Ухвала

іменем України
15 січня 2020 року

м. Київ
Справа № 752/6977/18
Провадження № 51-6160 cк 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 260 000 грн.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_4 9 грудня 2017 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ-Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині проспекту Голосіївський зі сторони площі Голосіївська в напрямку вулиці Маричанська зі швидкістю приблизно 75 км/год, яка перевищувала максимально допустиму 60 км/год на даному відрізку.

Наближаючись до регульованого світлофорними об`єктами перехрестя з вулицею Стельмаха в м. Києві, ОСОБА_4 порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а», 8.7.3 підпункт «е», 8.10 та 12.4 ПДР України, керуючи автомобілем в стані наркотичного сп`яніння, перевищив максимально допустиму швидкість та не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, не врахував дорожню обстановку, не зменшив швидкість та не зупинився на червоний сигнал світлофора перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), продовжив рух і як наслідок вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який рухався по регульованому пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав середнього ступеня тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження.
Порушення водієм ОСОБА_8 пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а», 8.7.3 підпункт «е», 8.10 та 12.4 ПДР України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідками. Тобто, ОСОБА_4 визнається винним за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього, застосувати положення норм ст. ст. 75, 76 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Так, на думку засудженого суди першої та апеляційної інстанції, призначаючи йому покарання не врахували, що він має на утриманні неповнолітню дитину, думку потерпілого та представника потерпілого, які просили призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, завдану потерпілому необережним злочином шкоду добровільно відшкодовував та продовжує відшкодовувати. Окрім того, на даний час засуджений має на утриманні двох неповнолітніх дітей, продовжує працювати водієм, після скоєного злочину на протязі двох років ним не було допущено жодного порушення ПДР.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та кваліфікація дій засудженого у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Засуджений ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем роботи характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують покарання, його щире каяття у вчиненому та часткове відшкодування з його боку збитків потерпілому, а також обставину, яка обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_4 злочину в стані наркотичного сп`яніння. Окрім того, під час призначення покарання суд першої інстанції врахував грубість та суспільну небезпечність злочину, а також його вчинення щодо неповнолітньої особи.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно призначив покарання ОСОБА_4 , у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи засудженого ОСОБА_4 щодо звільнення його від відбування покарання з випробуванням переглядалися в апеляційному порядку.
Колегія суддів апеляційного суду, враховуючи вищевказані дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, дійшла обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України.
При цьому судом апеляційної інстанції наголошено на тому, що наявність на утриманні ОСОБА_4 двох малолітніх дітей та часткове відшкодування з його боку матеріальної шкоди потерпілому в даному конкретному випадку не можуть бути підставами для застосування до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. ст. 75, 76 КК України, враховуючи допущення ним грубого порушення Правил дорожнього руху, що виразилось у керуванні водієм транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння.
За таких обставин, як зазначено в ухвалі апеляційного суду, призначене судом першої інстанції основне покарання у вигляді позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідає характеру та тяжкості вчиненого злочину, є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення винної особи та недопущення вчинення ним та іншими водіями аналогічних кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів касаційного суду, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК України, про що він зазначає у касаційній скарзі, не вбачається.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3