Справа № 333/2387/17
Провадження № 1-кп/333/32/20
ВИРОК
Іменем України

27 січня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Новофедорівка Пологівського району Запорізької області, українця, громадянина України, має вищу технічну освіту, не одруженого, є засновником підприємства «СЕН», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 15.04.2010 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366, ч.3 ст.185, ч.2 ст.187, ч.3 ст.189, ч.1 ст.263 КК України до 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на 3 роки.
24.12.2010 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2010 року було змінено: перекваліфіковано дії ОСОБА_7 з ч.2 ст.187 на ч.3 ст.27 ч.2 ст.187 КК України; з ч.3 ст.185 на ч.3 ст.27 ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на 3 роки.
19.01.2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2010 року було виключено обвинувачення за ч.3 ст.27 ч.2 ст.187 КК України та призначено покарання ОСОБА_7 у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на 3 роки.
21.05.2012 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_7 був остаточно засуджений за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366, ч.3 ст.27 ч.3 ст.185, ч.3 ст.189, ч.1 ст.263 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на 3 роки.
Звільнився 24.10.2013 року умовно-достроково, невідбутий строк 2 роки 3 дня,
у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2015 року у справі № 333/5748/15-ц задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_7 .

Вказане рішення суду набрало законної сили 19 жовтня 2015 року та на даний час скасовано або змінено не було.

06 травня 2016 року Комунарським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження про виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2015 року з наданням ОСОБА_7 строку до п`ятнадцяти днів з моменту винесення зазначеної постанови для добровільного виконання рішення суду. Про це ОСОБА_7 було повідомлено шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією за вихідним номером 13903/5 від 10 травня 2016 року копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

23 травня 2016 року державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_8 здійснений вихід за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 та згідно акту державного виконавця ОСОБА_8 від 23 травня 2016 року встановлено, що ОСОБА_7 рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя про усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою : АДРЕСА_1 , не виконано.

10 червня 2016 року ОСОБА_7 , рекомендованою кореспонденцією за вихідним номером 18544/5, було повідомлено про примусове виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2015 року, що відбулося 16 червня 2016 року о 10 годині.

22 червня 2016 року, точного часу в ході досудового слідства встановити не представилося можливим, ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на незаконне проникнення до житла, достовірно знаючи, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , де він фактично мешкає без законних підстав, на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , а також достовірно знаючи, що Комунарським районним судом м. Запоріжжя 08 жовтня 2015 року винесено рішення про його примусове виселення з вказаної квартири, яке 19 жовтня 2015 року набрало законної сили, зірвав смужки опечатування, що були встановлені державним виконавцем, зламав встановлені замки без погодження та дозволу власника - ОСОБА_4 та проник в приміщення квартири.

Тим самим, ОСОБА_7 з 22 червня 2016 року по теперішній час незаконно знаходиться та проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Дії ОСОБА_7 слідчий кваліфікував як скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України за ознаками незаконного проникнення до житла.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, він повністю не визнає.
Суду пояснив, що у 2014 році він звернувся до агентств нерухомості з метою купівлі квартири. Під час огляду певних варіантів, він зупинився на квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Коли звернувся до нотаріуса, з`ясував, що квартира належить ОСОБА_9 , технічний паспорт також був виготовлений на ім`я останнього. На той час, відповідно Витягу з реєстру прав на нерухоме майно від 07.10.2014 року були відсутні будь-які обтяження на вказану квартиру. Пізніше він познайомився з власником житла, тому жодних сумнівів ця квартира у нього не викликала і він вирішив її придбати.

Але, під час оформлення документів, було встановлено, що мається заборона на відчуження вказаної квартири у зв`язку з постановою слідчого. Він з цього приводу звернувся до Комунарського ВП, але не зміг вирішити питання про скасування зазначеної постанови, тому з цією проблемою звернувся до суду. На той момент, ОСОБА_9 як власник квартири за адресою: АДРЕСА_1 надав йому та його рідному брату близнюку ОСОБА_10 довіреність на усі можливі дії з вказаною квартирою. Після цього, він ОСОБА_9 сплатив усю суму за вартість квартири, тому вважав своєю власністю і вирішив відстоювати свої права з цього приводу.

Він звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя суду із позовом про скасування обтяження на квартиру, яке було залишено без задоволення.

Одного вечора до цієї квартири приїхав ОСОБА_4 , який заначив про свої претензії на житло. У процесі розмови, останній викликав працівників поліції. Наступного дня, він поїхав до начальника слідчого відділу Комунарського ВП та прокурора Комунарського району, але до нього з приводу квартири, питань не виникало. У подальшому, він заселився у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за допомогою спеціального підрозділу «Кобра» та почав там проживати.

ОСОБА_4 подав до Комунарського районного суду м. Запоріжжя позов про визнання за останнім спірної квартири. Під час судового розгляду увесь цей час він разом з братом ОСОБА_10 проживав у зазначеній квартирі. Приблизно у квітні 2016 року він виїхав з квартириза адресою: АДРЕСА_1 та почав проживати у квартирі по АДРЕСА_3 . Тобто на 22.06.2016 року він вже не мешкав у спірній квартирі і дій, вказаних в обвинувальному акті, не здійснював.

Водночас, ОСОБА_10 продовжував мешкати у зазначеній квартирі по АДРЕСА_4 і 21.04.2017 року, ввечері, коли він прийшов до брата у гості до житла прибула слідчий ОСОБА_11 з понятими та у квартирі провели обшук.

10.04.2017 року йому підозра не вручалася та 14.04.2017 року саме до нього ніякого запобіжного заходу не застосовувалося.
Лише 22.04.2017 року слідчий вручила йому підозру про вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України. Після цього, він у квітні 2017 року виїхав до м. Києва, де постійно став проживати. Одного разу у Києві його зупинили працівники патрульної поліції, які і повідомили про те, що він перебуває у розшуку. Після цього, він приїхав до Запоріжжя, де у Комунарському районному суді м. Запоріжжя дізнався, що кримінальне провадження відносно нього знаходиться на розгляду у судді ОСОБА_12 .
В той період, коли він проживав у спірній квартирі, вважає, що проживав на законних підставах, жодного разу протиправно до квартири за адресою: АДРЕСА_1 не проникав, не зламував замки, двері тощо.

Усі судові справи вів його брат ОСОБА_10 , так як останній є юристом. Саме ОСОБА_10 отримував усю юридичну документацію за адресою: АДРЕСА_1 і писав різні заяви, у т.ч. і апеляційні скарги.
Заочне рішення про виселення його зі спірної квартири, жодної документації з ВДВС він не отримував. На особистому прийомі у державного виконавця ОСОБА_8 він був, але вже пізніше, ніж 16.06.2016 року. Про існування виконавчого провадження він дізнався у червні 2016 року.

Його брат ОСОБА_10 мешкав у спірній квартирі з січня 2016 року по квітень 2018 року.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України прокурором було заявлено клопотання про допит потерпілого, свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_13 , а також про дослідження письмових доказів.

Допитаний потерпілим ОСОБА_4 пояснив, що у березні 2010 року йому стало відомо про зникнення ОСОБА_14 , який є двоюрідним братом його батька. ОСОБА_14 проживав у квартирі АДРЕСА_5 , яка належала на праві власності останньому. Після цього, була порушена кримінальна справа, провадження в якій у подальшому слідчий закрив.

Приблизно в 2013 році, він намагався відновити провадження у кримінальній справі та став займатися документи про спадкування зазначеного житла. Водночас, нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва права власності на квартиру, зазначаючи при цьому, що квартира вже оформлена на громадянина ОСОБА_9 . У період 2010-2013 р.р. він фактично доглядав за квартирою, але в ній часто зламували замки, тому з цього приводу неодноразово до поліції подавав відповідні заяви.

У подальшому, він звернувся до суду із вимогою про витребування квартири за адресою: АДРЕСА_1 із незаконного володіння ( ОСОБА_9 ) та визнання за ним права власності за вказаною квартирою у порядку спадкування.

Під час судового розгляду було встановлено, що невідомі особи вказану квартиру переоформили на ОСОБА_15 на підставі підробленого рішення Комунарського районного суд м. Запоріжжя. Потім, 09.03.2010 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_15 продала, а ОСОБА_9 придбав у власність квартиру АДРЕСА_5 . У подальшому право власності на вказану квартиру бул зареєстровано в ОП «ЗМБТІ» за ОСОБА_9 .

У травні 2015 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя була витребувана зазначена квартира із незаконного володіння ОСОБА_9 та визнано право власності за ним. Вказане рішення було залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями, тому у 2015 році він фактично став власником спірної квартири.

Після цього, він звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом про виселення ОСОБА_7 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , так як останній там зміг зареєструватися та проживав.

У період з серпня 2014 року по березень 2015 року у зазначеній квартирі жив його син ОСОБА_16 .

08.10.2015 року було винесено заочне рішення про виселення обвинуваченого із вказаної квартири. У подальшому, ОСОБА_7 подавав заяву про скасування заочного рішення і призначення перегляду справи у загальному порядку, але у цьому останньому було відмовлено та апеляційний суд Запорізької області залишив рішення про виселення без змін.

В той момент у спірній квартирі мешкав обвинувачений зі своїм братом ОСОБА_10 . Після рішення апеляційного суду останні обіцяли виїхати через два тижні, але коли він зателефонував ОСОБА_7 в обумовлений строк, останній повідомив, що виїжджати з квартири вони братом не збираються. Обвинувачений вселився у квартиру ще до того, як рішення суду про визнання права за квартирою набуло законної сили.

У зв`язку з тим, що рішення про виселення не було добровільно виконано, тому виконавчий лист з цього приводу він направив до Комунарського ВДВС для примусового виконання. Крім того, на підставі рішення суду про виселення, він зняв з реєстрації обвинуваченого у реєстраційній службі.

У червні 2016 року він разом із державним виконавцем, двома понятими, його представником - ОСОБА_5 та представником поліції виїхали за адресою: АДРЕСА_1 . Він викликав особу, яка займається відкриття вхідних дверей, яка зламала замок вхідної двері. Після цього, усі учасники виконавчої дії зайшли до спірної квартири, де нікого не було. Державний виконавець описала та арештувала майно, яке знаходилося у житлі, він встановив новий замок на вхідних дверях, які були опечатані паперовою стрічкою з печаткою ВДВС. Того ж дня, коли він повертався додому, йому зателефонував ОСОБА_7 , який виразив своє обурення діями державного виконавця та повідомив, що вони з братом нікуди не виселяться. Він порадив обвинуваченому звернутися до державного виконавця.

Після телефонного дзвінка, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 зламали замки на вхідних дверях вказаної квартири та почали там мешкати. З цього приводу йому зателефонувала сусідка ОСОБА_17 з квартири АДРЕСА_6 .

Потім він почав їздити до квартири практичного кожного тижня та через вікно квартири з вулиці бачив силуети братів ОСОБА_18 , які продовжували мешкати у його квартирі. Житло знаходиться на 7 поверсі, але на вікнах не було штор, так як вони були встановлені лише у 2017 році. Тому було добре видно, хто саме там мешкає. Також, для мети спостереження за квартирою він використовував бінокль. До квартири у цей період заходити він не намагався.

У липні 2018 року він змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, але 21.07.2018 року він викликав поліцію для того, щоб вони зафіксували факт проникнення до його житла та злому замка на вхідних дверях. У серпні 2018 року він встановив у своїй квартирі сигналізацію, зателефонував з цього приводу обвинуваченому, тому з того часу останній та його брат не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, йому зателефонував ОСОБА_10 , який попрохав віддати усі речі. В обумовлений час останній приїхав та забрав лише одежу, а всі меблі і на цей час залишаються у квартирі. Особисто за вказаний вище період він у спірній квартирі не проживав, так як фактично йому чинилися перешкоди.

Під час допиту як свідка ОСОБА_8 пояснила суду, що вона на цей час працює державним виконавцем Комунарського ВДВС Запорізького міського управління юстиції. Таку ж саму посаду вона займала і у 2016 році.

04.05.2016 року на виконання до Комунарського ВДВС надійшов виконавчий лист №333/5748/15-ц, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя про усунення перешкод ОСОБА_4 у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_5 .

06.05.2016 року вона винесла постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №51004302). У вказаному виконавчому провадженні боржником був обвинувачений, а стягувачем потерпілий.

10.05.2016 року копії постанови про відкриття виконавчого провадження були направлені сторонам виконавчого провадження: ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_7 . Копію вказаної постанови ОСОБА_7 не отримав, так як назад повернувся конверт із поміткою «за закінченням строку зберігання».

23.05.2016 року нею було складено акт, згідно якого встановлено, що ОСОБА_7 рішення суду щодо усунення перешкод шляхом виселення із квартири АДРЕСА_5 , добровільно не виконав. Під час вказаної дії вона виходила за вказаною адресою і у присутності двох понятих склала вказаний акт. Вона дзвонила у квартиру, але двері ніхто не відкрив, тому таким чином було встановлено, що обвинувачений добровільно не виконав рішення суду.

08.06.2016 року вона з двома понятими виходила на зазначену адресу, але здійснити примусове виселення обвинуваченого не надалося можливим, так як не прибув працівник поліції.

10.06.2016 року вона за адресами, куди направлялися і копії постанов про виконавче провадження, направила сторонам виконавчого провадження повідомлення, що 16.06.2016 року о 10-00 год. відбудеться примусове виконання рішення суду за участю співробітників поліції. Це повідомлення ОСОБА_7 отримав 16.06.2016 року, тобто у той день, коли і було примусове виконання рішення суду.

16.06.2016 року, приблизно о 10-00 год. вона разом із понятими, працівником Комунарського відділення поліції, ОСОБА_4 підійшли до квартири АДРЕСА_5 . Потерпілий відкрив двері та усі учасники виконавчої дії зайшли до приміщення вказаної квартири. Яким чином відкривав двері ОСОБА_4 , вона не пам`ятає. На той момент нікого у квартирі не було: ні обвинуваченого, ні його брата. Після цього, нею було складено два акту: про примусове проникнення до квартири та опису і арешту майна. Під час опису вона наклала арешт на таке майно: комод, телевізор, двоспальне ліжко, холодильник, ноутбук, кухонне обладнання та інше майно. Чи належали ці речі обвинуваченому, вона достовірно пояснити не може. Описані речі були залишені на відповідальне зберігання стягувачу ОСОБА_4 . Потім, останнім були вставлені нові замки, закриті вхідні двері до квартири, яку вона опечатала паперової стрічкою зі своїм підписом і печатками Комунарського ВДВС.

У подальшому, того ж дня, після проведення вказаних виконавчих дій, до неї на прийом у приміщення Комунарського ВДВС прийшов обвинувачений, якому було повідомлено про фактичне його виселення. Але останній зазначив, що знає про рішення суду про виселення, але вважає, що на законних підставах проживає за адресою: АДРЕСА_8 . Вона на особистому прийомі ОСОБА_7 надала копії акту про опис та арешт майна, а також про відкриття виконавчого провадження. Того ж дня обвинувачений написав заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, яку було задоволено і ОСОБА_7 ознайомився з виконавчим провадженням. Таким чином, ОСОБА_7 був ознайомлений з тим, що останнього примусово виселено зі спірної квартири.

16.06.2016 року вона винесла постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Після цього, 22.06.2016 року до ВДВС надійшли дві заяви ОСОБА_7 : про надання доступу до квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , такя у житлі залишився його паспорт громадянина України та ідентифікаційний номер; про недопущення порушення закону, а саме, незаконного позбавлення особи житла.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що він мешкає за адресою: АДРЕСА_9 . Потерпілого ОСОБА_4 знає як сусіда, якому на цей час належить квартира АДРЕСА_10 у будинку, де він мешкає.

Проживає за вказаною адресою з дня народження (з 1991 року), але у 2013-2014 р.р. тимчасово не мешкав. Поряд у квартирі АДРЕСА_10 проживав чоловік ОСОБА_19 , який ніде не працював та неналежним чином утримував свою квартиру. Потім ОСОБА_19 пропав, після чого за квартирою наглядав батько потерпілого.

У подальшому, приблизно 4 роки потому приїхав обвинувачений та його брат. Але коли саме вони проживали у квартирі АДРЕСА_10 , він не пам`ятає. Саме ці брати декілька разів намагалися зламати замки у квартирі потерпілого.

Одного дня його розбудила дружина брата, яка повідомила, що хтось намагається зламати замок у спільній з квартирою АДРЕСА_10 двері (тамбурі). Коли він вийшов, то побачив, що це роблять обвинувачений та його брат. Коли це відбулося, він не пам`ятає.

Потім, ще одного разу зранку влітку він побачив, що один з братів намагався зламати замок дверей у квартирі АДРЕСА_10 . В якому це було році, він не пам`ятає. Пояснити, хто саме з братів це робив, він не може, так як брати є близнюками і він їх не відрізняє. Після цього, брати почали проживати у квартирі АДРЕСА_10 , але в який це відбувалося період часу, не пам`ятає.

Також, під час судового розгляду прокурор надав наступні документи, які були досліджені судом, а саме:

- витяг з кримінального провадження №0004373 від 01.09.2016 року за злочином, передбаченим ч.1 ст.162 КК України, в якому зазначено, що 24.06.2016 року невідомі особи незаконно проникли до квартири АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_4 (т.2 а.с.9);

- ухвалу слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_20 від 30.08.2016 року про зобов`язання слідчого Комунарського ВП Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, які містяться у заяві ОСОБА_4 від 24.06.2016 року та розпочати розслідування (т.2 а.с.10);

- скаргу ОСОБА_4 на ім`я прокурора місцевої прокуратури №2 з приводу не внесення слідчим відомостей, які він виклав у заяві від 24.06.2016 року та супровідний лист (т.2 а.с.11-13);

- заяву ОСОБА_4 до Комунарського ВП Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області від 24.06.2016 року, в якій потерпілий вказує, що 22.06.2016 року ОСОБА_10 і ОСОБА_7 зірвали смужки опечатування квартири, що були встановлені державним виконавцем 16.06.2016 року, зламали встановлені ним замки і проникли у квартиру АДРЕСА_5 (т.2 а.с. 14);

- копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.08.2015 року, згідно якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі рішення суду (т.2 а.с.15);

- копію заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.10.2015 року, згідно якого усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_5 (т.2 а.с.16);

- копію повідомлення державного виконавця Комунарського ВДВС щодо примусового виселення, призначеного на 08.06.2016 року на ім`я ОСОБА_4 (т.2 а.с. 17);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 24.06.2016 року від імені ОСОБА_4 , згідно якого останній просить притягти до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , який 22.06.2016 року незаконно проник до його квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зриву пломб та зламу замків (т.2 а.с. 18);

- копію рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.05.2015 року, згідно якого з незаконного володіння ОСОБА_9 витребувано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію вказаної квартири за ОСОБА_9 та визнано у порядку спадкування право власності на це житло за ОСОБА_4 (т.2 а.с.19-21);

- копію ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2016 року, згідно якої рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.05.2015 року залишено без змін (т.2 а.с.22-270;

- копію ухвали ВССУ від 30.03.2016 року, згідно якої рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.05.2015 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2016 року залишені без змін (т.2 а.с.28-28);

- копію рішення Комунарського районного суд м. Запоріжжя від 10.02.2016 року, згідно якого судом відмовлено у перегляді заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.10.2015 року про виселення ОСОБА_7 (т.2 а.с.32);

- лист-запит на ім`я начальника Комунарського ВДВС від заступника начальника СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_21 від 19.10.2016 року щодо надання завірених копій матеріалів виконавчого провадження №51004302 про примусове виселення ОСОБА_7 (т.2 а.с.33);

- копії матеріалів з виконавчого провадження №51004302, де боржником є ОСОБА_7 , а стягувачем ОСОБА_4 (т.2 а.с. 34-51);

- клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_7 (т.2 а.с.52-55);

- копію ухвали слідчого судді Комунарського районного суд м. Запоріжжя від 14.04.2017 року щодо застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу особистого зобов`язання (т.2 а.с.56-57);

- клопотання слідчого про дозвіл на проведення обшуку квартири АДРЕСА_5 та заява ОСОБА_4 з цього приводу (т.2 а.с.58-62);

- копію ухвали слідчого судді Комунарського районного суд м. Запоріжжя від 19.04.2017 року щодо надання дозволу на обшук квартири АДРЕСА_5 (т.2 а.с.63-64);

- протокол обшуку від 20.04.2017 року з додатком у вигляді CD-RW диску, згідно якого слідчий ОСОБА_11 за участю потерпілого з відеофіксацією провела обшук квартири АДРЕСА_5 . В результаті слідчої дії у вказаній квартирі було виявлено ОСОБА_10 та ОСОБА_7 (т.2 а.с.63-64);

- матеріали, що характеризують обвинуваченого як особистість (т.2 а.с. 125-143).

За клопотанням сторони захисту судом були допитані як свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_22 .

Допитаний свідком ОСОБА_22 пояснив, що на цей час він мешкає по АДРЕСА_11 . У 2016 році він придбав квартиру АДРЕСА_12 . У подальшому, до нього звернувся його знайомий ОСОБА_10 , який попрохав для свого брата ОСОБА_7 здати в оренду квартиру.
На той час після придбання квартири він планував здійснити ремонт, тому там не мешкав. Він погодився на пропозицію ОСОБА_23 , тому обвинувачений з початку літа 2016 року став проживати у його квартирі, сплачуючи за це комунальні послуги. ОСОБА_7 мешкав у його квартирі до травня 2017 року, до тих пір, коли він продав житло. У цей період він перебував у селі у батьків або у відрядженнях по роботі.

ОСОБА_10 допитаний свідком у суді пояснив, що він є рідним братом-близнюком обвинуваченого. У 2014 році він разом з ОСОБА_7 вирішили придбати квартиру. Агентство нерухомості запропонувало житло за адресою:АДРЕСА_1 , яка їх задовольнила.

На той час саме ОСОБА_24 займався придбанням квартири, тому 07.10.2014 року останній зробив Витяг з реєстру нерухомого майна, згідно якого будь-яких обтяжень по вказаній квартирі не існувало, тому вирішили її придбати. Власником згідно Витягу був ОСОБА_9 .

Під час подальшого оформлення документів було встановлено, що існує постанова слідчого про заборону відчуження квартири у зв`язку зі зникненням ОСОБА_4 . У подальшому, ОСОБА_9 дав доручення на ім`я обвинуваченого з приводу усіх дій з квартирою та фактично ОСОБА_7 придбав квартиру, але остаточно не змогли її оформити. Намагалися скасувати зазначену заборону через суд, але у цьому було відмовлено.
У жовтні-листопаді 2014 року у спірній квартирі проживали невідомі йому особи і були певні перешкоди для вселення. Одного дня приїхав ОСОБА_4 , його син, брат потерпілого та ще якісь особи. Під час розмови, останні зазначили, що це їх квартира, але надавати будь-які документи щодо пава власності, відмовилися.

Він з братом звернулися до поліції з приводу заселення, але їх видали довідку про факт проживання у квартирі за адресою:АДРЕСА_1 родини ОСОБА_25 . На підставі цієї довідки вони звернулися до суду із позовом про вселення, але суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_12 відмовив у задоволенні позову, зазначаючи, що надана довідка про проживання ОСОБА_25 неконкретизована.

Після цього, у листопаді 2014 року вони з братом фактично самостійно вселилися, за допомогою спеціального підрозділу «Кобра», де і почали проживати. У 2015 році ОСОБА_4 подав позовну заяву про визнання права власності на спірну квартиру у порядку спадкування, яка Комунарським районним судом м. Запоріжжя була задоволена.

У 2016 році обвинувачений почав проживати окремо спочатку у Хортицькому районі, а потім по АДРЕСА_13 . Він залишився проживати у спірній квартирі.

У червні 2016 року ОСОБА_4 зателефонував йому та повідомив, що саме його виселив державний виконавець з квартири за адресою:АДРЕСА_1 . У той момент він знаходився у батьків, за межами м. Запоріжжя. Коли повернувся у спірну квартиру, приблизно через 2-3 доби після дзвінка потерпілого, а саме 15-17.06.2016 року, то виявив, що на вхідних дверях у квартиру була наклеєна паперова стрічка з якимось підписом та без печатки. У той же день, він поїхав до Комунарського ВДВС, де знайшов державного виконавця ОСОБА_8 , яка відмовилася з ним розмовляти та надавати будь-яку інформацію з приводу опечатування квартири. Він пояснив державному виконавцю, що у нього в опечатаній квартирі знаходяться речі, особисті документи, тому необхідно ввійти до житла, але ОСОБА_8 запропонувала звернутися до начальника ВДВС, який також відмовився з ним спілкуватися. Після цього, він не заходив до квартири декілька днів, при цьому винаймав іншу квартиру для житла. У подальшому, він на адресу ОСОБА_8 написав дві заяви, в яких просив не порушувати закон та не позбавляти житла, а також надати доступ до майна, яке залишилося у спірній квартирі. Також, до суду надіслав позов про вселення, а також звернувся до поліції, яка взагалі не відповіла на його лист.

Так як реакції з боку поліції та ВДВС не було, він 22.06.2016 року поїхав до спірної квартири, зірвав наклеєну паперову стрічку, відкрив своїм ключем вхідні двері квартири та продовжував там жити. На той момент усі речі перебували на своїх місцях. У момент, коли він зривав паперову стрічку та відкривав двері спірної квартири, його ніхто не бачив, у т.ч. сусіди Івлеви.

У квітні 2017 року одного вечора до квартири з`явилася слідчий Комунарського ВП ОСОБА_11 , яка провела обшук у квартирі за адресою:АДРЕСА_9 . У той момент у житлі перебував і його брат ОСОБА_24 , який заїхав до нього у гості.

Так як він скаржився на дії працівників поліції його періодично викликали для бесід. Одного разу, приблизно у травні 2017 року, його викликали до міського управління поліції, де працівники Комунарського відділення поліції йому вручили підозру. Потім його викликали до Комунарського відділення і відразу відвезли до Комунарського районного суду м. Запоріжжя, де йому застосували запобіжний захід особисте зобов`язання. Але, у подальшому з`ясувалося, що вказані слідчі дії повинні були здійснювати відносно його брата ОСОБА_7 . Тобто, повідомили про підозру та застосували запобіжний захід не до тієї особи. Через деякий час у Комунарському ВП начальник слідства ОСОБА_26 пояснив, що відбулася помилка, і він може не приходити до слідчого кожного четверга як це було вказано в ухвалі про особисте зобов`язання. Взагалі, коли йому вручали підозру та везли до суду для обрання особистого зобов`язання ніхто з працівників поліції не запитав про його документи, не пересвідчилися про його особистість. Він також не зазначав про це слідчому.

На цей час він у спірній квартирі не мешкає, так як виїхав звідти влітку 2018 року, але у житлі залишилися його речі (пральна машинка, холодильник, меблі, кухонне облаштування тощо).

Аналізуючи досліджені судом докази, суд звертає увагу, що свідки сторони обвинувачення, а саме: ОСОБА_8 та ОСОБА_13 у судовому засіданні не повідомили про обставини, які свідчать про скоєння ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України.

Так, ОСОБА_8 зазначила, що 16.06.2016 року вона, виконуючи своє обов`язки державного виконавця по виконанню виконавчого провадження опечатала квартиру АДРЕСА_5 . У подальшому, вона закінчила виконавче провадження і безпосередньо свідком будь-яких обставин щодо подій незаконного проникнення до вказаної квартири, не була.

ОСОБА_13 повідомив суду, що дійсно двічі був свідком того, що брати ОСОБА_18 намагалися зламати замки дверей за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, одного разу це стосувалося безпосередньо двері тамбура, а іншого разу безпосередньо вхідних дверей квартири. Разом із тим, свідок не зміг заначити, що злом замків дійсно відбувався 22.06.2016 року, як це вказано в обвинувальному акті. Крім того, ОСОБА_13 не відповів на головне питання, хто саме з братів ОСОБА_18 здійснював злом замка, так як відрізнити останніх він не може, враховуючи, що брати є близнюками.

Аналіз показань потерпілого також свідчить про те, що ОСОБА_4 фактично підтвердив суду факт незаконного проникнення до своєї квартири, але хто це саме здійснив, він не знає. Так, у своїх показаннях потерпілий вказує, що 22.06.2016 року до квартири за адресою: АДРЕСА_1 незаконно проникли два брата ОСОБА_18 , які у подальшому почали там проживати. Безпосереднім свідком зриву смужок опечатування та проникненням до квартири, він не був.

До показань ОСОБА_4 , що він щотижня протягом 2016-2018 р.р. приїжджав до своєї квартири та з вулиці бачив за допомогою бінокля перебування у його квартирі обвинуваченого та ОСОБА_10 , суд відноситься критично. Квартира потерпілого знаходиться на сьомому поверсі, під час досудового розслідування та у суді точно не було встановлено дати, з якого часу там перебували штори, тому твердження ОСОБА_4 , що він у вікні бачив саме ОСОБА_7 , на думку суду, є неспроможними.

Вирішуючи клопотання захисника ОСОБА_6 про визнання доказів недопустимими, а саме копій матеріалів з виконавчого провадження №51004302, наданих представником Комунарського ВДВС, суд дійшов до такого.

Відповідно до ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, законодавець наділив слідчого правом витребувати від будь-якої особи необхідні речі, документи, відомості, тощо.

Водночас, у даному кримінальному провадженні матеріали виконавчого провадження листом від 19.10.2016 року витребував заступник начальника СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_21 . Відповідно до Витягу з кримінального провадження №0004373, відомості про яке внесені 01.09.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, слідчими, які мають право проводити досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні є ОСОБА_11 та ОСОБА_27 .

У разі, якщо ОСОБА_21 діяв у даному випадку як керівник органу досудового розслідування, то згідно вимог ст.39 КПК України такими повноваженнями щодо витребування матеріалів у конкретному кримінальному провадженні, він не наділений.

Інших процесуальних документів, які б свідчили про те, що ОСОБА_21 перебуває у складі слідчої групи, яка має право проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004373, стороною обвинувачення суду не надано.

Таким чином, копії матеріалів виконавчого провадження №51004302 були отримані не у порядку, встановленому КПК України, тому їх необхідно визнати недопустимими доказами (ч.1 ст.86 КПК України).

При дослідженні даних протоколу обшуку від 20.04.2017 року, суд вважає, що ці дані необхідно визнати неналежним доказом, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ч.2 ст.104 КПК України про фіксування процесуальних дій під час досудового розслідування зазначається у протоколі.
У протоколі обшуку від 20.04.2017 року вказано, що відеофіксація слідчої дії відбулася за допомогою цифрової фото-відеокамери «Canon» на флешносій «MicroSD», 32 Гб. Також до протоколу обшуку слідчим долучено додаток, а саме: CD-RW диск із відеозаписом ходу проведеної слідчої дії. Вказаний диск запечатаний у конверт з відповідним підписом слідчого ОСОБА_11 , що це є додатком до протоколу обшуку (т.2 а.с. 67).
Відповідно до положень ст.105 КПК України додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.
При цьому, як зазначено в ч.3 ст.107 КПК України у матеріалах кримінального провадження зберігаються оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, резервні копії яких зберігаються окремо.
Отже, законодавець передбачив, що в даному випадку до протоколу обшуку повинен бути долучений саме оригінал технічного носія інформації - флешносій «MicroSD», 32 Гб, а не його копія.
У розумінні положень ч.2 ст.99 КПК України матеріали відеозапису обшуку є документом.
Згідно вимог ч.3 ст.99 КПК України сторона кримінального провадження зобов`язана надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ.
Частина 4 статті 99 КПК України передбачає, що дублікат документа (документ, виготовлений таким самим способом, як і його оригінал), а також копії інформації, що містяться в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах, виготовлені слідчим, прокурором із залученням спеціаліста, визнаються судом як оригінал документа.
Таким чином, досліджений CD-RW диск з відеозаписом обшуку від 20.04.2017 року не є оригіналом і суду не надано доказів, що дана копія дійсно була зроблена з флешносія «MicroSD», 32 Гб та процес копіювання здійснювався із залученням спеціаліста.
А тому наданий відеозапис не може бути використаний як належний доказ, тобто як такий, що здатний своїм змістом встановлювати факти та обставини, що мають значення для кримінального провадження. У даному кримінальному провадженні - це наявність ОСОБА_7 під час обшуку у квартирі АДРЕСА_5 .

Доводи захисника ОСОБА_6 щодо визнання недопустимими доказами дані, отримані під час проведення обшуку 20.04.2017 року у зв`язку з тим, що виконання ухвали суду про проведення обшуку в обов`язковому порядку фіксується за допомогою відеозаписувальних технічних заходів і вказаний відеозапис повинен бути безперервним, суд не приймає до уваги, так як зміни КПК України, на які посилався захисник, набули чинності 07.12.2017 року, тобто вже після проведення вказаної слідчої дії.

Інші, дослідженні під час судового розгляду документи, надані прокурором, не доводять винуватість ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочину.

Під час свого допиту потерпілий вказав, що про факт проникнення у червні 2016 року до його квартири по телефону повідомила свідок ОСОБА_17 . Водночас, вказаний свідок не був допитаний на стадії досудового розслідування і під час судового розгляду з боку сторони обвинувачення клопотання про її допит не надходило.

Враховуючи принцип змагальності сторін, суд не вважає за необхідне самостійно, за власною ініціативою викликати та допитувати вказану особу, так як відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює лише необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а не виконує дії, направлені на доказування винуватості обвинуваченого.

Отже, стороною обвинувачення суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростував показання обвинуваченого з приводу того, що він 22.06.2016 року не проникав до квартири потерпілого і у подальшому продовжував там жити.

Натомість показання свідка ОСОБА_22 навпаки підтверджують факт того, що ОСОБА_7 станом на 22.06.2016 року і у подальшому не проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Ці показання свідка не були спростовані впродовж судового розгляду. Навпаки вони підтверджуються обвинувальним актом, згідно якого обвинувачений проживає за двома адресами, у т.ч. за адресою: АДРЕСА_13 .

Показання свідка ОСОБА_10 суд не приймає до уваги, так як останній є рідним братом обвинуваченого. Крім того, поведінка ОСОБА_10 під час досудового розслідування, а саме в ході вручення підозри та застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, коли ОСОБА_10 спеціально, використовуючи свою схожість із ОСОБА_7 , не вказав про помилковість дій слідчого, свідчить про намагання правоохоронні органи ввести в оману. Тому, вважаю, що показання ОСОБА_10 у даному випадку не можуть бути такими, що відповідають вимогам ст.84 КПК України.

Згідно положень ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. У відповідності до ч.4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Статтею 368 КПК України встановлено, що суд ухвалюючи вирок, повинен вирішити низку питань, до яких зокрема, віднесені питання, чи містять діяння, у якому обвинувачується особа, склад злочину, чи винен обвинувачений у вчиненні цього злочину.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положенням ч.1 ст.373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно до роз`яснень, що містяться в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

У відповідності з ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Отже, враховуючи наведене в мотивувальній частині вироку, з урахуванням вимог ст. 94 КПК України, тобто оцінивши за своїм внутрішнім переконанням кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до висновку, що прокурором не доведено обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті, тому ОСОБА_7 підлягає виправданню на підставі вимог п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

У кримінальному провадженні цивільний позов заявлений не був, процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Дія запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у виді особистого зобов`язання, спливла 27.08.2018 року і у подальшому не продовжувалася.

Доказів про наявність у даному кримінальному провадженні процесуальних витрат та речових доказів, прокурор суду не надав.

Керуючись ч.3 ст.62 Конституції України, ст. ст. 86, 368-371, 373, 374, 376, 377, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, виправдати у зв`язку з недоведеністю, що вказаний злочин вчинений обвинуваченим.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1