Дата документу 13.03.2020 Справа№ 318/1413/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/34/20-1 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/1413/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.3 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області,в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000502, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юр`ївка Приморського району Запорізької області, громадянина України, який має повну середню освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 23.02.2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 11 місяців 2 днів позбавлення волі, умовно-достроково звільнився 28.07.2016 року на підставі ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.07.2016 року, не відбутий термін 3 місяці 12 днів;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_7 захід забезпечення кримінального провадження у вигляді домашнього арешту ухвалено залишити до набрання вироком законної сили.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України, судимість якого в установленому законом порядку не знята та не погашена, знову, повторно вчинив корисливий злочин проти власності, за наступних обставин. Так, 16.05.2017 року приблизно о 21.00 годині, ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою, групою осіб сумісно з ОСОБА_9 , вирок щодо якого ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.02.2020 року залишено без змін, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), проник на територію подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 .

Знаходячись на подвір`ї домоволодіння біля порогу напроти входу у будинок, ОСОБА_7 , з метою доведення свого злочинного корисливого умислу до кінця, із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс потерпілому ОСОБА_10 два удари долонею руки по голові в область обличчя, заподіявши тим самим потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синця овальної форми розмірами 4,3x2,3 см на нижній повіці лівого ока, після яких потерпілий впав на бетонне покриття подвір`я та вдарившись правою частиною обличчя отримав тілесні ушкодження у вигляді садна овальної форми розмірами 3,4x1,2 см в області хвостовика правої брові на рівні, садна овальної форми розмірами 3,4x2,8 см в виличній області справа, садна лінійної форми розмірами 2,1x0,6 см в щічній області справа, які відповідно до висновку експерта № 99 від 30.05.2017, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Не зупиняючись на досягнутому ОСОБА_7 , із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс потерпілому ОСОБА_10 по одному удару долонями правої та лівої руки, завдавши потерпілому фізичного болю, не заподіявши при цьому тілесних ушкоджень. Далі ОСОБА_7 умисно, повторно, за попередньою змовою, групою осіб сумісно із ОСОБА_9 , вирок щодо якого ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.02.2020 року залишено без змін, проник у приміщення будинку, звідки відкрито викрав телевізор марки «Samsung CS-20 F3F 20R», вартістю 800 гривень, та зник з місця події, чим своїми умисними, протиправними діями, завдав потерпілому матеріальну шкоду на вищевказану суму.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Прокурор вважає, що суд належним чином не дав оцінку тяжкості скоєного злочину, ступеню суспільної небезпеки обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше засуджений за корисливий злочин. Таким чином, на думку прокурора, висновки суду, які стосуються призначеного покарання не відповідають особі обвинуваченого ОСОБА_7 та тяжкості скоєного злочину, внаслідок м`якості призначеного покарання, а саме, безпідставно призначив покарання з застосуванням ст. 75 КК України. Крім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів. Сукупність всіх обставин свідчить про підвищену соціальну небезпеку обвинуваченого ОСОБА_7 та необхідність застосування до нього більш суворої міри покарання.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, але без застосування ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, зогляду на наступне.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України виділено в окреме провадження та останнього оголошено у розшук.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні про скасування вироку суду першої інстанції в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року відносно ОСОБА_9 залишено без змін.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні умисного тяжкого злочину, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються сукупністю досліджених при судовому розгляді доказів, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Кримінально-правова оцінка діянь ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України є правильною.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, якє є тяжким злочином, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, відсутність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілого, ставлення потерпілого до призначення покарання, який не наполягав на призначенні суворого покарання обвинуваченому, визнання обвинуваченим своєї вини, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, і, тому прийшов до правильного висновку, що виправлення останнього можливо з призначенням покарання у межах санкції, передбаченої ч. 3 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі.

Разом з тим, апеляційні доводи прокурора у кримінальному провадженні про безпідставне звільнення обвинуваченогоОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на думку колегії суддів, є слушними, оскільки суд, звільняючи його від покарання, не в повній мірі врахував обставини провадження, ступінь тяжкості злочину та особу обвинуваченого.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд недостатньо мотивував своє рішення.

Застосувавши положення зазначеного закону, суд не навів у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення, формально перелічив з-поміж іншого загальні засади призначення покарання, і з достатнім обґрунтуванням не зазначив, як саме враховані ним обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та впливають на недоцільність відбування обвинуваченим ОСОБА_7 покарання.

На думку колегії суддів, як окремо, так і у своїй сукупності, враховані судом обставини не дають підстав вважати можливим виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.

Так, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд, тим не менш, не обґрунтував у вироку свій висновок про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування ним покарання, не зазначив як саме враховані ним обставини впливають на недоцільність відбування обвинуваченим ОСОБА_7 покарання, фактично не врахував всіх обставин провадження, та не звернув увагу на те, що його дії були направлені проти власності, посягали на основи гарантованих конституційних прав громадян, а крім того, не звернув увагу на те, що обвинувачений раніше був засуджений за вчинення умисного корисливого злочину, офіційно не працевлаштований, що свідчить про підвищену соціальну небезпеку для суспільства, а тому покарання обвинуваченому повинно відповідати своїй меті, бути адекватним скоєному, слугувати виправленню особи та попередженню скоєння ним нових злочинів.

З урахуванням вищевказаного, вирок районного суду підлягає скасуванню в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання з випробуванням, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_7 у виді чотирьох років позбавлення волі, як того просить прокурор в своїй апеляційній скарзі, але без звільнення його від відбування покарання з випробуванням буде справедливим, відповідним до скоєного, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження скоєння ним нових злочинів, і таким, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Інших істотних порушень кримінального та кримінального процесуального законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку апеляційного суду до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4