ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/250/20 Справа № 205/8241/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про застосування ст. 82 КК України та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Вільнянського районного суду Запорізької області 14 лютого 2017 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 5 місяців, -
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
встановила:
Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього вимог ст. 82 КК України та заміни невідбутої частини покарання у види позбавлення волі на більш м`яке.
Рішення суду обґрунтовано тим, що за час відбування покарання до засудженого почергово застосовувались заходи дисциплінарного стягнення та заохочення, що свідчить про відсутність позитивних змін в особі та поведінці засудженого, його відношення до відбування покарання та вчиненого кримінального правопорушення. За таких підстав суд прийшов до висновку про те, що засуджений ОСОБА_6 на шлях виправлення не став.
Захисник не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого та застосувати до нього вимог ст. 82 КК України.
Посилається на те, що ОСОБА_6 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до роботи довів своє виправлення, що підтверджується характеристикою на останнього з місця відбування покарання.
Зазначає, що той відбув більше ніж 1/2 частини строку покарання, за час знаходження в установі характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності не притягувався і має заохочення.
У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, працевлаштований, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, приймає участь у виховних заходах, проявляє соціально-корисну активність, підтримує зв`язку з рідними шляхом листування, отримує посилки.
Вважає, що ОСОБА_6 досяг тієї стадії, на якій відбування покарання у вигляді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах без ізоляції від суспільства.
Під час апеляційного розгляду засуджений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити. Застосувати до ОСОБА_6 вимоги ст. 82 КК України.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту. Вважав ухвалу законною та обґрунтованою.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддюдоповідача, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що вона не може підлягати задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі.
Становлення особи на шлях виправлення розцінюється як прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, що може бути ефективно продовжуватись й в умовах відбування менш суворого покарання. При цьому, висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен ґрунтуватись не на характеристиці особи за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування зміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а на даних за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 17 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», встановлено, що судовий розгляд питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльності організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Вимогами ст. 6 КВК України визначено, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, а ресоціалізація - це свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив. Засоби виправлення і ресоціалізації засуджених застосовуються з урахуванням виду покарання, особистості засудженого, характеру, ступеня суспільної небезпеки і мотивів вчиненого кримінального правопорушення та поведінки засудженого під час відбування покарання.
Згідно зі ст. 8 КВК України засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідністю інших осіб, виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань.
Саме під час відбування покарання, структура та форми якого наведені у зазначених нормах КВК України, засуджений і набуває права, у тому числі і на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, яке може бути застосоване лише якщо засуджений під час відбування покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Із матеріалів провадження видно, що ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Вольнянського районного суду Запорізької області від 14 січня 2017 року, яким його було засудженого за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 71 КК України.
Початок строк відбування покарання 23.12.2016 року.
Кінець строку 01.03.2021 року.
Під час утримання у Симферопольському СІЗО АР Крим, характеризувався посередньо, порушень режиму утримання на допускав, дисциплінарних стягнень та заохочень не мав.
З 05.04.2011 року відбував покарання в Біленьківській виправній колонії № 99 Запорізької області. На заходу вихованого характеру реагував своєчасно, порушень вимог ПВР УВП не допускав, стягнень не мав. З метою стимулювання правослухняної поведінки мав одне заохочення від начальника установи.
З 18.04.2017 року відбуває покарання у ДУ Дніпровська виправна колонія № 89. Працює на виробництві установи, за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці має 4 заохочення.
На заходи вихованого характеру реагує на завжди своєчасно, допускає порушення вимог ПВР УВП, внаслідок чого має одне дисциплінарне стягнення.
Згідно довідки про заохочення та стягнення, ОСОБА_6 за період відбування покарання має 6 заохочень за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці, та 20 стягнень у виді доган та суворих доган.
18.09.2019 року комісією установи з питань застосування до засуджених пільг, ОСОБА_6 було відмовлено у направленні матеріалів про застосування до нього вимог ст. 82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення.
У колегії суддів немає підстав та відомостей, що ставлять під сумнів такі висновки комісії, створеної адміністрацією установи, де засуджений відбуває покарання, оскільки лише адміністрація цієї установи систематично та безпосередньо спостерігає за процесом перевиховання засудженого.
Враховуючи викладене, а також те, що переважний час строку відбування покарання поведінка засудженого не може беззаперечно свідчити про позитивні зміни в його особистості, він не прагнув зразковою поведінкою та ставленням до праці довести своє виправлення за весь час відбування покарання, строк, який залишився до кінця відбування покарання, що складає більш одного року, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого про застосування до нього вимог ст. 82 КК України.
Сукупність вказаних даних була прийнята до уваги судом першої інстанції. Їм надано належну оцінку.
Отже, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_6 не довів, що дійсно став на шлях виправлення. Для цього останньому потрібен більш тривалий час.
Вказані висновки суду першої інстанції об`єктивно підтверджуються відомостями, що є наявними в особовій справі засудженого, тому не можуть спростовуються апеляційними доводами захисника, які містять лише його суб`єктивні твердження щодо можливості застосування до ОСОБА_6 вимог ст. 82 КК України про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а також щодо її незгоди з оскаржуваною ухвалою.
За таких обставин колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого, внаслідок неефективності такого заходу щодо попередження вчинення ним нових злочинів, що підтверджується даними, наведеними вище.
Ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою. Тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції, залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про застосування ст. 82 КК України та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4