Справа № 761/3220/20
Провадження № 1-кс/761/2462/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2020 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника потерпілого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання представника потерпілого у кримінальному провадженні № 120 191 100 000 006 13 від 20.08.2019 за ч. 3 ст. 362 КК України про арешт майна,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва звернулась представник потерпілого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_3 з клопотанням про накладення у кримінальному провадженні № 120 191 100 000 006 13 від 20.08.2019 за ч. 3 ст. 362 КК України арешту на майно гр. ОСОБА_5 , а саме, на земельну ділянку 0,2041 га та садовий будинок, загальною площею 715,70 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування клопотання зазначено, що СУ ГУ НП у м. Київській області здійснюється досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 362 КК.

У цьому кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_4 заявлено цивільний позов у розмірі 6 883 000 грн.

У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення цивільного позову заявник просила накласти арешт на зазначені вище земельну ділянку та садовий будинок.

У судовому засіданні представник потерпілого підтримала клопотання та просила його задовольнити у повному обсязі.

Слідчий суддя, заслухавши представника потерпілого, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.
Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведене гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження майном.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на мирне володіння майном має бути законним.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має вжити заходів щодо запобігання зловживанню учасниками кримінального провадження зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності та збалансованості їх прав.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора покладається відповідний обов`язок.

Так, заявник зазначає, що потерпілому внаслідок неправомірних дій завдано матеріальної шкоди, у зв`язку з чим ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні заявлено цивільний позов у розмірі 6 883 000 грн.

У своєму клопотанні представник потерпілого просить накласти арешт з метою забезпечення вищевказаного цивільного позову.

У силу ч. ст. 170 КПК арешт майна допускається, серед іншого, з метою забезпечення цивільного позову.

Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Водночас, відповідно до матеріалів клопотання в рамках цього кримінального провадження жодній особі не повідомлено про підозру, тобто гр. ОСОБА_5 , як власник майна, на яке ініціатор клопотання просить накласти арешт, не має процесуального статусу особи, на майно якої відповідно до вимог ст. 170 КПК може бути накладений арешт з метою забезпечення цивільного позову.

Таким чином, накладення арешту на земельну ділянку 0,2041 га та садовий будинок, загальною площею 715,70 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , суперечить вимогам кримінального процесуального закону.
З наведеного витікає, що представником потерпілого не наведені правові підстави застосування ініційованого нею заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 пронакладення арешту на земельну ділянку 0,2041 га та садовий будинок, загальною площею 715,70 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні № 120 191 100 000 006 13 від 20.08.2019 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1