Справа № 465/4553/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/1023/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду
під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002088 від 07 серпня 2019 року,
з участю прокурора ОСОБА_8
адвоката ОСОБА_9
ВСТАНОВИЛА:
ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року клопотання прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 про арешт майна задоволено. Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101) із забороною будь-яким особами, уповноваженим на внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в тому числі нотаріусам, суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які дії з таким нерухомим майном чи його частинами до прийняття рішення про зняття арешту. Зобов`язано посадових осіб управління державної реєстрації Львівської міської ради внести відповідні відомості про накладення арешту на вказане майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року та винести нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити.
Щодо строку апеляційного оскарження, то апелянт стверджує, що такий не пропущено, оскільки в силу положень абз.2, ч.3. ст. 395 КПК України якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. Копію оскаржуваного судового рішення апелянтом отримано 21 грудня 2019 року, апеляційну скаргу подано 23 грудня 2019 року у межах п`ятиденного строку оскарження ухвал слідчого судді, передбаченого п.3 ч.2 ст. 395 КПК України.
Стверджує, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Покликається на те, що оскаржуваний арешт накладено у межах кримінального провадження №0000080 від 09 жовтня 2019 року без заяви потерпілого самостійно внесене Львівською місцевою прокуратурою №3 щодо можливого неправомірного заволодіння майном ОСОБА_10 .
Зазначає, що мотивація слідчого судді є безпідставною, а жодних доказів на підтвердження наявності події кримінального правопорушення в оскаржуваній ухвалі не зазначено.
Покликається на те, що слідчим суддею не враховано, що прокурором навіть не доведено наявність події кримінального правопорушення і відповідно підставність здійснення досудового розслідування. Так якщо взяти до уваги наведену мотивацію по інших двох кримінальних провадженнях, які були об`єднані в провадженні №0002088 за заявами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , то вони були внесені до ЄРДР за заявами цих потерпілих. Тобто були відомості про те, що цими особами заявляється про вчинення щодо них кримінальних правопорушень спрямованих на заволодіння їх майном. Такі особи напевно попереджались про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину і тому по цих провадженнях можна припускати можливість наявності події кримінальних правопорушень.
Проте в кримінальному провадженні внесеному самим прокурором за №0000080 від 09 жовтня 2019 року така заява потерпілого відсутня і ним не надавалась.
Вважає, що оскаржувана ухвала винесена всупереч меті, передбаченій у ст. 170 КПК України, оскільки без встановлення події кримінального правопорушення, слідчий суддя не мав можливості встановити наявність слідів кримінального правопорушення та речових доказів.
Звертає увагу, що квартира АДРЕСА_1 не може бути речовим доказом а саме предметом, що був об`єктом кримінально-протиправних дій. А ОСОБА_7 є добросовісним набувачем майна згаданої квартири і ця квартира не була предметом вчинення кримінального правопорушення, а таким можливим предметом могли бути вилучені з її продажу грошові кошти, то в слідчого судді не було підстав для накладення арешту на майно.
ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1 за відплатним договором, оплатила її вартість, такий правочин посвідчено нотаріально з дотриманням всіх процедур та сплати відповідних платежів. Жодних ознак які б свідчили про недійсність такого правочину немає та прокуратурою не наведено. Застосування арешту прямо впливає на права та інтереси ОСОБА_7 , оскільки порушує її право власності та правомочності власника щодо свого майна.
Наголошує, що продаж квартири АДРЕСА_1 відбувся 23 серпня 2019 року. Кримінальне провадження внесено до ЄРДР 09 жовтня 2019 pоку, тобто через два місяці з моменту продажу, та внесено без заяви потерпілого. Якби щодо потерпілого дійсно було вчинено кримінальне правопорушення, то думку апелянта, він сам би звернувся з заявою протягом цих двох місяців, оскільки вважав би що його права є порушеними, натомість таких дій він не вчинив, що ще раз свідчить про безпідставність накладення арешту.
Акцентує увагу на тому, що накладений слідчим суддею арешт не спрямований на досягнення мети та завдань визначених ст. 170 КПК України, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Посилається на правову позицію Великої палати Верховного суду (постанова від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункти 146-147).
При апеляційному розгляді апелянт повністю підтримав вимоги апеляційної скарги, просив таку задоволити. Прокурор заперечив проти задоволення апеляційних вимог, вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.
Дослідивши матеріали клопотання, оскаржувану ухвалу слідчого судді, доводи апеляційних скарг, пояснення сторін судового провадження, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
Як вбачається із матеріалів справи слідчим відділом Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0002088 від 07 серпня 2019 року, яке постановою прокурора об`єднує три провадження, а саме:
- за заявою ОСОБА_13 щодо неправомірних дій невстановленої особи, якою 05 серпня 2019 року шахрайським способом, під приводом купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , вчинено дії із заволодіння таким нерухомим майном, чим спричинено потерпілому матеріальної шкоди;
-за заявою ОСОБА_12 щодо неправомірних дій ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , якими шляхом обману та зловживанням довірою вчинено дії із заволодіння майном чи придбання права на майно ОСОБА_12 шляхом оформлення довіреності від 27.09.2019, яку останній не видавав та мав наміру видавати(№0000079 за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України);
-за відомостями щодо можливих протиправних дій ОСОБА_14 , якою 21 серпня 2019 отримано довіреність на розпорядження майном від ОСОБА_10 , посвідчену державним нотаріусом п`ятої державної нотаріальної контори за №49348193, а 23 серпня 2019 року державним нотаріусом цієї ж нотаріальної контори посвідчено договір купівлі-продажу серії 3-1676 квартири АДРЕСА_1 , власником якої був ОСОБА_10 , за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України (№0000080за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України);
Оскаржуваний арешт накладено у межах третього кримінального провадження на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
На підставі ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Крім того, ч.2 ст.131 КПК України відносить арешт майна до заходів забезпечення кримінального провадження.
З аналізу загальних правил застосування заходів забезпечення кримінального провадження вбачається, що арешт майна може мати місце, зокрема коли існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
З огляду на те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів вважає необхідним враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182).
Крім того, ч.3 ст. 170 КПК України уповноважує слідчого суддю накласти арешт на майно на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, у випадку, передбаченому п. 1 ч.2 ст. 170 КПК України, зокрема з метою забезпечення збереження речових доказів.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а саме із постанови від 09 жовтня 2019 року, об`єкт нерухомого майна №59 по вул. В.Великого,49 а у м. Львові (реєстраційний номер 101), який перебуває у власності ОСОБА_7 , визнано речовим доказом.
Крім того, із оглянутих матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 звертався 04 грудня 2019 року із заявою до Франківського ВП ГУНП у Львівській області про те, що у його власності перебуває квартира АДРЕСА_1 , яку він не продавав і жодного наміру продавати не мав. У межах цього кримінального провадження 05 грудня 2019 року здійснено допит потерпілого ОСОБА_10 .
Відтак слідчий суддя прийшов до вірного висновку про те, під час розгляду клопотання прокурором надано достатньо доказів, які вказують на вчинення кримінальних правопорушень, за ознаками ч. 1 ст. 190,ч.2 ст.190, ч.3 ст.357 КК України та доведено необхідність такого арешту.
Щодо апеляційний доводів у тому, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем згаданої квартири, то колегія суддів такі до уваги не бере в силу того, що норми абз.2 ч.10 ст.170 КПК України вказують, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Слідчий суддя дійшов правильного висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про арешт майна, оскільки арештований об`єкт нерухомості відповідає критеріям, зазначеним у ч. 1 ст. 98 КПК України, у цьому кримінальному провадженні наявна необхідність дотриматись забезпечення збереження речових доказів.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про те, що існують обставини, які дають достатні підстави вважати, що незастосування заборони користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 може мати наслідком приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрату, знищення, використання, перетворення, пересування, передачу такого майна.
Щодо посилань апелянта на правову позицію Верховного Суду України, наведену у постанові від 14 листопада 2018 року, то колегія суддів звертає увагу на те, що згаданий нормативно-правовий акт регулює цивільно-правові відносити, відтак будь-якого значення щодо арешту майна у кримінальному процесі не має.
Крім того, апелянт неодноразово покликається на те, що кримінальне провадження за ознаками ч.2 ст. 190 КПК України внесено до ЄРДР без заяви потерпілого. Такі доводи є неспроможні. Стаття 477 КПК України передбачає перелік статей Кримінального кодексу України щодо кримінальних правопорушень, кримінальне провадження у яких може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого. Так, ч.2 ст. 190 КК України відсутня, відтак і заява потерпілого у цьому випадку не є обов`язковою.
Отже, при перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування ухвали слідчого судді.
Відтак підстав для задоволення апеляційної не вбачається, а оскаржувана ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою.
Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 424 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002088 від 07 серпня 2019 року без змін.
Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4