Провадження № 1-кс/643/3167/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання адвоката ОСОБА_3 , що діє в інтересах власника майна - ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0007259 від 12.12.2017 за ч.4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 , яка діє в інтересах власника майна - ОСОБА_4 , звернулась до суду з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0007259 від 12.12.2017 за ч.4 ст. 190 КК України, в обґрунтування якого зазначила, що ухвалою від 10.01.2018 слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на той момент належала ОСОБА_5 .

Разом із тим, 04.12.2017 право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , перейшло до ОСОБА_4 .
В порядку цивільного судочинства Київським районним судом м.Харкова та в подальшому Харківським апеляційним судом розглядався позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання кредитором, визнання фіктивним договору купівлі-продажу, визнання права власності, зобов`язання відшкодування майнової шкоди та штрафних санкцій. Під час розгляду вказаної справи судом ОСОБА_5 помер.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 06.11.2019 позов задоволено частково, ОСОБА_6 визнано кредитором до померлого ОСОБА_5 з кредиторськими вимогами в загальній сумі 2922743 грн., в задоволенні решти вимог - відмовлено. Вказане рішення ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.03.2020 залишено без змін.
Таким чином договір купівлі-продажу від 04.12.2017 не є скасованим, визнаним недійсним чи фіктивним, а ОСОБА_4 є законним власником спірної квартири.
Заявник вказувала, що на теперішній час особа, на яку потерпілий у провадженні вказував, як на злочинця - ОСОБА_5 помер, досудове розслідування у провадженні не здійснюється, наявність арешту накладеного на належну її довірителю квартиру порушує його права, як власника майна.
На судове засідання заявник не з`явилась, від неї до початку судового засідання надійшла заява про розгляд клопотання за її відсутності, клопотання підтримала, наполягала на його задоволенні.

Прокурор, слідчий на судове засідання не з`явились, від прокурора до початку судового розгляду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення клопотання заперечував, вказував,що на теперішній час не відпала необхідність у арешті квартири. Від слідчого до початку судового засідання надійшли матеріали кримінального провадження.

Слідчий суддя, ознайомившись із заявами учасників справи, матеріалами кримінального провадження, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 10.01.2018 у справі №643/60/18 задоволено клопотання слідчого ВП ГУНП в Харківській області про накладення арешту на майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Як вказувала в своєму клопотанні заявник, і такі відомості містяться у відкритих джерелах, зокрема, на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, на теперішній час є таке, що набрало законної сили рішення суду (першої та апеляційної інстанції) в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання кредитором, визнання фіктивним договору купівлі-продажу, визнання права власності, зобов`язання відшкодування майнової шкоди та штрафних санкцій, яким позов задоволено частково, ОСОБА_6 визнано кредитором до померлого ОСОБА_5 з кредиторськими вимогами в загальній сумі 2922743 грн., в задоволенні решти вимог - відмовлено.
З наданих для огляду судом матеріалів кримінального провадження вбачається, що жодних слідчих дій, які б потребували існування арешту спірної квартири, не проводилось, цивільний позов м в межах кримінального провадження не заявлений, вимоги, ОСОБА_6 , який в кримінальному провадженні має статус потерпілої особи, на теперішній час фактично реалізував своє право на судовий захист шляхом звернення до суду із цивільним позовом, який судом частково задоволений. Відомості щодо існування будь-яких сумнівів чи то нерозглянутих судових спорів з приводу правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру на теперішній час суду не надані.
Крім того, судом враховується та обставина, що стороною обвинувачення на час розгляду клопотання по суті не надано до суду жодних відомостей, які б свідчили про реальну необхідність у існуванні заборони розпоряджатися вказаною квартирою, з моменту накладення арешту на спірну квартиру сплинуло вже більше двох років, в межах провадження повідомлення про підозру будь-якій особі не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відомості про призначення та проведення в межах даного кримінального провадження експертних досліджень із використанням вказаної квартири, у слідчого судді відсутні.

Слідчий суддя дійшов висновку, що втручання державного органу у право на мирне володіння майном повністю порушує справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи".

Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16: «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31.10.1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП], заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Також, згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених обставин, слідчий суддя вважає, що на теперішній час підстави для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна ОСОБА_4 відсутні.

З урахуванням викладеного, слідчий судді дійшов висновку, що клопотання представника власника майна обґрунтоване і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 170-174, 309, 369-372, 376, 395 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , що діє в інтересах власника майна - ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0007259 від 12.12.2017 за ч.4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 10.01.2018 у справі №643/60/18, на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2017 (реєстровий №5366), посвідченого ПНХМНО ОСОБА_8 , а саме - заборону будь-яким особам здійснювати відчуження вказаної квартири.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1