Провадження №11-кп/824/3544/2019 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
19 грудня 2019 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції з обвинуваченим ОСОБА_8 матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Севастянівка, Христинівського району, Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , без визначеного місця реєстрації, раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.185, ч.2 ст. 186 КК України, та призначено покарання: за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України у виді арешту строком на 1 (один) місяць; за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Алексіївка Республіки Казахстан, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого: вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 20.01.1994 року за ст. 17, ч. 2 ст. 141 КК України до 3-х років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 2 роки; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 06.06.1996 року за ч. 3 ст. 206, ст. 44 КК України до 2-х років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 2 роки; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 14.06.2001 року за ч. 2 ст. 144 КК України до 2-х років 3-х місяців позбавлення волі; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 02.07.2004 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з випробуванням на строк 2 роки;вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 04.12.2006 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України остаточно визначено покарання у виді 4-х років 2-х місяців позбавлення волі;вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 13.11.2008 року за ч.1 ст. 187 КК України до 3-х років 6-ти місяців позбавлення волі; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 12.10.2012 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі та вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 22.02.2013 року за ч.2 ст.185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4-х років 2-х місяців позбавлення волі,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , вважається раніше не судимим в порядку ст.89 КК України,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів,-
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду І-ї інстанції, ОСОБА_7 12.06.2018 року приблизно о 13:00, перебуваючи в торгівельному залі магазину «Ашан», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Антоновича 176, умисно, таємно, шляхом вільного доступу взяв з прилавку буженину домашню «УКРпром Переяслав» вагою 1,386 кг, вартістю 259,81 грн. та сховав вказаний товар собі у сумку. Після чого ОСОБА_7 направився у сторону касових зон, яку пройшов, не сплативши за вказаний товар, але на виході з магазину був затриманий працівниками охорони, у зв`язку з чим не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі, вчинивши при цьому всі дії, які вважав за необхідне. Своїми діями ОСОБА_7 намагався завдати матеріальної шкоди TOB «Ашан Україна Гіпермаркет» на загальну суму 259 грн. 18 коп.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, а саме закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка).
Крім того, ОСОБА_11 12.09.2018 року близько 18 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись спільно зі своїми знайомими ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , у маршрутному таксі № 20, що рухалось в напрямку пр. Науки м. Києва, побачили раніше невідомого їм громадянина ОСОБА_12 , майном якого вирішили заволодіти. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно з метою особистого збагачення злочинним шляхом, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , підійшов до ОСОБА_13 та з метою заволодіння майном останнього почав розмову, яка переросла в конфлікт. У подальшому даний конфлікт переріс у бійку, в результаті якої ОСОБА_7 наніс ОСОБА_13 один удар кулаком в обличчя. Після чого шляхом прикладання зусиль ОСОБА_14 разом із ОСОБА_8 , переслідуючи єдиний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, схопили ОСОБА_13 під руки та силою, проти волі останнього, при цьому скориставшись зупинкою маршрутного таксі № 20, витягли його на вулицю за адресою: м. Київ, пр. Науки, 35. Після цього діючи за попередньою змовою між собою ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 з метою подолання спротиву потерпілого, продовжили спільно наносити удари ногами та руками в область голови та тулуба ОСОБА_13 , тим самим застосувавши насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого. Подолавши опір останнього, ОСОБА_11 , за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, в свою чергу, діяли повторно, відкрито викрали майно потерпілого, а саме гаманець, який для потерпілого матеріальної цінності не становить, в якому знаходилися грошові кошти у сумі 700 грн., мобільний телефон марки «Nomi 2», вартістю 1 500 грн. 00 коп., «Power Bank» 280 000 ампер, вартістю 400 грн. 00 коп. В подальшому ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ігноруючи вимоги ОСОБА_13 зупинитися та повернути майно, з місця вчинення злочину зникли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілому, матеріальної шкоди на загальну суму 2 600 грн. 00 коп. Крім того, ОСОБА_12 були спричинені ряд тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження, ознак небезпеки для життя не мають. Характер та морфологія виявлених тілесних ушкоджень свідчать про те, що вони утворились внаслідок травматичний дій тупими предметами, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати терміну травми, могли утворитись при умовах та у спосіб, на які вказує потерпілий ОСОБА_12 .
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст.186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, повторно.
Таким чином, ОСОБА_11 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст.186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Таким чином, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст.186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, повторно.
Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просив вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким змінити кваліфікацію інкримінованого йому злочину з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.296 КК України.
Вказує, що його винуватість у вчиненні грабежу жодним чином під час судового слідства доведена не була та є необґрунтованою. Він не вчиняв жодних дій, спрямованих на грабіж. Жодним доказом у справі не підтверджується його змова з іншими обвинуваченими, спрямована на заволодіння майном потерпілого. Ці обставини підтверджуються показами самого потерпілого, який під час судового розгляду вказав, що він лише вивів його з маршрутки, однак його майна не забирав та удари йому не заподіював. Сам потерпілий оцінює його дії як хуліганство, а не грабіж.
Натомість, суд І-ї інстанції не врахував покази потерпілого, а також покази патрульного поліцейського, який вказував, що під час затримання кров була на одязі інших обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_7 . Його одяг, на якому начебто виявили бурі плями, не вилучався. Відповідні експертизи органами досудового розслідування не проводились. Крім того, докази, які б вказували на те, що у потерпілого ОСОБА_12 був телефон та «Power Bank», в матеріалах кримінального провадження відсутні. Тому цей факт спростовує свідчення потерпілого про наявність у нього цього майна та викликає сумнів в його достовірності.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просив змінити вирок в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_8 визнаний винуватим, з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.296 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк рівноцінний строку перебування під вартою з моменту затримання.
Крім того, під час апеляційного розгляду просить дослідити матеріали об`єднаного кримінального провадження. а саме: заяву про злочин від 12.09.2018 року (т.2 а.с.1); протокол огляду місця події з фото таблицею та схемою до нього від 12.09.2018 року (т.2 а.с.2-4); протокол огляду місця події від 12.09.2018 року (т.2 а.с.5); протоколи затримання обвинувачених (т.2 а.с.170-178); протоколи впізнання від 13.09.2018 року з фото таблицями до них (т.2 а.с.18-29); протокол пред`явлення речей для впізнання від 19.09.2018 року (т.2 а.с.30-32); протокол слідчого експерименту від 19.09.2018 року за участі ОСОБА_12 та понятих з фототаблицею до нього (т.2 а.с.34-39). Також викликати та допитати в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Вважає, що вирок суду підлягає обов`язковій зміні в частині правової кваліфікації у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам об`єднаного кримінального провадження.
В основу вироку суд поклав покази потерпілого, надані останнім в судовому засіданні, при цьому суд зазначив, що покази потерпілого узгоджуються і в цілому, і з показами, наданими в суді та з іншими доказами у справі. Це не відповідає дійсності, оскільки при дослідженні та порівнянні показів, наданих потерпілим в суді та показів, наданих ним же в ході слідчого експерименту та під час пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками виникають суттєві розбіжності в фактичних обставинах справи відносно протиправної поведінки обвинувачених, а саме: не зрозуміло хто саме і які дії вчиняв.
Крім того, у вироку суду вказано, що на змову між обвинуваченими, спрямовану на відкрите заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вказує вилучення у них викраденого майна при затриманні та наявність на їх одязі крові. Натомість, такі висновки суду не відповідають дійсності, грошові кошти були вилучені лише у обвинуваченого ОСОБА_11 , а на одязі обвинувачених присутні плями бурого кольору, що зовні нагадують кров, однак жодних належних доказів на підтвердження наявності саме крові на одязі не має.
Вважає, що грабіж вчинено саме обвинуваченим ОСОБА_11 , який витягнув з карману потерпілого гаманець, скориставшись конфліктом, який виник між ОСОБА_12 та обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . З показів останніх, наданих в судовому засіданні, не вбачається умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Висновки суду не підтверджуються доказами, які містяться у матеріалах об`єднаного кримінального провадження, та містять істотні суперечності.
Не погоджуючись з вироком І-ї інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким змінити кваліфікацію злочину за ч.2 ст.186 КК України та застосувати до нього більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі, зокрема з встановленням іспитового строку.
Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, що жодним доказом не підтверджується те, що він забирав речі у потерпілого ОСОБА_12 . Майно потерпілого у нього не було виявлено. Він навіть не бачив телефон, який начебто забрав. Також не було розподілу грошових коштів.
Суд першої інстанції не врахував свідчення потерпілого про те, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння та не бачив хто саме викрав у нього майно. Не враховано судом, що на запитання суду потерпілий відповів, що пограбування не було, а особи, що вчинили хуліганській дії щодо нього пішли по проспекту Науки.
Також не були взяті до уваги покази поліцейського ОСОБА_16 , який прибув на виклик та не був безпосереднім свідком злочину.
Їх затримання відбувалось саме на проспекті Науки і гроші в розмірі 700 гривень були вилучені у обвинуваченого ОСОБА_11 .
Також вказав, що слідчі дії, були проведенні з порушенням закону та його прав, за відсутності захисника та свідків. Крім того, під час їх проведення він підписував чисті аркуші паперу під тиском, а під час його допиту, проведеного 12.09.2018 року. до нього застосувались незаконні методи досудового розслідування. Також слідчий надавав йому вказівки з приводу відтворення обстановки події.
Під час призначення покарання місцем судом не було враховано, що на його утриманні знаходиться непрацездатна мати-інвалід ІІ-ї групи, яка потребує постійного стороннього догляду та матеріального забезпечення.
Зазначив, що відшкодував потерпілому моральну шкоду в розмірі 4000 гривень та останній до нього жодних претензій не має. Він є раніше не судимий, а тому заслуговує на шанс виправитись без ізоляції його від суспільства.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.296 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.296 КК України у виді 2-х років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку терміном 1 рік.
Просить у судовому засіданні дослідити всі докази, в тому числі матеріали, отримані засобами фіксації судових засідань.
Зазначає, що суд невірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України та визначив занадто суворе покарання. Вважає, що його підзахисний вчинив не грабіж, а хуліганство, що повинно кваліфікуватись за ч.2 ст.296 КК України.
При цьому, послався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового слідства.
Зокрема, вказує, що судом І-ї інстанції не враховано покази потерпілого ОСОБА_12 , надані під час судового розгляду про те, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння та не бачив хто саме викрав у нього майно. Крім того, обвинувачений ОСОБА_11 в суді пояснював, що непомітно від обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 сам викрав майно ОСОБА_12 та попередньої домовленості щодо відкритого заволодіння майном потерпілого між ним та іншими обвинуваченими не існувало.
Крім того, допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були безпосередніми очевидцями злочину та надавали суперечливі покази з посиланням на тривалість часу, який пройшов з моменту вчинення злочину. Натомість, місцевий суд надав перевагу показам свідка ОСОБА_15 , а не свідка ОСОБА_16 .
Обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово вказував в суді І-ї інстанції про застосування щодо нього фізичного насильства на стадії досудового розслідування, зокрема під час підписання протоколу слідчого експерименту, що відбувалось під тиском, слідчий експеримент проводився за відсутності адвоката обвинуваченого та викладені в ньому обставини не відповідають дійсності.
Натомість ці обставини судом І-ї інстанції досліджені не були.
Також при призначенні покарання судом не враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є єдиним годувальником своєї матері-інваліда ІІ-ї групи, яка прикута до ліжка.
Вислухавши доповідь судді, доводи обох обвинувачених та їх захисників в обґрунтування поданих ними апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечує проти їх задоволення та вважає вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності.
Зокрема, в обґрунтування вини обвинувачених суд І-ї інстанції правомірно послався у вироку на покази потерпілого ОСОБА_13 та свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які є послідовними, та в сукупності з показами потерпілого, в повній мірі відтворюють обставини вчиненого кримінального правопорушення, а також письмові докази: протокол прийняття заяви про злочин від 12.09.2018 року (т. 2 а.с. 1), в якій потерпілий ОСОБА_13 вказав обставини вчинення кримінального правопорушення; протокол огляду місця події від 12.09.2018 року з фототаблицею та схемою до нього (т. 2 а.с. 2-4), в ході проведення якого на місці вчинення злочину виявлено плями бурого кольору; протокол огляду місця події від 12.09.2018 року (т. 2 а.с. 5), зі змісту якого вбачається, що на прохання потерпілого повернути майно обвинувачені, яких він наздогнав вже після вчинення злочину, відмовились віддати йому викрадене майно та знову його побили; протоколи затримання обвинувачених від 13.09.2018 року (т. 2 а.с. 170-178), згідно яких останні претензій чи скарг не мали, і у ОСОБА_11 були виявлені грошові кошти, які мали плями бурого кольору, та гаманець, які зі слів останнього належали потерпілому; протоколи впізнання від 13.09.2018 року з фототаблицями до них (т. 2 а.с. 18-29), відповідно до даних яких потерпілий ОСОБА_12 за участі понятих серед пред`явлених фотознімків вказав на ОСОБА_8 як особу, яка витягала у нього кошти та била, на ОСОБА_11 як особу, яка виривала гаманець та рилась в його сумці, та ОСОБА_7 як особу, яка його била; протокол пред`явлення речей для впізнання від 19.09.2018 року (т. 2 а.с. 30-32), згідно даних якого потерпілий ОСОБА_12 впізнав викрадений у нього гаманець, який було вилучено в порядку ст. 208 КПК України у ОСОБА_11 ; протокол слідчого експерименту від 19.09.2018 року за участі потерпілого ОСОБА_12 , та понятих з фото таблицею до нього (т. 2 а.с. 34-39), згідно даних якого потерпілий показав, що підтримує надані ним раніше покази і після впізнання осіб за фотокартками бажає уточнити обстановку подій злочину, а саме: що боковий удар в обличчя в транспорті йому наніс ОСОБА_7 , який потім разом з ОСОБА_8 витягли силоміць його на вулицю, де ОСОБА_7 знову наніс йому боковий удар в обличчя, знову в область носа, від чого він впав. Потім він вказав, що коли він лежав боком, на животі ОСОБА_7 знову наніс йому удар кулаком в лоб, в цей час ОСОБА_11 , намагався вирвати у нього рюкзак, і у зв`язку з тим, що він його не віддавав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали бити його руками по тулубу, після чого ОСОБА_11 , вирвав у нього гаманець та телефон і Павербанк з барсетки; протокол проведення слідчого експерименту від 21.09.2018 року за участі ОСОБА_7 при понятих (т. 2 а.с. 15-16), під час якого ОСОБА_7 розповів як він разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , їхали по пр-ту Науки у транспорті, вказав на зупинки, де він і ОСОБА_8 витягли потерпілого на вулицю, потім показав як двічі вдарив потерпілого в обличчя та в лоб кулаком. Далі ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_11 намагався вирвати у потерпілого речі, коли у ОСОБА_11 та ОСОБА_8 не виходило це зробити, він ще декілька разів вдарив потерпілого по тулубу, після чого ОСОБА_11 вирвав речі потерпілого і вони втекли.
Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, судовий розгляд проведено з дотриманням норм кримінального процесуального закону. Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України дав оцінку усім зібраним у справі доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.
Слід зауважити, що вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб характеризується домовленістю осіб про спільне його вчинення (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій), що можливе як на стадії до готування злочину так і у процесі замаху на злочин; а також спільним умислом, спрямованим на вчинення конкретного суспільно-небезпечного діяння.
Суд першої інстанції на підтвердження наявності в діях обвинувачених попередньої змови на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, вірно оцінив поведінку обвинувачених після вчинення злочину, які на прохання потерпілого, який їх наздогнав, відмовились повертати його майно та знову побили його, як ознаку попередньої змови між обвинуваченими на вчинення саме цього злочину. З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника на неналежність таких доказів, як показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які не були безпосередніми свідками події, є необґрунтованими, оскільки вина обвинувачених, крім показань вказаних свідків, підтверджується іншими дослідженими в ході судового слідства доказами в їх сукупності, що повністю узгоджуються з цими показами.Крім того, покази свідка ОСОБА_15 щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення є достовірними та об`єктивними, враховуючи, що згідно вироку суду свідок підтвердив їх зміст та не мав сумніву в їх правдивості і під час повторного спільного допиту із свідком ОСОБА_16 в суді І-ї інстанції. Тому місцевий суд обґрунтовано взяв ці покази за належний та достовірний доказ під час винесення судового рішення.
Всупереч доводам апелянтів, показання потерпілого в судовому засіданні не є суперечливими, оскільки узгоджуються з іншими дослідженими та покладеними в основу вироку доказами.
Таким чином, посилання захисників та їх обвинувачених на неналежну оцінку доказів, які покладені у основу вироку у вчиненні інкримінованого обвинуваченим злочину, неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи при розгляді даного провадження в суді першої інстанції, є безпідставними.
Також не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування щодо нього фізичного насильства та незаконних методів впливу в ході досудового розслідування. Натомість суд першої інстанції, всупереч доводам захисника ОСОБА_9 , надав цим обставинам належну та вмотивовану оцінку під час ухвалення судового рішення.
Крім того, судом апеляційної інстанції не встановлено порушень кримінального процесуального закону під час здійснення слідчих дій щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та порушення його права на захист, як він та його захисник стверджують в апеляційних скаргах.
Посилання ж обвинуваченого ОСОБА_8 на відсутність викраденого майна, зокрема телефона і Павербанку, а також невизначеність походження плям бурого кольору на одязі обвинувачених, на що також вказує в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , за наявності інших досліджених під час судового розгляду об`єктивних доказів, не може спростовувати винуватість ОСОБА_8 у вчиненому злочині.
Крім того, є безпідставними твердження обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про те, що вони не вчиняли жодних дій, спрямованих на грабіж, а також посилання захисника ОСОБА_10 на вину лише обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні такого злочину не відповідають дійсності, оскільки ретельний аналіз вищенаведених досліджених доказів у кримінальному провадженні вказує саме на спільність дій всіх обвинувачених, спрямованих на вчинення грабежу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив юридичну кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_17 як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, та дійшов правильного висновку про наявність в діях обвинувачених складу саме цього кримінального правопорушення.
Підстав для зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.296 КК України, як просять апелянти, колегією суддів не встановлено.
Всупереч доводам апелянтів, місцевий суд, дотримуючись положень ст.65 КК України, при призначенні покарання в повній мірі врахував тяжкість злочину, його суспільну небезпечність, оцінив роль кожного з обвинувачених у вчиненому, а також особу винних, в тому числі, факт відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 моральної та матеріальної шкоди потерпілому. Суд І-ї інстанції у вироку досить обґрунтовано навів мотиви неможливості застосування до обвинувачених звільнення від покарання з випробуванням та застосування до них ст.75 КК України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження вчинення нових злочинів.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин та фактів, які могли б вплинути на обґрунтованість прийнятого судом рішення відносно доведеності вини обвинувачених у вчиненому кримінальному правопорушенні і не були досліджені чи належним чином оцінені судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам закону, відсутні підстави для його зміни чи скасування, у зв`язку з чим залишає цей вирок без змін, а апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників - без задоволення.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 та ч.2 ст.186 КК України, ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України та ОСОБА_11 за ч.2 ст.186 КК України без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Справа №752/13469/18 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3544/2019 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2

Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції з обвинуваченим ОСОБА_8 матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Севастянівка, Христинівського району, Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , без визначеного місця реєстрації, раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.185, ч.2 ст. 186 КК України, та призначено покарання: за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України у виді арешту строком на 1 (один) місяць; за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Алексіївка Республіки Казахстан, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого: вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 20.01.1994 року за ст. 17, ч. 2 ст. 141 КК України до 3-х років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 2 роки; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 06.06.1996 року за ч. 3 ст. 206, ст. 44 КК України до 2-х років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 2 роки; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 14.06.2001 року за ч. 2 ст. 144 КК України до 2-х років 3-х місяців позбавлення волі; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 02.07.2004 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з випробуванням на строк 2 роки;вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 04.12.2006 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України остаточно визначено покарання у виді 4-х років 2-х місяців позбавлення волі;вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 13.11.2008 року за ч.1 ст. 187 КК України до 3-х років 6-ти місяців позбавлення волі; вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 12.10.2012 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі та вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 22.02.2013 року за ч.2 ст.185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4-х років 2-х місяців позбавлення волі,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , вважається раніше не судимим в порядку ст.89 КК України,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскільки складання повного тексту ухвали вимагає значного часу, колегія суддів, відповідно до ст. 376 КПК України, вважає за можливе обмежитись складанням і оголошенням її резолютивної частини.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 та ч.2 ст.186 КК України, ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України та ОСОБА_11 за ч.2 ст.186 КК України без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: