УХВАЛА
іменем України
28 січня 2020 року

м. Київ
справа № 722/659/19
Провадження № 51-400ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року щодо нього.
Встановлені обставини
За вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 роки.
Сокирянський районний суд Чернівецької області ухвалою від 19 листопада

2019 року відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу засудженого на зазначене рішення місцевого суду залишив без задоволення,

а ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 листопада

2019 року щодо ОСОБА_4 без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений просить переглянути ухвали місцевого й апеляційного судів у касаційному порядку.
Мотиви Суду
Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України в редакції, чинній на момент звернення з касаційною скаргою, обов`язковим для перегляду судових рішень

є апеляційний порядок, тоді як право особи на касаційне оскарження судового рішення забезпечується у випадках, визначених законом.
Таким чином, право на доступ до Верховного Суду не є абсолютним і підлягає дозволеним обмеженням, зокрема щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті у касаційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету ефективний розгляд касаційним судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами та поставленою метою.

Так, предметом касаційного розгляду у кримінальному аспекті переважно виступає дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального закону при вирішенні питань, пов`язаних із притягненням особи до кримінальної відповідальності, та призначенні покарання, а також забезпечення права на апеляційний перегляд судових рішень у кримінальному провадженні.
Порушене у касаційній скарзі питання стосується оскарження судових рішень, постановлених в порядку ст. 537, ч. 6 ст. 539 КПК.
Разом із тим, за змістом ч. 6 ст. 539 КПК право на оскарження ухвали суду про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, обмежується можливістю її перегляду в апеляційному порядку, в той час як касаційного порядку оскарження такої ухвали кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Крім того, ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Частиною 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Щодо вказаного питання об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок у постанові від 18 березня 2019 року (справа № 756/9514/15-к, провадження за касаційною скаргою № 51-115кмо17), зазначивши, що за змістом п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 424, ч. 6

ст. 539 КПК ухвали суду першої інстанції про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції за результатами такого перегляду оскарженню в касаційному порядку не підлягають.
Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні у справі «Монкорне де Комон проти Франції», процедури, які стосуються виконання вироків, не підпадають під дію ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на справедливий суд) в її кримінальному аспекті розгляду, оскільки рішення з питань застосування, яке набрало законної сили,

не зачіпає «спору … про цивільні права і обов`язки» та не має відношення до «пред`явлення кримінального обвинувачення».
Оскаржувані засудженим ухвали винесено в порядку статей 537, 539 КПК, а тому з урахуванням вищезазначеного висновку об`єднаної палати Верховного Суду

їх не може бути переглянуто судом касаційної інстанції.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Оскільки ухвали місцевого й апеляційного судів не підлягають оскарженню в касаційному порядку, Верховний Суд на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3