ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/201/20 Справа № 317/3652/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року у кримінальному провадженні за № 0000334 від 28.09.2017 року стосовно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Копанки Калуського району Івано-Франківської області, зарєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

за участю:
прокурора (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного основного покарання зі встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ч. 1, 2 ст. 76 КК України.
Цивільні позови ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 150 000 гривень, на користь ОСОБА_10 200 000 гривень, на користь ОСОБА_11 8 000 гривень та ОСОБА_12 15 000 гривень.
Також стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 50 679,56 гривень та витрати на проведення авто товарознавчого дослідження в розмірі 900 гривень.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, заподіяли тяжке тілесне ушкодження та спричинили загибель кількох людей, при наступних обставинах.
28 вересня 2017 року, приблизно о 08 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по території автомобільного ринку, розташованого в районі 12 км автодороги Запоріжжя Маріуполь. В якості пасажира в салоні його автомобіля перебувала ОСОБА_13 .
В цей же час, по проїзній частині автодороги Запоріжжя Маріуполь, з боку м. Маріуполь в напрямку м. Запоріжжя рухався автомобіль «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 . В якості пасажира в салоні його автомобіля перебували ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .
В цей же час, на правому по ходу руху автомобіля «ВАЗ 2108» узбіччі, в нерухомому стані, передом обернений в напрямку м. Запоріжжя, знаходився автомобіль «Isuzu NQR 71Р», реєстраційний номер НОМЕР_3 , за кермом якого перебував водій ОСОБА_16 .
Перед виїздом на автодорогу Запоріжжя Маріуполь з прилеглої території автомобільного ринку водій ОСОБА_7 , не впевнившись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, ігноруючи вимоги дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, не давши дорогу автомобілю «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керування водія ОСОБА_11 , виконуючи маневр повороту наліво, виїхав на проїзну частину автодороги Запоріжжя Маріуполь.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 10.2 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:
п. 10.2 «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій, та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній..»;
д.з. 2.1 (Дати дорогу) «Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі».
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 10.2 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожнього-транспортних пригод № 9-701 від 09.11.2017, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.
Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 . В результаті зіткнення, автомобіль «ВАЗ 2108» виїхав за межі проїжджої частини вправо, де скоїв наїзд на нерухомий автомобіль «Isuzu NQR 71Р», реєстраційний номер НОМЕР_3 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 загинули на місці події, а водій вказаного автомобіля ОСОБА_11 та ще двоє пасажирів ОСОБА_12 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження та були доставлені до лікарні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікацію його дій, просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
Вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог закону, оскільки не в повній мірі врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного. Обвинувачений вчинив тяжке кримінальне правопорушення внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху, що призвело до ДТП та настання суспільно-небезпечних наслідків, а саме загибелі 2 осіб, одна з яких є неповнолітня, спричинення одній особі тяжких тілесних ушкодження та ще 2 особам спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Зазначає також, що однією з підстав призначення обвинуваченому більш суворого покарання свідчить і позиція потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які просили суд призначити йому суворе покарання без застосування ст. 75 КК України. Таким чином, судом необґрунтовано призначено покарання із застосуванням ст. 75 КК України, яке не є необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що вирок ухвалений відповідно до вимог ст. 65 КК України і відповідає ст. 370 КПК України. Зазначає, що він раніше не судимий, не перебував на обліках у лікаря-нарколога та психіатра, є пенсіонером, інвалідом 2 групи, має онкологічне захворювання, у зв`язку з чим видалена одна нирка, має постійне місце проживання та реєстрації, характеризується позитивно. Суд врахував думку потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які не наполягали на суворому покаранні, пов`язаному з реальним позбавленням волі, з огляду на його вік та стан здоров`я, щире каяття та часткове відшкодування шкоди. Після проголошення вироку обвинувачений добровільно в повному обсязі відшкодував моральну шкоду ОСОБА_11 в розмірі 8000 грн та ОСОБА_12 у розмірі 15 000 грн.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, ухваливши новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили відмовити в її задоволенні, а вирок суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим, а призначене покарання достатнім.
Потерпілі та їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду за їх відсутності.
Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до апеляційного суду подали заяви, в яких просили проводити розгляд справи за їх відсутності, з вироком суду першої інстанції згодні, жодних майнових та моральних претензій до обвинуваченого не мають.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 286 КК України в апеляційні скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.
Статтею 414 КПК України встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає їх достатньо обґрунтованими, а висновок суду про звільнення останнього від покарання з випробуванням таким, що не ґрунтується на засадах призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.
Так, за змістом ст. 65 КК України при призначені покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
З вимог ч. 1 ст. 75 КК України слідує, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років суд вправі прийняти рішення про звільнення особи від відбування, якщо з урахуванням тяжкості злочину особи винного та інших обставин справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як слідує з роз`яснень, які містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
При визначенні обвинуваченому виду та розміру покарання, звільненні його від відбування покарання відповідно до вимог ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його суспільну небезпечність, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є пенсіонером та інвалідом другої групи, має онкологічне захворювання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має місце реєстрації та постійне місце проживання, характеризується позитивно, думку потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , які не наполягали на суворому покаранні, пов`язаному з реальним позбавленням волі, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та часткове відшкодування збитків, і відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, неналежно оцінив обставини, які мають значення для вирішення цього питання.
Зокрема, судом першої інстанції не було враховано в повній мірі ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинене у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, тобто джерела підвищеної небезпеки, а також тяжкість наслідків, які настали в результаті скоєного правопорушення та які є незворотніми, оскільки призвели до загибелі двох осіб ОСОБА_15 і ОСОБА_14 , однією з яких була неповнолітня дитина п`ятнадцятирічного віку, а потерпіла ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечні для життя в момент заподіяння, ще двом потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, тяжкості наслідків, які настали, та даних про особу винного, апеляційний суд вважає неприпустимим звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.
Отже, враховуючи обставини справи та особу ОСОБА_7 , апеляційний суд дійшов висновку, що саме призначення покарання у виді реального позбавлення волі буде відповідати вимогам ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Апеляційний суд також зважає на думку потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , які в суді першої інстанції не наполягали на суворому покаранні, пов`язаному з реальним позбавленням волі, а потерпілі ОСОБА_11 і ОСОБА_12 до суду апеляційної інстанції подали заяви, відповідно до яких з вироком суду згодні, жодних майнових і моральних претензій до обвинуваченого не мають, а згідно з наданими розписками ОСОБА_7 добровільно сплатив в рахунок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_12 в розмірі 15 000 гривень та ОСОБА_11 в розмірі 8 000 гривень.
Проте, з огляду на те, що дане кримінальне правопорушення відноситься до злочинів проти безпеки руху, яке ОСОБА_7 вчинив внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху, які призвели до тяжких незворотніх наслідків, думка потерпілих щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.
За ч. 1 ст. 69 КК УКраїни за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу...
Апеляційний суд, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, добровільне відшкодування обвинуваченим шкоди, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який раніше не судимий, є особою похилого віку, пенсіонером та інвалідом другої групи, незадовільний стан його здоров`я, наявність в нього онкологічного захворювання, у зв`язку з чим видалена одна нирка, має місце реєстрації та постійне місце проживання, позитивно характеризується, його відношення до вчиненого, думку потерпілих щодо покарання, вважає можливим призначити ОСОБА_7 основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, тобто застосувати положення ч. 1 ст. 69 КК України, а також призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286 КК України.
Саме таке покарання, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочину, тому, з огляду на викладене, доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначити обвинуваченому основне покарання у виді 6 років позбавлення волі є необґрунтованим.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу прокурора частково обґрунтованою і такою, що підлягає частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню в частині призначеного покарання із ухваленням нового вироку в цій частині.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок в цій частині, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4