ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/546/20 Справа № 205/1983/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
представника потерпілої ОСОБА_10
обвинуваченої ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002843за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкис. Маломиколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянкиУкраїни, пенсіонерки, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,
В с т а н о в и л а:
Судом першої інстанції у вироку викладено, що органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачується у тому, що 17.02.2017 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення про усунення перешкод з боку ОСОБА_11 у користуванні ОСОБА_9 домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_9 у вказаний житловий будинок, та зобов`язання ОСОБА_11 передати ОСОБА_9 ключі від хвіртки та житлового будинку. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року у справі № 205/2773/16ц було відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін, таким чином рішення набрало законної сили.
В обвинувальному акті зазначено, що про вказане рішення суду ОСОБА_11 безпосередньо знала, так як була присутня в судовому засіданні як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді Дніпропетровської області. Проте, ОСОБА_11 , проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , та будучи ознайомленою з рішенням суду, в період з 14.06.2017 року по теперішній час умисно не виконала судове рішення, яке набрало законної сили, хоча мала реальну можливість його виконати. Так, в обвинувальному акті зазначено, що 14.07.2018 року державний виконавець Новокодацького ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції (далі ГТУЮ) у Дніпропетровській області ОСОБА_12 , на підставі виконавчого листа від 17.02.2017 року у справі № 205/2773/16ц, виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 54296195 щодо виконання рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 17.02.2017 року в частині зобов`язання ОСОБА_11 передати ОСОБА_9 ключі від хвіртки та житлового будинку. Але державному виконавцю виконати рішення суду не надалось можливим у зв`язку з тим, що ОСОБА_11 на попереджувальні листи Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не реагувала, при відвідуванні домоволодіння безпосередньо державним виконавцем, двері домоволодіння ОСОБА_11 не відчиняла. Так, 14.09.2018 року державним виконавцем Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_12 , на підставі статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 1700 гривень на ОСОБА_11 за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії. Вказаний штраф
ОСОБА_11 не сплачено, у зв`язку з чим державний виконавець передав повідомлення про вчинення злочину до органів поліції.
Також суд вказав, що як зазначено в обвинувальному акті, своїми умисними діями ОСОБА_11 , а саме, будучи ознайомленою із рішенням суду, маючи реальну можливість виконати його, умисно не виконала рішення суду, що набрало законної сили, а тому ОСОБА_11 , як вважає орган досудового розслідування, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, а саме, умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року ОСОБА_11 невинуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, та виправданона підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року відносно ОСОБА_11 скасувати. Ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_11 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та призначити покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. На підстав ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що зазначений виправдувальний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, допущеними судом першої інстанції істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Зазначає, що районний суд проігнорував вимоги ст.22 КПК України щодо змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, не дав належну оцінку доказам сторони обвинувачення, прийняв невизнання вини ОСОБА_11 за основний доказ, який сам по собі не спростовує докази обвинувачення, тобто, не зберіг об`єктивність та неупередженість.
Вважає, що судом першої інстанції у порушення вимог закону не було належним чином з`ясовані обставини кримінального провадження та не встановлено істину, не зазначено мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Вказує, що доводи обвинуваченої ОСОБА_11 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду та особистого тлумачення ОСОБА_11 норм процесуального закону. Остання ніяких дій, направлених на виконання рішення суду, не здійснювала, під час слухання справи в суді змінювала підстави невиконання нею рішення суду. Зазначені покази обвинуваченої можливо розцінювати як усталену модель захисту від пред`явленого обвинувачення, форму реалізації права на захист і бажання уникнути кримінальної відповідальності і покарання за вчинений злочин.
Звертає увагу, що під час судового розгляду було допитано потерпілу, свідків, державних виконавців Новокодацького відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, дільничого офіцера поліції Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Вказані свідки підтвердили обставини кримінального правопорушення, їх покази не знаходяться у суперечності із здобутими під час досудового розслідування іншими доказами.
Також зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_11 пояснила, що вона не згодна з рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року, виконувати його не буде, так як їй не зрозуміло, в яку частину будинку їй вселяти ОСОБА_9 , у зв`язку з чим на даний час в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська розглядається цивільна справа між нею та ОСОБА_9 про виділ в натурі частини домоволодіння та зазначила, що після винесення рішення по справі про виділ в натурі частини домоволодіння, буде зрозуміло в яку саме частину домоволодіння потрібно вселяти ОСОБА_9 . Також судом було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_11 знала про рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року та знала, що воно набрало чинності, цей факт не оспорювався нею в судовому засіданні. Проте, судом вказані факти чомусь не були прийняті до уваги та не враховані як докази винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України;

- потерпіла ОСОБА_9 просить скасувати вирок Ленінського суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватою ОСОБА_11 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, і призначити покарання відповідно до санкції статті Кримінального кодексу.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, не відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, не взяття до уваги судом доказів, які могли істотно вплинути на його висновки.
Зазначає, що висновки районного суду стосовно пояснень ОСОБА_11 про те, що вона не ухилялась від виконання рішення суду і потерпіла ОСОБА_9 до неї не зверталась, не відповідають дійсності та спростовується матеріалами справи та показами свідків і потерпілої.
Вважає, що посилання ОСОБА_11 у судовому засіданні на те, що їй не зрозуміло, в яку частину потрібно вселяти ОСОБА_9 , є хибними, а судом не прийнято до уваги, що державними виконавцями виконувалося рішення в частині передачі ключів, а не в частині вселення. Також не відповідають дійсності і покази ОСОБА_11 про те, що вона дізналась про відкриття виконавчого провадження тільки тоді, коли слідчий викликав її для надання показів.
Вказує, що судом в основу вироку було покладено пояснення обвинуваченої ОСОБА_11 , яка показала, що вона не ухилялась від виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона не згодна з рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.02.2017 року та виконувати його не буде, про що і зазначено у вироку, а ОСОБА_9 особисто до неї не зверталася з вимогою надати ключі та спілкується з нею тільки шляхом скарг, що не відповідає дійсності і спростовується матеріалами справи та показами свідків, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року, поясненнями ОСОБА_11 , на досудовому слідстві та протоколами одночасного допиту (а.с.31, 66-68, 132-133), а саме потерпіла перед тим, як написати скаргу або подати позов до суду, постійно намагалася поспілкуватися з ОСОБА_11 і вирішувати спірні питання мировим шляхом, зверталась до обвинуваченої письмово і усно, але остання постійно зухвало відповідала, що вона ніколи не впустить її в цей будинок, який тільки її і вона ним буде користуватися, як захоче. Зазначає, що 13 березня 2018 року навіть написала на заборі краскою, щоб ОСОБА_11 виконала рішення суду, але написи на заборі ОСОБА_13 закрасила, а рішення не виконала.
Також апелянт вважає, що покази ОСОБА_11 про те, що вона не бачила письмових вимог виконавця, дізналась про відкриття виконавчого провадження тільки тоді, коли слідчий викликав її для надання показів, а також те, що вона кожний день не знаходиться вдома, оскільки в неї є справи, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_11 не працює, є пенсіонеркою, а в будинку постійно проживає її мати. На думку апелянта, ОСОБА_11 постійно змінює свої покази та вводить суд в оману, тому що по кримінальному провадженню відбулось 15 судових засідань і у ОСОБА_11 була реальна можливість передати їй ключі, натомість вона протягом майже 10 років позбавлена можливості користуватися тим, що їй належить на праві спадщини після смерті матері.
Отже, потерпіла зазначає, що в судовому засіданні було доведено факт того, що обвинувачена ОСОБА_11 , усвідомлює характер своїх обов`язків, але не виконує рішення суду, та за наявності можливості виконати його дійсно ухиляється від виконання своїх зобов`язань і навмисно не виконує рішення суду, хоча має реальну можливість його виконати.

На апеляційні скарги прокурора та потерпілої обвинуваченою ОСОБА_11 були надані заперечення, в яких остання просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпра від 27.11.2019 року залишити без змін, апеляційні скарги ОСОБА_9 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Зазначає, що незаконними діями та бездіяльністю державного виконавця ОСОБА_12 було грубо порушено її конституційне право знати про всі дії, що відбуваються відносно неї, та оскаржити їх незаконність у встановленому законом порядку.
Звертає увагу, що в матеріалах виконавчого провадження, наданих Новокодацьким ВДВС, наявні копії супровідних листів про нібито направлення ОСОБА_11 постанов виконавчого провадження, однак найважливішим при цьому є той факт, що до цих супровідних листів не надано ніяких доказів про надходження їх до адресата ОСОБА_11 та вручення їй, а також її ніхто не попереджав про день та час виходу державного виконавця до її домоволодіння, і пояснення допитаних свідків, які наполягали на тому, що нібито бачили як за вікном в кімнаті за шторкою хтось спостерігає за діями державного виконавця під час його виходу до домоволодіння, де вона мешкає, нічим не підтверджені.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора, потерпілої та її представника, які, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги сторони обвинувачення та потерпілої сторони, просили їх задовольнити, пояснення обвинуваченої та її захисника, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляцій прокурора та потерпілої, просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі «Кузнецов та інші проти Росії» від 11.01.2007 року, та у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 року, де зазначено, що вмотивованість судового рішення пов`язана з належним здійсненням правосуддя, тобто у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У відповідності до вимог п.1 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду повинен містити у мотивувальній частині у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. У цій частині вироку викладається весь обсяг обвинувачення, інкримінованого органом досудового розслідування, який визнаний судом недоведеним.
Згідно з п. 1-3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та ін.)
Положеннями ст. 59 та пунктом 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України закріплено конституційне право громадян на захист від обвинувачення.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Апеляційним переглядом встановлено, що в мотивувальній частині вироку суду зазначено, що «Органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачується у тому, що 17.02.2017 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення про усунення перешкод з боку ОСОБА_11 у користуванні ОСОБА_9 домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_9 у вказаний житловий будинок, та зобов`язання ОСОБА_11 передати ОСОБА_9 ключі від хвіртки та житлового будинку. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року у справі № 205/2773/16ц було відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін, таким чином рішення набрало законної сили.
В обвинувальному акті зазначено, що про вказане рішення суду ОСОБА_11 безпосередньо знала, так як була присутня в судовому засіданні як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді Дніпропетровської області. Проте, ОСОБА_11 , проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , та будучи ознайомленою з рішенням суду, в період з 14.06.2017 року по теперішній час умисно не виконала судове рішення, яке набрало законної сили, хоча мала реальну можливість його виконати. Так, в обвинувальному акті зазначено, що 14.07.2018 року державний виконавець Новокодацького ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції (далі ГТУЮ) у Дніпропетровській області ОСОБА_12 , на підставі виконавчого листа від 17.02.2017 року у справі № 205/2773/16ц, виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 54296195 щодо виконання рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 17.02.2017 року в частині зобов`язання ОСОБА_11 передати ОСОБА_9 ключі від хвіртки та житлового будинку. Але державному виконавцю виконати рішення суду не надалось можливим у зв`язку з тим, що ОСОБА_11 на попереджувальні листи Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не реагувала, при відвідуванні домоволодіння безпосередньо державним виконавцем, двері домоволодіння ОСОБА_11 не відчиняла. Так, 14.09.2018 року державним виконавцем Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_12 , на підставі статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 1700 гривень на ОСОБА_11 за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії. Вказаний штраф ОСОБА_11 не сплачено, у зв`язку з чим державний виконавець передав повідомлення про вчинення злочину до органів поліції.
Як зазначено в обвинувальному акті, своїми умисними діями ОСОБА_11 , а саме, будучи ознайомленою із рішенням суду, маючи реальну можливість виконати його, умисно не виконала рішення суду, що набрало законної сили, а тому ОСОБА_11 , як вважає орган досудового розслідування, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, а саме, умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.»
Натомість в обвинувальному акті зазначено: Досудовим розслідуванням встановлено, що 17.02.2017 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення про те, щоб усунути ОСОБА_9 перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом її вселення у вказаний житловий будинок, та зобов`язати ОСОБА_11 передати ОСОБА_14 ключі від хвіртки та житлового будинку.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_11 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року у справі № 205/2773/16-ц - відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін, таким чином рішення набрало законної сили.
Про вказане рішення суду ОСОБА_11 безпосередньо знала, так як була присутній в судовому засіданні як в суді першої інстанції, так і в Апеляційному суді Дніпропетровської області.
Проте, ОСОБА_11 , проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 та будучи ознайомленою з рішенням суду, в період з 14.06.2017 по теперішній час умисно не виконала судове рішення, що набрало законної сили, хоча мала реальну можливість його виконати.
14.07.2017 року державний виконавець Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_12 , на підставі виконавчого листа від 17.02.2017 у справі № 205/2773/16-ц, виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 54296195 щодо виконання рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 17.02.2017 року в частині зобов`язати ОСОБА_11 передати ОСОБА_9 ключі від хвіртки та житлового будинку. Але державному виконавцю виконати рішення суду не надалось можливим у зв`язку з тим, що ОСОБА_11 на попереджувальні листи Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не реагувала, при відвідуванні домоволодіння безпосередньо державним виконавцем двері домоволодіння не відчиняла.
14.07.2017 року державним виконавцем Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_12 , на підставі статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 1700 гривень на ОСОБА_11 за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії. Вказаний штраф ОСОБА_11 не сплачено, у зв`язку з чим державшій виконавець передав повідомлення про вчинення злочину до органів поліції.
Відповідно до п.9 ч.2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства проголошується обов`язковість судового рішення. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Таким чином, ОСОБА_11 , будучи ознайомленою із рішенням суду, маючи реальну можливість виконати його, а саме усунути ОСОБА_9 перешкоди у користування домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом її вселення у вказаний житловий будинок, та передати ОСОБА_9 ключі від хвіртки та житлового будинку, умисно не виконала рішення суду, що набрало законної сили.
Своїми умисними діями ОСОБА_11 , вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, а саме: умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.
Таким чином, в порушення вищенаведених вимог кримінального процесуального законодавства, суд при формулюванні обвинувачення, яке пред`явлено особі органом досудового розслідування, виклав його таким чином, що у свою чергу призвело до того, що в оскаржуваному вироку суду обвинувачення ОСОБА_11 сформульовано не чітко та не конкретно, що може бути розцінено як порушення права обвинуваченої на захист.
Отже, судом встановлено обставини, які виходять за межі пред`явленого обвинувачення ОСОБА_11 , що має суттєве значення, оскільки обвинувачена заперечує свою причетність до вчиненого злочину, а відповідно до ст.91 КПК України час вчинення злочину, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення підлягають обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні.
Такі висновки місцевого суду є неприпустимими та такими, які дають підстави для безумовного скасування оскаржуваного судового рішення.
До того ж, апеляційним переглядом в даному судовому рішенні встановлені певні суперечності, які мали наслідком невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, у вироку суд першої інстанції зазначив, що невиконання судового акта це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо). Виходячи із формального складу злочину, останній вважається закінченим при невиконанні вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, з моменту закінчення строку, відведеного на виконання відповідного судового акта.
При цьому, у даному судовому рішенні викладено те, що під час судового засідання допитана в якості обвинуваченої ОСОБА_11 пояснила, що вона не згодна з рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року, виконувати його не буде, так як їй не зрозуміло в яку частину будинку їй вселяти ОСОБА_9 , у зв`язку з чим на даний час в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська розглядається цивільна справа між нею та ОСОБА_9 про виділ в натурі частини домоволодіння. Також у вироку зазначено, що обвинувачена ОСОБА_11 знала про рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року та знала, що воно набрало чинності, цей факт не оспорювався нею в судовому засіданні.
Тож, в даному випадку суд першої інстанції, не усунувши вищезазначені протиріччя, дійшов передчасного висновку про те, що матеріали виконавчого провадження та інші докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_11 , не містять достатніх доказів, які б підтверджували навмисне ухилення ОСОБА_11 від зобов`язань, і оскільки в ході судового розгляду обвинувачення за ч.1 ст. 382 КК України щодо ОСОБА_11 свого підтвердження не знайшло, остання, згідно положень п.3 ч.1 ст.373 КПК України, підлягає виправданню, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченої ОСОБА_11 є склад кримінального правопорушення.
Отже, на переконання колегії суддів, допущені судом порушення кримінального процесуального закону, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотними і такими, що перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Разом з тим, порушення судом вищенаведених вимог кримінального процесуального закону не відноситься до передбаченого ч. 1 ст. 415 КПК України переліку безумовних підстав призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Проте, відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.
Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було належним чином забезпечено під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_11 .
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок - скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог прокурора та потерпілої, що обумовлює часткове задоволення поданих апеляційних скарг, і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, колегія суддів не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості обвинуваченої у вказаному злочині, правильності кваліфікації її дій та призначення покарання тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду, в ході якого необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, створити сторонам необхідні умови для забезпечення рівних прав у наданні доказів на підтвердження своїх позицій і доведенні перед судом їх переконливості та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року щодо ОСОБА_11 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4