Зіньківський районний суд Полтавській області
_________________________________________________________________________________
Справа № 530/1496/19
Номер провадження 1-кс/530/5/20

У Х В А Л А
іменем України

21.01.2020 р. м.Зіньків

Слідчий суддя Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , розглянувши заяву ОСОБА_3 про скасування накладеного арешту на автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT В5», д.н.з. НОМЕР_1 , типу легковий седан-В, номер шасі: НОМЕР_2 , сірого кольору, 2000 року випуску, який було вилучено в ході досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000460 від 10.11.2019 року за ознаками складу злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК України,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області із заявою про зняття арешту на майно.

Належним чином повідомлені учасники судового процесу в судове засідання не з"явилися.

Вивчивши вказане клопотання, суд приходить до висновку.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи,суспільства тадержави від кримінальних правопорушень,охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення,був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений,жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щобдо кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься законність.
Положеннями ч. 1 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно ст.167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:
1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;
2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;
3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;
4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
В судовому засіданні було встановлено, що 25.03.2019 року слідчим суддею Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 під час розгляду клопотання слідчого СВ Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області рядового поліції ОСОБА_4 про накладення арешту на автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT B5» д.н.з. НОМЕР_1 , типу легковий седан-В, номер шасі: НОМЕР_2 , сірого кольору, 2000 року випуску, яким керував ОСОБА_5 , який належить ОСОБА_3 , жителю с. Велика Рублівка, Котелевського району, Полтавської області та свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , які було вилучено в ході досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000460 від 10.11.2019 року за ознаками складу злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК України накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT B5», д.н.з. НОМЕР_1 , типу легковий седан-В, номер шасі: НОМЕР_2 , сірого кольору, 2000 року випуску, яким керував ОСОБА_5 , належить ОСОБА_3 , жителю с. Велика Рублівка, Котелевського району, Полтавської області та свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 без права відчуження, розпорядження та користування. Місцем зберігання транспортного засобу визначено майданчик тимчасового тримання транспортних засобів Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області за адресою м. Зіньків, вул. Воздвиженська, 28, Зіньківського району, Полтавської області.

За правилами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Накладення арешту на певне майно може бути здійснено лише за наявності передбачених у КПК України нормативних підстав, а саме за ст. 170 КПК України за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що таке майно: є речовим доказом злочину; підлягає спеціальній конфіскації; підлягає конфіскації як покарання чи заходу кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб; для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. При цьому, можливість накладення арешту за відповідними змінами до ст. 170 КПК України окремо встановлюється для: 1) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого; 2) третіх осіб; 3) для юридичних осіб щодо яких застосовуються заходи кримінального провадження.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.
З автомобілем проведені усі необхідні слідчі дії, тому необхідність знаходження його під арештом та зберігання його на відкритому майданчику Зіньківського ВП, де він зазнає корозії внаслідок погодних умов, відпала.
Накладення арешту на певне майно може бути здійснено лише за наявності передбачених у КПК України нормативних підстав, а саме за ст.170 КПК України за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що таке майно: є речовим доказом злочину; підлягає спеціальній конфіскації; підлягає конфіскації як покарання чи заходу кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб; для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. При цьому, можливість накладення арешту за відповідними змінами до ст. 170 КПК України окремо встановлюється для: 1) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого; 2) третіх осіб; 3) для юридичних осіб щодо яких застосовуються заходи кримінального провадження.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.
В судовому засіданні не було здобуто доказів що по справі уже проведено криміналістичне дослідження транспортного засобу і реєстраційних документів, що з автомобілем проведені усі необхідні слідчі дії і необхідність знаходження автомобіля під арештом на майданчику Зіньківського ВП відпала.
Відповідно до ст. 174 КПК України слідчий суддя має право скасувати арешт майна повністю або частково тільки під час досудового розслідування.
Згідно наданих заявником доказів, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000460 від 10.11.2019 року за ознаками складу злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК України чи є закритим суду невідомо.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
Відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК). Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст. 86 КПК).
Слід зазначити, що судами першої та апеляційної інстанції враховуються загальні правові позиції ЄСПЛ щодо офіційного тлумачення ст.3 Конвенції у матеріальному та процесуальному аспектах у кримінальному судочинстві, які обумовлені законодавчим положенням щодо застосування Конвенції та практики ЄСПЛ при розгляді справ у якості джерела права.

У випадках, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана неналежному поводженню зі сторони субєктів владних повноважень в порушення ст.3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити як загальний обов"язок держави відповідно до ст.1 Конвенції вимагає, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування, метою якого є виявлення і покарання відповідальних осіб.

При цьому, розслідування за такими скаргами та твердженнями про неналежне поводження має бути ретельним і ефективним. Це означає, що органи влади мають завжди намагатись встановити події та не покладатися на поспішні або безпідставні висновки для закінчення розслідування чи для обґрунтування своїх рішень.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), визнано Україною, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (1998р.) зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».
У рішенні у справі «Мельник проти України» (2006р.), ЄСПЛ зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
В даному випадку не вбачається, що працівниками Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області допущена бездіяльність.
Скаржником не надано доказів, коли саме він отримав ухвалу суду від 12.11.2019 року, так як звернувся з відповідним клопотанням тільки 17.12.2019 року, тобто більше чим через місяць.
Скаржник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б унеможливлювали або ускладнювали можливість його звернення до суду у визначений законом строк, не обґрунтовано їх виникнення об`єктивно, незалежно від волі скаржника, що свідчить про відсутність поважних причин пропуску строків на оскарження.
Скаржником не порушено питання про поновлення строку.
Скаржник не з`явився у судове засідання та не підтримав свою заяву.
Керуючись ст. ст. 303,304, 307, 369-372 КПК України, -

У Х В А Л И В :
В задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування накладеного арешту на автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT В5», д.н.з. НОМЕР_1 , типу легковий седан-В, номер шасі: НОМЕР_2 , сірого кольору, 2000 року випуску, який було вилучено в ході досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000460 від 10.11.2019 року за ознаками складу злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК України - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Копію ухвали направити слідчому, прокурору.
На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Зіньківського районного суду
Полтавської області ОСОБА_1