Номер провадження: 11-сс/813/1057/20
Номер справи місцевого суду: 498/664/18 1-кс/498/107/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

підозрюваної ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Великомихайлівського районного суду Одеської області, від 09.06.2020, якою було відмовлено у задоволенні клопотання заступника начальника СВ Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_9 , погодженого прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області

ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000189, внесеному до ЄРДР 01.08.2018, за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 362 КК України,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Великомихайлівського районного суду Одеської області, від 09.06.2020, було відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна заступника начальника СВ Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000189, внесеному до ЄРДР 01.08.2018, за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 362 КК України.
Рішення суду мотивоване тим, власник майна ОСОБА_10 не є підозрюваним у зазначеному кримінальному провадженні, тобто не є суб`єктом ст. 170 КПК України, а отже правові підстави для накладання арешту на його майно відсутні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
На вказану ухвалу прокурор Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржена ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з наступними обставинами:

- оскаржена ухвала постановлена з порушенням вимог ст.ст. 170-173 КПК України;

- висновки викладені в ухвалі слідчого судді суперечать фактичним обставинам кримінального провадження;

- звертає увагу суду, що внаслідок кримінального правопорушення державі було завдано матеріальну шкоду;

- договір дарування укладений з метою приховування майна та ухилення від відшкодування шкоди, завданої злочинами.

Позиції учасників судового розгляду.
В судовому засіданні прокурор Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про накладення арешту на майно в повному обсязі.

Підозрювана та її захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, в СВ Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000189, внесене до ЄРДР 01.08.2018, за ознаками злочинів, передбачених

ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 362 КК України.

В клопотанні про арешт майна зазначено, що наказом начальника управління соціального захисту населення Великомихайлівської районної державної адміністрації Одеської області №15/К від 14.03.2016, ОСОБА_8 призначено на посаду начальника відділу надання соціальних допомог та компенсацій управління соціального захисту населення Великомихайлівської районної державної адміністрації Одеської області, яка відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про державну службу» № 889-УІІІ від 10.12.2015 належить до категорії «Б».

Виконуючи посадові обов`язки, затверджені начальником управління захисту населення Великомихайлівської райдержадміністрації від 14.07.2016 року, ОСОБА_8 обіймала в органі державної влади посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій і була службовою особою в розумінні ч. 2 ст. 18 Кримінального кодексу України.

З клопотання вбачається, що на початку 2016 р. (більш точна дата в ході проведення досудового слідства не встановлена), ОСОБА_11 не будучи обізнаною про злочинний намір ОСОБА_8 на заволодіння грошовими коштами, відкрила банківський рахунок № НОМЕР_1 АТ «Ощадбанк» на своє ім`я, отримала відповідну банківську картку та передала ОСОБА_8 .

Після чого, у 2016 р. (більш точна дата в ході проведення досудового слідства не встановлена) ОСОБА_8 , використовуючи службове становище, перебуваючи у приміщенні Управління соціального захисту населення Великомихайлівської районної державної адміністрації Одеської області, що за адресою: вул. Лермонтова, 22,

смт. Велика Михайлівка Одеської області, шляхом втручання в автоматизовану систему «ASOPD», до якої мала доступ під ключем «інспектор 25», оформила особовий рахунок № НОМЕР_2 на ОСОБА_11 для перерахування з Державного бюджету України грошових коштів, у якості державної соціальної допомоги на дітей, які знаходяться під опікою або піклуванням, при цьому достовірно знаючи про відсутність у ОСОБА_11 законних підстав для отримання вказаних виплат.

Згідно з клопотанням 01.04.2016 по 31.03.2018, майже щомісячно підозрювана незаконно перераховувала виплати як державну соціальну допомогу на дітей, які знаходяться під опікою або піклуванням на картковий рахунок № НОМЕР_1 АТ «Ощадбанк» відкритий на ім`я ОСОБА_11 на загальну суму, згідно висновку експерта - 294 706,00 грн. (а.с. 11-29).

Маючи доступ до грошових коштів, які перераховані на вищезазначений рахунок, ОСОБА_8 шляхом використання банківської картки, розпорядилась вищевказаними грошовими коштами на власний розсуд, чим завдала майнової шкоди Державному бюджету України на загальну суму - 294 706,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого у великому розмірі.

Відповідно до вимог ст. 170 КПК України, прокурором сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом 25.05.2020.

Відповідно до витягу, ОСОБА_8 належить на праві приватної власності житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним № 21353163 на підставі договору дарування № 2-2589 від 03.11.2010, посвідченого Великомихайлівською державною нотаріальною контрою (а.с. 41-42).

02.06.2020 до Великомихайлівського районного суду Одеської області було скеровано клопотання про накладання арешту на вищезазначене майно.

В обґрунтування клопотання зазначено, що на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок, розташований за адресою:АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., площею земельної ділянки 589 кв.м. необхідно накласти арешт з метою забезпечення відшкодування збитків, які завдані державі внаслідок вчиненого злочину.

Ухвалою слідчого судді Великомихайлівського районного суду Одеської області, від 09.06.2020, було відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна заступника начальника СВ Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000189, внесеному до ЄРДР 01.08.2018, за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 362 КК України.

Рішення суду мотивоване тим, власника майна ОСОБА_10 не є підозрюваним у зазначеному кримінальному провадженні, тобто не є суб`єктом ст. 170 КПК України, а отже правові підстави для накладання арешту на його майно відсутні.

Перевіривши оскаржену ухвалу та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя.

Відповідно до вимог п. 7) ч. 2 ст. 131 КПК України один із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Процедура вирішення питання про накладення арешту на майно визначена ст. 171 КПК України.

Таким чином, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, орган досудового розслідування та прокурор повинні неухильно дотримуватися визначених законом вимог.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставини, суд вважає, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, яке належить особі, яка не є підозрюваним в даному кримінальному провадженні, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що на час розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо зазначеного в клопотанні слідчого нерухомого майна, обмежувальних заходів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 не є власницею майна, на яке слідчий просить накласти арешт.

За таких умов, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні на день розгляду клопотання, оскільки прокурор не довів обґрунтованості накладення арешту на майно, що не належить підозрюваній.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_12 не підлягає задоволенню, а оскаржений вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Великомихайлівського районного суду Одеської області, від 09.06.2020, якою було відмовлено у задоволенні клопотання заступника начальника СВ Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_9 , погодженого прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000189, внесеному до ЄРДР 01.08.2018, за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 362 КК України залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4