Справа № 750/8324/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/224/20
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2019 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Воркута, Комі ССР, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, працюючого охоронцем ДНЗ № 35, є постраждалим від аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, інвалідом 2 групи, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі п. п. г, е ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання за даним вироком.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 40840 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 7669,64 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 31 серпня 2017 року, близько 16 год. 50 хв., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ЗA3 - Daewoo Т13110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в м. Чернігові по вул. Гонча зі сторони вул. Київська в напрямку вул. Котляревського.

Рухаючись у вказаному напрямку в районі будинку № 83 по вул. Гонча в м. Чернігові, ОСОБА_6 , проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, своєчасно не вжив безпечних заходів шляхом нормативного застосування екстреного гальмування для зменшення швидкості керованого ним автомобіля аж до повної його зупинки, в результаті чого скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 , який керуючи велосипедом «Аіст», темно-синього кольору, рухався по проїзній частині вул. Гонча в попутному напрямку попереду автомобіля «ЗАЗ - Daewoo Т13110» та виконував маневр повороту ліворуч.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, велосипедист ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми - забійної рани в лівій тім`яній ділянці, крововиливів в шкірно-м`язевий лоскут голови лівої тім`яної та лівої скронево-тім`яної ділянок, лінійного перелому лівої тім`яної, скроневої кісток з переходом на основу черепа, правобічної субдуральної гематоми, дифузних субарахноїдальних крововиливів та вогнищ забою речовини головного мозку правої лобної, правої скроневої, лівої скроневої часток, в своїй сукупності, згідно висновку судово-медичної експертизи №717 від 26.10.2017, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_6 , грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху України, що стало причиною настання події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок, а кримінальне провадження закрити. У разі, якщо суд дійде висновку про наявність в його діях складу кримінального правопорушення, то просить змінити вирок в частині цивільного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що він частково визнав вину в частині обставин ДТП, однак вважає, що у настанні ДТП присутня і вина потерпілого, що було встановлено і у висновку експерта. Вважає, що докази, на які суд посилається у вироку, беззаперечно не доводять його вини. Так, зазначає, що у основу вироку покладено висновок експертизи від 06.06.2018 року, вихідні дані для якої було взято із показань свідка ОСОБА_12 в ході слідчого експерименту, однак у судовому засіданні він змінив свої показання і пояснив, що велосипедист, виконуючи поворот ліворуч, перетинав проїжджу частину під кутом 40 градусів, що в повній мірі узгоджується з його показаннями та ставить під сумнів висновки даної експертизи. Задля встановлення істини у справі, стороною захисту було заявлено, а судом задоволено клопотання про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого, однак під час його проведення слідчий не узяв до уваги дані, встановлені під час огляду місця ДТП, пославшись на відсутність у нього даного протоколу. Також вказує, що дані зі слідчого експерименту не стали і предметом дослідження під час проведення судової інженерно-транспортної експертизи, яка дійшла висновку, що в нього була можливість вчасно зупинити транспортний засіб. Тоді як остання експертиза, проведена в ході судового розгляду вже не дала відповіді на питання винуватості через технічну неспроможність вихідних даних, а повторно викликати експерта суд відмовився.

Таким чином вважає, що суду не було беззаперечно доведено його винуватість, оскільки встановлений кут між повздовжньою віссю велосипеда по відношенню до вісі його автомобіля носить умовний характер, тобто залишається недоведеним, як і швидкість керованого ним автомобіля не свідчить про його винуватість, а лише підтверджує обставини, які він і не заперечує.

Крім того, вважає, що при призначенні міри покарання судом не в повній мірі враховано стан його здоров`я, який значно погіршився і він потребуватиме частих візитів до лікарні за допомогою власного транспортного засобу. А враховуючи наслідки ДТП, вважає судом не було враховано, що остання сталася і з вини потерпілого, що встановлено висновком судової інженерно-транспортної експертизи № 210 від 06.06.2018, де зазначено про порушення ним п. 10.1 ПДР, що перебуває у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП і є умовою її виникнення. У зв`язку з цим вважає, що і стягнута з нього на користь потерпілої шкода є завищеною. Зазначає що зі змісту ст. 2 Закону України «Про поховання і похоронну справу», витрати на поминальні обіди, які проводяться після поховання, відшкодуванню не підлягають, крім того, потерпілою не надано бухгалтерських документів у підтвердження заявлених нею сум. А відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року, що знаходить своє відображення і у ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то, залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. А також вважає, що медичні дані про погіршення стану здоров`я потерпілої саме після смерті чоловіка, з огляду на характер захворювань, з якими вона зверталася у період після ДТП, не доводять цього факту.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; прокурора та представника потерпілої, які заперечували проти її задоволення, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, так як в діянні обвинуваченого встановлено відсутність складу кримінального правопорушення.

Проте, такі його твердження суперечать матеріалам кримінального провадження.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину визнав частково, зокрема, визнав, що керував автомобілем, рухався зі швидкістю 50-60 км/год, коли велосипедист почав неочікуваний для нього поворот ліворуч, він одразу застосував гальмування, однак уникнути удару не вдалося, зіткнення відбулося у момент зупинки автомобіля, тому, не знімаючи відповідальності і з себе, просить врахувати, що і в діях велосипедиста присутня вина.

Не дивлячись на часткове визнання вини обвинуваченим, його вина у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 31.08.2017 року близько 16 год. 50 хв. у м. Чернігові по вул. Гончій за участю автомобіля «ЗАЗ-Daewoo», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та велосипеда «Аіст», яким керував потерпілий ОСОБА_11 , підтверджується протоколом огляду місця події та схемою до нього (а.п. 80-85). З протоколу вбачається локалізація пошкоджень транспортних засобів, і зі схеми - їх місце розташування, сліди гальмування, сліди юзу.

Висновком експерта № 449 від 23.10.2017 встановлені місця контакту транспортних засобів, зокрема, автомобіль «ЗАЗ-Daewoo» первісно контактував правим кутом переднього бамперу, на відстані близько 43 см від правого краю бамперу з торцем педалі лівого шатуна ведучої зірочки. Після цього правий кут переднього бамперу контактував з лівою стороною труби рами велосипеду, яка розташована між кареткою ведучої зірочки і кареткою передньої вилки. Кут між повздовжньою віссю велосипеда Аіст по відношенню повздовжньої вісі автомобіля «ЗАЗ-Daewoo», номерний знак НОМЕР_1 , становив 16° ± 5°. Зіткнення між автомобілем «ЗАЗ-Daewoo» і велосипедом «Аіст» відбулося в місці початку розташування об`єкту «5» (сліди юзу (подряпини на асфальтовому покритті) залишені велосипедом рама б/ н»), на відстані близько 4,8 - 5,8 м від правого краю вул. Гонча (а.п. 91-97).

Характерні обставинам ДТП тілесні ушкодження у потерпілого та їх причинний зв`язок зі смертю було встановлено висновком експерта № 717 від 16.10.2017 року (а.п. 101-107).

Швидкість руху автомобіля була встановлена висновком експерта № 458 від 29.09.2017 року, яка становила 51,5-53, 8 км/год., що не заперечується і сторонами по справі (а.п. 110-111).

За встановлених швидкості руху та умов ДТП висновком експерта № 210 від 06.06.2018 року (а.п. 115-120) встановлено, що водій автомобіля ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти наїзду на велосипедиста ОСОБА_11 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. В даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ЗАЗ, повинен був рухатися зі швидкістю не більше 60 км/год, тобто діяти у відповідності до вимог пункту 12.4 Правил дорожнього руху, а з моменту виникнення небезпеки для руху застосовувати гальмування, тобто діяти у відповідності до вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху. За умов дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору в діях велосипедиста ОСОБА_11 вбачається невідповідність вимогам пункту 10.1 Правил дорожнього руху, яка перебуває у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і є умовою її виникнення, а в діях водія автомобіля «ЗАЗ-Daewoo» ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху, яка перебуває у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і є причиною її виникнення.

Висновком експерта № 301 від 30.08.2019 року (а.п. 219-225) за результатом проведеної судової інженерно-транспортної експертизи, призначеної за клопотанням сторони захисту у суді першої інстанції, зроблено висновки, аналогічні встановленим раніше, що у даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-ДЕО» повинен був рухатися зі швидкістю не більше 60 км/год, тобто діяти у відповідності до вимог пункту 12.4 Правил дорожнього руху, а з моменту виникнення небезпеки для руху застосовувати гальмування, тобто діяти у відповідності до вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху. Оцінити ж дії водіїв учасників даної ДТП на відповідність вимогам Правил дорожнього руху та відповісти на питання щодо причинного зв`язку між невідповідністю їх дій вимогам ПДР та виникненням даної ДТП, не представилось можливим по причині неспроможності наданих вихідних даних.

Під час проведення вказаної експертизи досліджувався протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , тому доводи апеляційної скарги з приводу того, що вихідні дані із нього не були взяті до уваги, є необґрунтованими, а незгода обвинуваченого та захисника з висновками експертизи не може спростувати суті таких висновків, які зроблені на підставі об`єктивно дослідженої сукупності наданих вихідних даних, здобутих у кримінальному провадженні та наданих експертові на дослідження.

Висновки експертиз відповідають вимогам ст. 101 КПК України і підстав недовіряти їх даним у колегії суддів немає.

Таким чином, колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги стосовно переваги порушень правил ДТП водієм велосипеду над порушеннями, допущеними водієм автомобіля, оскільки зібраними у справі доказами, у тому числі рядом експертиз встановлено причинний зв`язок дій обвинуваченого із настанням наслідків, що є обов`язковою умовою для доведеності вини.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених у судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка в сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення суду.

Дії ОСОБА_6 судом вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є не умисним, але тяжким, наслідки кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілого, наявність цивільного позову, думку представника потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання, запропонованого прокурором, особу обвинуваченого - його вік, освіту, сімейний та майновий стан, стан його здоров`я, що він є постраждалим від аварії на ЧАЕС 1-ї категорії та інвалідом 3-ї групи внаслідок захворювання, пов`язаного із впливом аварії на ЧАЕС, зміст досудової доповіді, що раніше обвинувачений не притягувався до кримінальної відповідальності, дані про притягнення до адміністративної відповідальності, враховано і відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, в тому числі і додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на характер порушення ним правил дорожнього руху та наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачений може виконувати роботу, виконання якої не пов`язано з обов`язковою наявністю у нього права на керування транспортним засобом.

З огляду на вимоги ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що обрана судом першої інстанції міра покарання обвинуваченому ОСОБА_6 є необхідною й достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення є особою, постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС 1-ї категорії та інвалідом 3-ї групи, вчинив необережний злочин, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України та відповідно до ст. 9 вказаного Закону не є особою, до якої амністія не застосовується, то суд вірно дійшов висновку про можливість звільнення його від відбування покарання на підставі п.п. г, е ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, з чим погоджується і колегія суддів та не знаходить обґрунтованими посилання обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо цивільного позову потерпілої, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, який вчинив суспільно - небезпечне діяння.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала з ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин.

Суд, вирішуючи питання про стягнення на користь потерпілої моральної шкоди дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність стягнення заявленої моральної шкоди у розмірі 100000 грн., що, на його переконання, відповідає вимогам розумності та справедливості з огляду на глибину фізичних та душевних страждань, які зазнала потерпіла з утратою чоловіка.

З такими висновками щодо суми стягнення моральної шкоди погоджується і колегія суддів апеляційного суду та не знаходить підстав для її зменшення, оскільки такий розмір забезпечить баланс між захистом порушених прав позивача та інтересів відповідача (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 1201 ЦК, роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Закону України «Про поховання та похорону справу» суд вважає, що вимоги підлягають до задоволення.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Накладною № 196 від 04.09.2017 року (а.п. 29) підтверджено витрати на придбання предметів ритуальної належності на загальну суму 3090 грн., необхідних для поховання, товарним чеком від 15.09.2018 року (а.п. 28) - витрати на пам`ятник та установку у сумі 10300 грн., а всього на загальну суму 13390 грн. і вони підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, як і витрати на поминальні обіди, які підтверджені документально на суму 16450 гривень.

Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які б підтверджували витрати на поминальні обіди на суму 11000 гривень, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги є слушними, внаслідок чого, загальна сума матеріальної шкоди підлягає зменшенню на 11000 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині вирішення цивільного позову, зменшивши суму матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 до 29840 (двадцяти дев`яти тисяч вісімсот сорока) гривень.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4