Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 518/1576/19
Провадження № 1-в/499/9/20
У Х В А Л А

про повернення заяви

10 січня 2020 року смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю учасників кримінального провадження секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника державної установи «Ширяївський виправний центр» (№111) ОСОБА_4 , засудженого,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Гавиноси, Красноокнянського району, Одеської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2020 року до Іванівського районного суду Одеської області з Ширяївського районного суду Одеської області в результаті постановлення Одеським апеляційним судом ухвали від 12 грудня 2019 року про зміну підсудності, надійшла заява засудженого ОСОБА_5 (далі також засуджений) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання (далі також заява) від 05 грудня 2019 року, у якій він просить застосувати до нього статтю 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) звільнивши його умовно-достроково від відбування покарання.

Засуджений у судовому засіданні просив задовольнити заяву звільнивши його умовно-достроково від відбування покарання та зазначив, що до адміністрації державної установи «Ширяївський виправний центр» (№111) (далі Ширяївський ВЦ) з відповідною заявою не звертався.

Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви, оскільки вважав, що засуджений має право на підставі статті 539 КПК звертатися безпосередньо до суду з заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Представник Ширяївського ВЦ у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви, та зазначила, що засуджений до установи з заявою про умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання не звертався, строк відбуття засудженим половини строку покарання, призначеного судом настав 15 грудня 2019 року, адміністрацією установи розпочатий розгляд питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, відповідне клопотання (подання) до суду не направлене, оскільки засідання спостережної комісією ймовірно відбудиться 20 січня 2020 року.

Судом було розглянуте клопотання представника Ширяївського ВЦ про залучення до матеріалів справи характеристики на засудженого, яке ухвалою суду задоволене. На пропозицію суду щодо можливості заявити інші клопотання, учасники судового провадження кожен окремо повідомив про їх відсутність, а також інших доказів до суду не подали й не заявили про необхідність витребування відомостей та документів.

За характеристикою засуджений оцінюється позитивно, який до дисциплінарної відповідальності не притягувався.

При постановленні ухвали суд керувався положеннями норм процесуального та матеріального права виходячи з такого.

До осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин (частина 1, 2, 3 статті 81 КК України).

Під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання (пункт 2 частини 1 статті 537 КПК).

Питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цього розділу (частина 1, 3 статті 539 КПК).

Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) встановлено мету і завдання кримінально-виконавчого законодавства України, визначається, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 КВК).

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання(частина 1, 2 статті 3 КВК).

Одним із принципів кримінально-виконавчого законодавства визначених статтею 5 КВК є поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.
Частиною 1 статті 8 КВК закріплене право засудженого звертатися з заявами до суду.
Засуджені, що відбувають покарання у виді обмеження волі,які стали на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, можуть бути у встановленому законом порядку представлені до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (частина 2 статті 67 КВК).

Стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким ( частина 3 статті 154 КВК).

Відповідно до покладених завдань спостережні комісії разом з органами і установами виконання покарань вносять до суду за місцем відбування покарання засудженими особами подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (підпункт 2 пункту 4 Положення про спостережні комісії, затверджене постановою Кабінету Міністрів України 01 квітня 2004 року № 429, в редакції постанови Кабінету Міністрів України 10 листопада 2010 року № 1042 далі Положення).

Спостережні комісії мають право доручати членам комісії брати участь у засіданнях комісій установ виконання покарань під час розгляду питань про внесення до суду подань щодо умовно-дострокового звільнення засуджених осіб від відбування покарання, та брати участь у судових засіданнях під час розгляду таких подань (підпункт 1 пункту 6 Положення).

Для розгляду питання про подання в установі (СІЗО) створюється комісія у такому складі: голова комісії - начальник установи (СІЗО); члени комісії - заступники начальника установи (СІЗО), начальник оперативного підрозділу, начальник медичної частини та начальник підрозділу, який є секретарем комісії. Засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого, стосовно якого розглядається це питання. На засудженого, стосовно якого прийнято позитивне рішення про подання матеріалів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 Кримінального кодексу України), підрозділ готує до суду подання, яке містить анкетні дані, у тому числі про наявність чи відсутність непогашених та незнятих судимостей, про відбуту частину строку покарання, поведінку, ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання, до якого долучаються висновок комісії установи (СІЗО), характеристика на засудженого, дані про достроково не зняті або не погашені у встановленому законом порядку стягнення, зазначені в абзацах четвертому, шостому - десятому частини першої статті 132 КВК, протягом строку, визначеного статтею 134 цього Кодексу, та особова справа. Після погодження подання зі спостережною комісією матеріали направляються до суду (пункти 6.1, 6.8 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року №847, далі Інструкція).

Встановивши обставини за заявою, застосовуючи зазначенні в ухвалі норми процесуального та матеріального права, повертаючи заяву, суд виходив з таких мотивів.

Коло суб`єктів, які мають право подати клопотання (подання) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, визначається частиною 1 статті 539 КПК до яких належить й засуджений, тоді як статтею 154 КВК та іншими наведеними в ухвалі положеннями кримінально-виконавчого законодавства України визначено порядок вирішення питання про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

За правилами статті 154 КВК засуджений не наділений правом самостійно подавати клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Разом з тим, частиною 1 статті 8 КВК закріплене право засудженого звертатися з заявами до суду.
Норма статті 539 КПК щодо визначення суб`єктів звернення до суду в порядку виконання вироку є загальною, в якій вказані усі суб`єкти, які можуть звернутися до суду на підставі статті 537 КПК, однак щодо кожного конкретного положення статті 537 КПК необхідно виходити з норм інших законодавчих актів, які регламентують розгляд цих конкретних питань, що виникають під час виконання вироку.

З огляду на таке та приписи частини 1 статті 9 КПК, за якою під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства,необхідно враховувати і норми інших законодавчих актів кримінально-виконавчого законодавства, які регламентують вирішення цих конкретних питань щодо звільнення засудженого від відбування покарання.

Таким чином, за існуючого правового регулювання з урахуванням зазначених положень КПУ, КВК клопотання про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання може бути заявлено органом або установою виконання покарань, так і засудженим його захисником, але з урахуванням спеціальних норм кримінально-виконавчого законодавства, що регламентують порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань, й звільнення від відбування покарання.
Таке обумовлено тим, що ні у розділі VIII КПК «Виконання судових рішень», ні у статтях 318380 КПК, які встановлюють правила судового розгляду за якими відповідно до частини 3 статті 539 КПК розглядаються такі клопотання (подання), не передбачено порядку та умов звільнення засудженого від відбування покарання.

Безумовно, питання про можливість розгляду та задоволення відповідного клопотання, поданого засудженим, залежить від таких обставин, як: виконання або невиконання органом або установою виконання покарань обов`язків, визначених частиною 3 статті 154 КВК, встановлення під час судового розгляду факту бездіяльності суб`єктів, визначених у частиною 3 статті 154 КВК щодо своєчасності звернення до суду із відповідним клопотанням (поданням) про умовно-дострокове звільнення засудженого, що порушує права засудженого на вирішення питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання тощо.

Однак, засудженим та учасниками справи, крім характеристики не були подані докази складені з урахуванням норм Положення, Інструкції, правова оцінка яких надала б змогу зробити висновок про особу засудженого, його поведінку та обґрунтованість заяви.

З урахуванням цього, суд звертає увагу, що судовий розгляд клопотань (подань) про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку, здійснюється за правилами судового розгляду, визначеними статтями 318-380 КПК, з чого випливає обов`язковість дотримання судом принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 22 КПК). Тому суд за своєю ініціативою, за відсутності відповідного клопотання сторони, не може витребувати докази. Отже постановлення ухвали про витребування судом з органу або установи виконання покарань доказів для обґрунтування клопотання може бути реалізоване на підставі подання відповідного клопотання учасником судового провадження.

Враховуючи наведене, справа за заявою не може бути повно розглянута, тим більш протягом десяти днів з дня її надходження до суду, з огляду на неможливість у визначений законодавством спосіб встановити факт того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Суд наголошує на неможливості встановити у судовому засіданні обставини за заявою, які можуть бути підтверджені відповідними належними та допустимими доказами, які не були надані суду, що зумовлює, з урахуванням приписів частини 6 статті 9 КПК, необхідність повернення заяви.
Суд виходить з того, що постановлення судом ухвали про повернення заяви не позбавить засудженого права на повторний розгляд його клопотання або подання установи виконання покарання.
У контексті викладеного Верховний Суду України у пунктах 13, 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» звернув увагу судів, що матеріали про умовно-дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання, мають відповідати вимогам кримінально-виконавчого законодавства. Коли ці вимоги не виконано (характеристика не відображає процесу виправлення засудженого або стосується не всього періоду відбування ним покарання, немає даних про попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків, не подано витяг із рішення спостережної комісії тощо) і заповнити ці прогалини в судовому засіданні неможливо, суддя на стадії підготовки справи до розгляду повертає матеріали для відповідного оформлення, а коли недоліки виявлено в судовому засіданні, - ухвалює відповідну постанову, в якій зазначає підстави для повернення матеріалів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання застосовуються суддею районного (міського) суду за місцем відбування засудженим покарання за спільним поданням органу, що відає виконанням покарання, спостережної комісії. Звернути увагу судів на те, що в постанові про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання необхідно обов`язково викладати суть подання органу, який відає виконанням покарання, і спостережної комісії, мотиви прийнятого рішення й дані, що були підставою для задоволення клопотання або відмови в цьому.

Суд звертає увагу, що засуджений не позбавлений права подати до суду клопотанням з наданням відповідних документів, й у разі не подання установою виконання покарань клопотання (подання) до суду за результатами відмови або бездіяльності, тобто не розгляду в місячний термін, без поважних причин, питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Суд констатує, що на час розгляду справи з боку адміністрації Ширяївського ВЦ не встановлені порушення норм частини 3 статті 154 КВК, Положення, Інструкції. Більш того на час складання 05 грудня 2019 року заяви, засуджений не відбув половини строку покарання, який настав 15 грудня 2019 року.

Суд переконаний, що, при прийнятті судового рішення з питання про звільнення особи від відбування покарання, за наведеного правового регулювання, вбачається необхідним забезпечити дотримання справедливої рівноваги між фундаментальними правами окремого засудженого та інтересами суспільства, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою.
Щонайменше така рівновага може бути забезпечена постановленням саме ухвали про повернення заяви, оскільки закріплене частиною 1 статті 539 КПК, частиною 1 статті 8 КВК право засудженого безпосередньо подавати клопотання, заяви до суду кореспондується з необхідністю забезпечити виконання, встановлених статтею 1, 3, 5, 67, 154 КВК, Положенням, Інструкцією завдань, принципів кримінально-виконавчого законодавства мета яких направлена на захист інтересів не тільки засудженого, але й суспільства і держави для виправлення, ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню ними нових кримінальних правопорушень, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань. Виконання таких завдань, принципів забезпечується регламентацією власне нормами кримінально-виконавчого законодавства порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань, звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Очевидно, що розгляд заяви засудженого за відсутності у розпорядженні суду визначених кримінально-виконавчим законодавством належних, допустимих доказів, не дозволяє повно перевірити той факт, що засуджений став на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Певна річ, що без встановлення таких обставин буде не можливим забезпечити інтереси суспільства, яке очікувано сподівається, що засуджений виправився й після звільнення від відбування покарання із застосуванням заходу заохочення не стане на шлях вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зрештою суд наголошує, що ухвалення такого рішення забезпечить й дотримання принципу пропорційності, який застосовується в практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Зокрема ЄСПЛ стверджує, що принцип пропорційності у його широкому значенні покликаний оцінити зв`язок між правом особи та загальним суспільним інтересом. У той же час це викликає необхідність досягнення між даними двома інтересами справедливого, розумного та обґрунтованого балансу.

У результаті оцінки прийнятого рішення з огляду на пропорційність, суд переконався у відповідності його закону та доречності заходу який впливає на права засудженого, що є придатним й адекватним заходом для сприяння досягненню мети по встановленню повних обставин, для ухвалення обґрунтованого судового рішення за своєю суттю необхідного суспільству. Одночасно вибрана міра, яка є «відповідною» та «необхідною», не руйнує справедливий баланс між певним обмеженим правом засудженого на звільнення від відбування покарання, що може бути реалізоване наданням до суду відповідних офіційних документів визначених кримінально-виконавчим законодавством та цілями, які переслідуються, в інтересах суспільства не руйнує сутність права, яке обмежено. Більш того таке правозастосування дозволяє подолати прогалини у кримінально-процесуальному регулюванні, наскільки це можливо, оскільки встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу ,,законності і воно не було свавільним».

Підсумовуючи суд констатує, що постановлення ухвали про повернення заяви є пропорційним, необхідним та адекватним, відповідає закону і не становить особистого надмірного тягаря для засудженого, який не позбавлений права на звернення до суду, й можливості бути звільненим від відбування покарання найближчим часом.

Керуючись статтями 8, 9, 537, 539 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи з днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали виготовлено 15 січня 2020 року.

СуддяОСОБА_1