АНАНЬЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №491/433/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю:

-секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

-прокурора ОСОБА_3 ,

-обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ананьїв Одеської області кримінальне провадження №0000282, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 9 серпня 2018 року, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Кохівка Ананьївського району Одеської області, українця, громадянина України, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 21 березня 2000 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого в с.Шайтанівка Любашівського району Одеської області, фактично проживаючого в с.Кохівка Ананьївського району Одеської області, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, з середньою освітою, тимчасово не працюючого, раніше судимого: 1) 21 вересня 2000 року Любашівським районним судом Одеської області за ч.3 ст.101 КК України (1960 року) до 9 років позбавлення волі; 2) 25 грудня 2009 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.1 ст.296, ч.1 ст.129, ст.195 КК України до 3 місяців арешту; 3) 27 квітня 2011 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.1 ст.186 КК України до 4 місяців арешту; 4) 7 травня 2012 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік; 5) 2 квітня 2013 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.1 ст.187, ч.2 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, 3 березня 2016 року звільнений з Одеської ВК №14 по відбуттю покарання; 6) 18 серпня 2017 року Любашівським районним судом Одеської області за ст.395 КК України до арешту строком 1 місяці, 6 листопада 2017 року звільнений з Одеської ВК №14 по відбуттю строку покарання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 маючи непогашену судимість за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 квітня 2013 року, яким його було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.187, ч.2 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, 3 березня 2016 року звільнений з Одеської ВК №14 по відбуттю покарання, 8 серпня 2018 року близько 23 години 30 хвилин таємно, з корисливих спонукань, з метою особистого збагачення, через паркан проник на огороджену територію домоволодіння ОСОБА_5 , розташованого в с.Великобоярка Ананьївського району Одеської області, де з кролятника викрав дві нутрії віком 2 роки вартістю 200 гривень 00 копійок кожна та чотири нутрії віком 1 місяць вартістю 50 гривень кожна, чим спричинив потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 600 гривень 00 копійок.

Викраденим ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, поєднану з проникненням у сховище.

Потерпіла ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явилася.

Проте, 1 липня 2020 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_5 (а.с.56), в якій вона просила суд підготовче судове провадження та подальший судовий розгляд проводити за її відсутності, питання щодо покарання ОСОБА_4 залишає на розсуд суду, претензій до обвинуваченого не має.

Суд бере до уваги, що у відповідності до положень ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.325 КПК України якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених главою 12 цього Кодексу.

При цьому, прокурор, обвинувачений не заперечували проти проведення судового засідання за відсутності потерпілого.

Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, судом було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суду, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч.1 ст.349 КПК України судом було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор та обвинувачений від оголошення вступної промови відмовилися.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження.

Прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого та оголошенням досудової доповіді, складеної органом пробації.

Обвинувачений ОСОБА_4 з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодився.

Судом у відповідності до положень ч.3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, прокурор та обвинувачений зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України на місці постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченого, дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого, а також вивчення досудової доповіді, наданої органом пробації.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений зазначив, що свою вину у вчиненні кримінального правопорушення він визнає в повному обсязі, кримінальне правопорушення ним було вчинено саме за тих обставин, які викладені у обвинувальному акті.

Після допиту обвинуваченого прокурором було оголошено та надано для долучення до матеріалів справи докази, які характеризують обвинуваченого, а саме:

-вимогу щодо наявності або відсутності судимості в ОСОБА_4 , відповідно до якої ОСОБА_4 неодноразово судимий, а саме: 1) 21 вересня 2000 року Любашівським районним судом Одеської області за ч.3 ст.101 КК України (1960 року) до покарання у вигляді 9 років позбавлення волі, звільнений Арбузинською виправною колонією Миколаївської області (№83) 21 квітня 2009 року по відбуттю строку покарання; 2) 25 грудня 2009 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.1 ст.296 КК України до покарання у вигляді 3 місяців арешту, звільнений Одеською виправною колонією (№14) 28 лютого 2011 року по відбуттю строку покарання; 3) 27 квітня 2011 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.1 ст.186 КК України до покарання у вигляді 4 місяців арешту, звільнений Одеською виправною колонією (№14) 26 серпня 2011 року по відбуттю строку покарання; 4) 7 травня 2012 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік; 5) 2 квітня 2013 року Ананьївським районним судом Одеської області за ч.1 ст.187, ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ст.71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений Одеською виправною колонією (№14) 3 березня 2016 року по відбуттю строку покарання; 6) 18 серпня 2017 року Любашівським районним судом Одеської області за ст.395 КК України до арешту строком 1 місяці, 6 листопада 2017 року звільнений з Одеської ВК №14 по відбуттю строку покарання;

-копію вироку Любашівського районного суду Одеської області від 18 серпня 2017 року, яким ОСОБА_4 було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України до покарання у вигляді арешту на строк 1 місяць;

-копію вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 2 квітня 2013 року, яким ОСОБА_4 було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст.187 КК України та із застосуванням ст.ст.79, 71 КК України призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

-копію вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 7 травня 2012 року, яким ОСОБА_4 було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з іспитовим строком 1 рік;

-лист Ананьївського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області від 13 серпня 2018 року №908, відповідно до якого ОСОБА_4 24 квітня 2013 року був знятий з обліку в Ананьївському РВ з питань пробації, у зв`язку з його засудженням за новий злочин згідно вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 2 квітня 2013 року;

-лист ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 серпня 2018 року №1493, відповідно до якого ОСОБА_4 на військовому обліку, як військовозобов`язаний в ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебував та не перебуває;

-довідку-характеристику, видану Кохівською сільською радою Ананьївського району Одеської області 12 квітня 2019 року за №101, відповідно до якої ОСОБА_4 прибув на територію сільської ради в 2016 році з місць позбавлення волі, поведінка в суспільстві задовільна, скарг та заяв від населення на нього не надходило, тимчасово не працює, проживає за рахунок стихійних заробітків, проживає один, без реєстрації на території Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, рухомого та нерухомого майна на території сільської ради не має;

-довідку Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 9 серпня 2018 року №941, відповідно до якої ОСОБА_4 сім`ї не має та проживає один;

-довідку Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 9 серпня 2018 року №942, відповідно до якої ОСОБА_4 на території сільської ради рухомого та нерухомого майна не має;

-лист Комунальної установи «Ананьївська центральна районна лікарня» від 14 серпня 2018 року №409, відповідно до якого ОСОБА_4 на «Д» обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває;

-заяву потерпілої ОСОБА_5 від 9 серпня 2018 року на ім`я начальника СВ Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області про те, що вона отримала від ОСОБА_4 одну нутрію білого кольору віком 2 роки та 2 нутрії віком 1 місяць;

-заяву потерпілої ОСОБА_5 від 12 квітня 2019 року на ім`я начальника СВ Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області про те, що ОСОБА_4 в повному обсязі відшкодував завданий їй матеріальний збиток, претензій матеріального характеру, потерпіла до ОСОБА_4 не має.

Заперечень або доповнень до зазначених доказів від учасників процесу не надходило, за їх згодою зазначені докази було долучено до матеріалів справи.

Крім того, від представника Ананьївського районного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області надійшли матеріали досудової доповіді про обвинуваченого ОСОБА_4 (а.с.71-72) із викладенням матеріалів та висновком органу пробації про те, що виправлення ОСОБА_4 без застосування до нього покарання у вигляді позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства та на думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку.

Після дослідження доказів, судом було поставлено питання учасникам процесу про те, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме, чи можливо закінчити дослідження доказів та перейти до судових дебатів.

На вказане питання учасники процесу повідомили, що будь-яких доповнень досудового розгляду, заяв або клопотань вони не мають, та вважають за можливе перейти до судових дебатів.

Враховуючи викладене судом без видалення до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів.

У судових дебатах:

Прокурор Котовської місцевої прокуратури Одеської області пояснила, що під час розгляду кримінального провадження, в судовому засіданні було встановлено та доведено факт скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, просила визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, при цьому враховуючи особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначити йому покарання за ч.3 ст.185 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі та із застосуванням положень ст.75 КК України від відбування призначеного покарання ОСОБА_4 звільнити з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судових дебатах зазначив, що свою вину у вчиненому він визнає в повному обсязі та щиро розкаюється, в подальшому обіцяє подібних дій не вчиняти.

В останньому слові ОСОБА_4 зазначив, що про скоєне він шкодує та просив суворо його не карати та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку, що під час судового розгляду підтверджено факт скоєння ОСОБА_4 злочину, ч.3 ст.185 КК України, тобто таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у сховище.

Так, частиною 3 статті 185 КК України передбачено відповідальність за крадіжку, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому.

Факт здійснення ОСОБА_4 таємного заволодіння двома нутріями віком 2 роки вартістю 200 гривень 00 копійок кожна та чотирма нутріями віком 1 місяць вартістю 50 гривень кожна, які належать потерпілій ОСОБА_5 підтверджується показаннями ОСОБА_4 та учасниками судового провадження не оспорюються.

Статтею 30 Конституції України визначено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» визначено, що Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Абзацами 7-8 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» визначено, що під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо. Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

При цьому, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено показаннями ОСОБА_4 те, що крадіжку ним вчинено з кролятника, який знаходиться на огородженій території домоволодіння ОСОБА_5 , розташованій в с.Великобоярка Ананьївського району Одеської області, що під час судового розгляду учасниками судового процесу не оспорювалось.

Абзацом 3 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» визначено, що вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Як зазначив ОСОБА_4 на територію домоволодіння ОСОБА_5 він проник безпосередньо з наміром здійснення крадіжки нутрій, переслідуючи мету особистого збагачення. На територію домоволодіння ОСОБА_4 проник таємно, вночі, переконавшись в тому, що його не буде помічено, при цьому жодних законних підстав перебувати на зазначені території він не мав.

Вказані обставини під час судового розгляду учасниками кримінального провадження не оспорювалися.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 дійсно вчинено крадіжку поєднану з проникненням до сховища.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях ОСОБА_4 такої кваліфікуючої ознаки, як повторність, суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 32 КК України визначено, що повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 3 статті 32 КК України вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Частиною 4 статті 32 КК України передбачено, що повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку.

Частиною 1 статті 88 КК України визначено, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

З наданих прокурором матеріалів, які характеризують обвинуваченого вбачається, що 2 квітня 2013 року Ананьївським районним судом Одеської області ОСОБА_4 було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.187, ч.2 ст.185 КК України, до 3 років 6 місяців позбавлення волі, 3 березня 2016 року звільнено з Одеської ВК №14 по відбуттю покарання.

Відповідно до ч.5 ст.12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст.187 КК України є тяжким.

Пунктом 8 частини 1 статті 89 КК України визначено, що такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КК України строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.

Частиною 5 статті 90 КК України визначено, що якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить кримінальне правопорушення, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожне кримінальне правопорушення після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останнє кримінальне правопорушення.

При цьому, ОСОБА_4 після відбуття покарання за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 квітня 2013 року, до погашення судимості, було засуджено 18 серпня 2017 року Любашівським районним судом Одеської області за ст.395 КК України до арешту строком 1 місяці.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 має непогашену судимість за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України, за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 квітня 2013 року.

Частиною 1 примітки до статті 185 КК України визначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що в діях ОСОБА_4 наявна така кваліфікуюча ознака, як повторність.

З приводу покарання, яке має бути призначене ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1статті 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до положень ч.5 ст.12 КК України злочин вчинений ОСОБА_4 є тяжким злочином, оскільки за його вчинення може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 КК України, суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно зі ст.67 КК України, відсутні.

У відповідності до положень частини 1 статті 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Санкцією частини 3 статті 185 КК України передбачено призначення особі покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.
Відповідно до частини 1 статті 63 КК України покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Частиною 2 статті 63 КК України визначено, що позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.

Суд з врахуванням обставин справи та особи обвинуваченого вважає, що з метою досягнення мети кримінального покарання, визначеної статтею 50 КК України, достатнім для виправлення ОСОБА_4 буде призначення йому покарання за вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України, у вигляді 4 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до примітки до статті 45 КК України корупційними кримінальними правопорушеннями відповідно до цього Кодексу вважаються кримінальні правопорушення, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також кримінальні правопорушення, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368, 368-3-369, 369-2, 369-3 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що злочини вчинені ОСОБА_4 не є корупційним.

При цьому, суд з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи ОСОБА_4 та інших обставини справи, приходить до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Частиною 3 статті 75 КК України визначено, що у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Частиною 3 статті 76 КК України визначено, що на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти такі обов`язки: 1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; 2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб; 6) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.

З урахуванням викладеного, покарання яке має бути призначено ОСОБА_4 , враховуючи тяжкість злочинів, особу винного та інші обставини справи, суд приходить до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з визначенням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.ч.1, 3 ст.76 КК України.

Згідно ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому, матеріали справи відомостей про будь-які витрати на залучення експерта або будь-яких інші процесуальні витрати у справі не містять.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не обиралися.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не застосовувались.

З реєстру матеріалів досудового розслідування та інших матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні наявні речові докази, долю яких слід вирішити відповідно до положень ст.100 КПК України.

Цивільний позов потерпілим та прокурором під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 349, 366-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, тобто таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у сховище.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.ч.1, 3 ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності із п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом двох років випробувального терміну:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В силу положень ст.165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк засудженим, обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 9 липня 2020 року.

Долю речових доказів, вирішити у відповідності до положень статті 100 КПК України та повернути їх за належністю.

Цивільний позов потерпілим та прокурором під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Витрати на залучення експерта та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Інші, заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ананьївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_6