Справа №523/5882/19
Провадження №1-кп/523/906/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2019 р. Колегія суддів Суворовського районного суду м.Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
перекладача ОСОБА_7 ,
в присутності обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши в судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт та додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді колегії суддів Суворовського районного суду м.Одеси перебуває обвинувальний акт та додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України.
В ході підготовчого судового розгляду, адвокатом ОСОБА_6 було подано письмове клопотання, в якому він просить змінити щодо його підзахисного обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, обґрунтовуючи клопотання тим, що обвинувачений не має наміру переховуватись від суду, впливати на інших учасників кримінального провадження чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. До того ж, обвинувачений до затримання не офіційно був працевлаштований, має постійне місце проживання, має на утриманні цивільну дружину та малолітню дитину, 2010 року народження, який хворіє на тяжку хворобу та потребує лікування і стороннього догляду, тому більш м`який запобіжний захід, на думку захисника, зможе забезпечити належну поведінку ОСОБА_8 ; обвинувачений підтримав позицію захисника ОСОБА_6 .
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 щодо зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у зв`язку із тим, що судовий розгляд по кримінальному провадженню ще не закінчений, у зв`язку з чим є підстави вважати, що ризики, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, не втратили своєї актуальності, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на інших учасників судового розгляду з метою зміни ними показань у ході судового провадження, продовжити злочинну діяльність, перешкоджати встановленню істини по справі іншим чином, більш м`які запобіжні заходи, на думку прокурора, не можуть забезпечити належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_10 .
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, та те, що він раніше судимий, до затримання не офіційно був працевлаштований, має постійне місце проживання, має на утриманні цивільну дружину та малолітню дитину, 2010 року народження, який хворіє на тяжку хворобу та потребує лікування і стороннього догляду, вважає доцільним змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за наступних підстав.
Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно зі ст.ст. 2,9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтями 22, 26 означеного Кодексу регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, та сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
За ч.3 ст.194 вказаного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.
Крім того, строки застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачено у ст.197 КПК України, з огляду на що й дотримуючись положень ст.28 цього ж Кодексу, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен дотримуватись вимог розумності такого строку.
В силу ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на право на свободу та особисту недоторканість.
Частиною 1 ст.12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
За ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.
Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.
Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.
Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що п. 3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.
Отже, виходячи з наведених принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, суд при вирішенні питання щодо доцільності продовження/застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого приймається до уваги тривалість строку перебування останнього під вартою, те, що до затримання він не офіційно був працевлаштований, має постійне місце проживання, має на утриманні цивільну дружину та малолітню дитину, 2010 року народження, який хворіє на тяжку хворобу та потребує лікування і стороннього догляду, недоведеність стороною обвинувачення існування відповідних ризиків і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Зважаючи на недоведеність стороною обвинувачення доводів про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , судом при прийнятті відповідного рішення щодо зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого враховуються вищевикладені обставини, встановлені під час судового засідання та які випливають з матеріалів судового провадження.
Згідно зі ст.ст. 179, 181 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу, а домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Підсумовуючи викладене, суд із дотриманням принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, права особи на свободу і особисту недоторканність, оцінивши в сукупності наведені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймає до уваги встановлені під час судового розгляду особисті та інші характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_11 , у взаємозв`язку із тим, що прокурором не доведено актуальність існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та недостатність застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів.
Наряду з наведеним, суд приймає до уваги, що судовий розгляд ще не завершений, але незважаючи на тяжкість кримінальних правопорушень у конкретному випадку і у контексті ч.ч.4, 5 ст.194 КПК України, доходить висновку про задоволення клопотання сторони захисту.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.132, 176-178, 183, 194, 196, 197, 331, 369-372, 392 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання адвоката ОСОБА_6 про зміну щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - задовольнити.
Змінити щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт цілодобово, звільнивши його з-під варти в залі суду.
Покласти на ОСОБА_12 обов`язки: цілодобово не відлучатися з місця проживання без дозволу суду, а саме: АДРЕСА_1 ; повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місця роботи; утримуватися від спілкування із особами у даному кримінальному провадженні; прибувати в суд за викликом суду.
В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Виконання ухвали в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити Суворовському ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області.
Ухвала підлягає негайному виконанню органом Національної поліції. Контроль за виконанням покласти на прокурора Одеської місцевої прокуратури.
Строк дії ухвали складає два місяці з дня її проголошення та припиняє свою дію 24.02.2020року.
Копії ухвали вручити під розписку ОСОБА_8 та надати іншим заінтересованим особам.
Копію ухвали направити в ОСІ УДПтСУ в Одеській області для виконання.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3