УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2020 року

м. Київ
справа № 520/9011/17
провадження № 51-1778ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 0002061 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Десантного Кілійського району Одеської обл., жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Суть питання
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом терміну попереднього ув`язнення у строк покарання»; далі Закон № 838-VIII) у строк покарання ОСОБА_4 зараховано термін попереднього ув`язнення з 02 червня 2017 року до 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01 червня 2017 року у період часу з 20 до 23 год, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою помсти за образливі висловлювання в свій бік, умисно завдав руками, ногами та дерев`яними палицями потерпілій ОСОБА_5 численні удари в голову, грудну клітку, живіт, сідниці, руки та ноги, чим заподіяв потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала її смерть.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 13 лютого 2020 року змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 в частині призначення покарання та застосування ч. 5 ст. 72 КК. Постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців. Крім того, апеляційний суд на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII зарахував у строк покарання ОСОБА_4 термін попереднього ув`язнення з 02 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили, а саме 13 лютого 2020 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного йому судом апеляційної інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить змінити ухвалу апеляційного суду і пом`якшити йому покарання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує на те, що вирок місцевого суду щодо нього є необґрунтованим та невмотивованим, його висновки не підтверджені доказами, не ґрунтуються на матеріалах справи та не відповідають її фактичним обставинам. Також зазначає, що на стадії досудового розслідування були порушені його права: до нього було застосовано психологічний вплив та катування у відділку поліції, а також ніхто не ознайомив його з процесуальними правами. Крім того, на думку засудженого, місцевий суд не встановив обставин злочину та його дій, а лише вдався до загального опису події без конкретизації. У свою чергу, як вважає ОСОБА_4 , апеляційний суд не перевірив правдивості наданих у судовому засіданні показань, чим, на його думку, порушив принцип безпосередності дослідження доказів. Також вказує, що він визнав вину у вчиненому злочині, раніше не судимий, на його утриманні перебуває матір, яка потребує його піклування та турботи, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, позитивну характеристику. Зазначає, що за час перебування під вартою погіршився стан його здоров`я і він потребує кваліфікованого медичного обстеження та лікування.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи засудженого на заперечення своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.
Так, поряд з іншими доказами, суд обґрунтовано послався на показання:
потерпілої ОСОБА_6 , яка зазначила, що вона є матір`ю ОСОБА_5 . ОСОБА_4 ображав постійно її дочку, вимагав у неї гроші на спиртне. Також вказала, що засуджений не давав їй можливості спілкуватися з дочкою, не дозволяв їй приходити до них у квартиру, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та погрожував їй;

свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що орендував кімнату у потерпілої. Коли він повернувся ввечері з роботи та зайшов на кухню до нього підбіг ОСОБА_4 , який сказав, що не може розбудити ОСОБА_5 і останній викликав швидку допомогу, та лікарі зафіксували смерть потерпілої;
свідка ОСОБА_8 , яка пояснила, що до неї прийшла потерпіла у нетверезому стані. Вона просила щоб ОСОБА_5 йшла до себе додому, але остання не реагувала. Потім свідок зателефонувала ОСОБА_4 , щоб він її забрав. Коли він прийшов, то вивів потерпілу з квартири, оскільки їй було важко йти, зайшовши у ліфт ОСОБА_4 разом з потерпілою поїхали додому.
Винуватість засудженого також підтверджується даними, що містяться у:
протоколах слідчих дій, а саме: у протоколі огляду місця події від 01 червня 2017 року з фототаблицею, згідно з яким оглянуто квартиру, в якій у спальні виявлено труп потерпілої з множинними тілесними ушкодженнями і трупними плямами; у протоколі огляду предмету від 07 червня 2017 року та відеозаписі, згідно з яким вбачається, як потерпіла з ознаками сильного алкогольного сп`яніння вийшла з квартири ОСОБА_8 та разом з ОСОБА_4 поїхала на ліфті; у протоколі огляду предметів від 07 червня 2017 року вилучених з місця події;
висновках експертів: а саме: № 617-1867/2017 від 05 липня 2017 року, згідно з яким спричинення тілесних ушкоджень самою потерпілою виключено, а також у крові останньої виявлено етиловий спирт у концентрації 4,37‰, що відповідає важкому ступеню алкогольного сп`яніння; №333 від 05 липня 2017 року, згідно з яким на одязі потерпілої виявлені плями, схожі на кров; №336 від 05 липня 2017 року, згідно з яким на тільнику ОСОБА_4 виявлені дві ділянки з накладаннями речовини схожої на кров; № 335 від 06 липня 2017 року з фототаблицями, згідно з яким було досліджено вилучені з місця події 8 палиць, на яких виявлені плями, бризки та мазки речовини, схожої на кров; № 589 від 27 липня 2017 року, згідно з яким на передній поверхні, правій половині лицевої сторони сорочки ОСОБА_5 виявлено змішання крові потерпілої з кров`ю ОСОБА_4 ; №595 від 27 липня 2017 року, згідно з яким на змивах з двох палиць виявлена кров ОСОБА_4 як домішка до крові потерпілої; №293 від 06 липня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_4 в період вчинення злочину на хронічний психічний розлад, недоумство не страждав, у тимчасовому хворобливому стані психічної діяльності не перебував.
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному заподіянні ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК.
Окрім загальних формулювань, доводів на спростування вказаних висновків суду щодо доведеності винуватості, а також на підтвердження істотних порушень щодо дослідження та оцінки доказів касаційна скарга засудженого не містить.
Апеляційний суд перевірив ці висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Що стосується доводів засудженого щодо невідповідності призначеного йому апеляційним судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, то вони є безпідставними.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є умисним, тяжким злочином. При цьому суд, не встановив обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання засудженого.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк у межах санкції статті, за якою останнього засуджено.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 в апеляційному порядку, дійшов висновку про можливість пом`якшення засудженому призначеного покарання в межах санкції статті. На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції указав на те, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_4 визнав винуватість у вчиненні злочину та щиро розкаявся. Також апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 раніше не судимий, має на утриманні матір пенсіонерку, позитивно характеризується за місцем проживання.
Таким чином Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання. Своє рішення апеляційний суд належно мотивував.
Висновок апеляційного суду в частині зміни вироку місцевого суду щодо зарахування засудженому у строк покарання терміну попереднього ув`язнення відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII є правильним.
Не є прийнятними доводи засудженого про те, що апеляційний суд, в порушення ст. 404 КПК, не перевірив правдивість наданих у судовому засіданні показань.
Положеннями ст. 404 КПК чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, підстав, передбачених ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів, стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів.
Посилання ОСОБА_4 на те, що під час досудового розслідування до нього застосовувалися недозволені методи слідства та не було роз`яснено його прав, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки доводи його касаційної скарги в цій частині, з точки зору вирішення питання про допустимість доказів, не свідчать про те, що докази, покладені в основу обвинувального вироку суду, було отримано під час досудового розслідування з істотним порушенням прав та свобод людини.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що засуджений у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3