Натомість, при призначенні ОСОБА_12 основного покарання із застосуванням ст.75 КК України за вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, суд необґрунтовано призначив додаткове покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами.
Зокрема суд вказав у вироку, що робота обвинуваченого пов`язана з водійським посвідченням і це є єдиним джерелом доходу останнього, а також зазначив, що обвинувачений намагався відшкодувати витрати потерпілому, однак останній відмовився. Натомість, всупереч своїм мотивам суд призначив ОСОБА_12 додаткове покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами, посилаючись тільки на позицію прокурора та потерпілого, що свідчить про необґрунтованість рішення суду в цій частині.
При цьому суд не врахував, що ст.77 КК України міститься вичерпний перелік додаткових покарань, які можуть бути застосовані до засуджених у разі їх звільнення від відбування основного покарання з випробуванням. Такого виду додаткового покарання, як позбавленням права керування транспортними засобами, даним переліком не передбачено, що також свідчить про безпідставне застосування до ОСОБА_13 додаткового покарання.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції невірно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає за необхідне виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначене додаткове покарання ОСОБА_12 у виді позбавленням права керування транспортними засобами, змінивши вирок в цій частині у відповідності до правил п.4 ч.1 ст.408, п.4 ч.1 ст.409 КПК України.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2019 щодо ОСОБА_5 за ч.1 ст.286 КК України змінити.
Виключити з призначеного покарання додаткове покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
В іншій частині вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2019 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Справа № 357/10979/19
Апеляційне провадження № 11-кп/824/1434/2019
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_14
Суддя-доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1