ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1539/20 Справа № 199/1696/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживав за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:
- 23.10.2007 року Ясиноватським міським судом Донецької області за ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 28.02.2008 року Свердловським міським судом Луганської області за ст. 395, ч. 4 ст. 70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 29.01.2019 року звільнений з Солонянської виправної колонії №21 по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, у кримінальному провадженні № 0002112,

за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,

встановила:
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 13.02.2019 року приблизно о 22.00 годині перебував за адресою: АДРЕСА_3 , де розпивав спиртні напої зі своїм знайомим ОСОБА_9 .

Під час вживання алкогольних напоїв ОСОБА_6 побачив у ОСОБА_9 гроші в сумі 3428 грн., які останній поклав до кишені своєї куртки.

В цей час ОСОБА_6 визначив вказані гроші як предмет свого злочинного посягання та в нього виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно.

14.02.2019 року близько 01.00 години ОСОБА_6 , перебуваючи у вищевказаній квартирі, реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), діючи умисно, з корисливого мотиву, в стані алкогольного сп`яніння, вчиняючи корисливий злочин повторно, в присутності ОСОБА_9 та усвідомлюючи що той бачить його дії, відкрито викрав у останнього гроші в сумі 3428 грн., які перебували у куртці, одягненої на ОСОБА_9 .

Викравши гроші, ОСОБА_6 , намагався вийти з квартири, однак був зупинений потерпілим ОСОБА_9 , який став чинити опір злочинним діям ОСОБА_6 .

В цей момент у останнього виник злочинний умисел, спрямований на розбій відносно ОСОБА_9 , з метою заволодіння чужим майном, а саме, утримання викрадених грошей, належних ОСОБА_9 .

Реалізовуючи даний злочинний умисел спрямований на розбій, ОСОБА_6 на кухні вищевказаної квартири взяв кухонний ніж та напав на ОСОБА_9 , якому приставив клинок кухонного ножа до горла, погрожуючи потерпілому фізичною розправою.

ОСОБА_9 , реально побоюючись за своє життя та здоров`я, сприймаючи погрози як реальні, з метою припинення злочинних дій ОСОБА_6 , схопив руками останнього за руки та застосовуючи фізичну силу зламав кухонний ніж навпіл, після чого впав спиною на підлогу, а ОСОБА_6 , утримуючи при собі гроші, з місця скоєння злочину зник, причинивши матеріальну шкоду ОСОБА_9 на вказану суму.

В результаті умисних дій обвинуваченого, потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить обвинуваченому.

До набрання вироком законної силу, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 14.02.2019 року.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати, в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Посилається на те, що суд першої інстанції надавши перевагу загальносоціальним даним про особу обвинуваченого, залишив поза увагою відомості, що характеризують його з боку потенційної суспільної небезпеки.
Зокрема не враховано, що 23.10.2007 року ОСОБА_6 був засуджений за ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст.187, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, тобто за вчинення особливо тяжкого умисного злочину проти власності.

29.01.2019 року ОСОБА_6 звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання та знову вчинив корисливий злочин проти власності, що свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства та реального покарання у виді позбавлення волі.

Вважає, що суд недостатньо врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення кримінального правопорушення, належним чином не мотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість призначення мінімального покарання, передбаченого законом, в порушенні якого визнаний винним.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 не працевлаштований, неодружений, дітей на утриманні немає. Зазначене у сукупності свідчить про те, що той веде соціально девіантний спосіб життя, немає постійного законного джерела доходу, що є причиною вчинення ним злочинів проти власності.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційних вимог сторони обвинувачення.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційних скарг.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, є вірними, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому колегією суддів не перевіряються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи із вимог ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Із роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язанні виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).

Наведеним вимогам Закону, а також роз`ясненням ПВС України суд першої інстанції не придав значення, тому прийняв необґрунтоване рішення, розв`язуючи питання щодо розміру призначення покарання.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, наближеного до мінімального розміру, суд першої інстанції послався на тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, його суспільну небезпеку, корисливий мотив, дані про його особу, який є раніше судимим, через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисний тяжкий насильницький злочин, виняткову стійкість злочинних намірів ОСОБА_10 щодо скоєння умисних тяжких злочинів, те, що останній свою провину не визнав, не розкаявся, жалю з приводу вчиненого не висловив, офіційно не працював, постійного житла в м. Дніпрі не мав.

Суд послався і на те, що по справі не встановлено наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Та на наявність обставин, що його обтяжують - рецидив злочинів та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції не вмотивовано рішення про призначення ОСОБА_6 покарання у наближеному до мінімального розміру, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Тому, на думку колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим внаслідок його м`якості.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 414 КПК України, даний вирок підлягає скасуванню, з постановленням нового вироку, та задоволенню апеляційної скарги прокурора.

Враховуючи викладене, тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, його суспільну небезпеку, з огляду на те, що той раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення умисних корисних тяжких злочинів, через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисний корисний тяжкий злочин із застосуванням насильства, відсутність обставин, що пом`якшують та наявність обставин, що його обтяжують - рецидив злочинів, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, колегія судів вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання пов`язане тільки з позбавленням волі в розмірі, передбаченому санкцією кримінального закону у порушенні якого визнано винним останнього, а саме у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На думку колегії суддів, саме такий вид та розмір покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Тому доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш суворого покарання є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 420 КПК, скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання.

З наведених підстав вирок суду підлягає скасуванню та ухваленню апеляційною інстанцією нового, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 - задовольнити.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року щодо ОСОБА_11 , в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить на праві власності засудженого.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набуває чинності з дня проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, засудженому в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4