Житомирський апеляційний суд
Справа №276/314/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження №0000371 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 18.05.2020 року включно та визначено заставу в межах 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 105100 (сто п`ять тисяч сто) гривень, -

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або зменшити розмір застави. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає,що обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є занадто суворим. Вказує, щотвердження прокурора про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України ґрунтується виключно на припущеннях. Крім того, зазначає, що прокурор в судовому засіданні не довів суду неможливість застосування відносно нього іншого більш м`якого запобіжного заходу. Стверджує, що суд належним чином не врахував, що він з самого початку співпрацює зі слідством, а також повністю визнає свою вину. Посилається на те, що визначений суддею розмір застави є непомірним для нього.
В ухвалі суду зазначено, що у провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000371 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2,3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заявив клопотання про продовження дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що ризики, які слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати, що дає достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_8 , суворість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винним, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, має не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості, не працює та не одружений, тобто міцних соціальних зв`язків не має, проживає за межами Коростишівського району, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 , думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги з доповненнями та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненнями задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №276/314/20, в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000371 щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 190 КК України.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В ч. 2 цієї статті встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 331 КПК України.
Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 190 КК України, одне з яких є тяжким та передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років.
Також судом враховано, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, що може свідчити про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень; міцних соціальних зв`язків не має; оскільки не працює, джерело доходу відсутнє; не одружений; проживає за межами Коростишівського району, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.
Вказані обставини підтвердив прокурор і при апеляційному розгляді справи.

Враховуючи вищенаведене та доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд належним чином не врахував, що він з самого початку співпрацює зі слідством, а також повністю визнає свою вину, не впливають на правильність висновків суду щодо наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Вказання апелянтом на те, що твердження прокурора про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України ґрунтується виключно на припущеннях, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки судом першої інстанції встановлено, що тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання за кримінальні правопорушення, які інкримінуються останньому, що полягає у позбавленні волі на строк від трьох до шести років за найтяжчий з них, його можливість переховуватись від суду, вчинити незаконний вплив на свідків та потерпілих, враховуючи, що судове слідство не розпочато, учасники судового провадження не допитані, докази з боку обвинувачення та захисту не досліджені, а також дані про обвинуваченого, свідчить про доведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Посилання апелянта на те, що прокурором не доведено неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, 12.06.2019 року був звільнений з місця позбавлення волі та вже 04.10.2019 року до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області був направлений обвинувальний акт по обвинуваченню останнього за ч.2 ст. 289 КК України, на даний час судовий розгляд вказаного кримінального провадження триває. Крім того, прокурор в судовому засіданні апеляційного суду зауважив, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ряду епізодів крадіжок, а також шахрайства, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.
Також, колегія суддів звертає увагу, що стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 не змінилися з часу попереднього продовження запобіжного заходу, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині.
Вказання апелянтом на те, що визначений суддею розмір застави є непомірним для нього, не спростовує висновків суду першої інстанції. Розмір застави визначений судом в межах, передбачених п.2 ч.5 ст. 182 КПК України, оскільки на думку суду саме такий розмір застави забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що при розгляді клопотання прокурора, захисник обвинуваченого просив суд визначити розмір застави у сумі 100 000 гривень (а.п. 20).
Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 18.05.2020 року включно та визначено заставу в межах 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 105100 (сто п`ять тисяч сто) гривень - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :