Справа № 467/426/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

представника установи виконання покарань ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, якою просив вирішити питання про його умовно дострокове звільнення від відбування покарання.

Позиція учасників справи

В судовому засіданні засуджений своє звернення підтримав, просив його задовольнити та пояснив суду, що він працевлаштований із самого початку відбування покарання та у цілому має шість заохочень за сумлінне ставлення до праці, у той час, як стягнення за порушення режиму відбування покарання у нього відсутні.

Під час відбування покарання в Арбузинській ВК №83 він не працював і до суспільно корисних робіт не залучався через отриману під час етапування до цієї установи травму спини, але за весь час відбування покарання здобу три професії.

Зокрема, через наявні у нього хвороби та незадовільний стан здоров`я йому не рекомендовано тривале перебування на ногах та зайняття важкою працею.

Також засуджений вказав, що здобув професію кравця, однак, на території установи відсутні умови для роботи за цією спеціальністю.

Загалом засуджений пояснив, що бажає працювати, але за станом здоров`я не має на це змоги, а також не отримує належного лікування в умовах установи виконання покарань.

Представник установи виконання покарань підтримав позицію засудженого.

Прокурор посилався на те, що засудженому дозволяється легка праця, однак, він відмовився від виконання неважних робіт.

Крім того, заохочення засудженого не носять систематичний характер, а тому прокурор просив у задоволенні заяви відмовити.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався у ракурсі установлених ним обставин із даного питання

Суд, у свою чергу, перевіривши доводи і обґрунтованість внесеного на його розгляд питання, з`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали особової справи засудженого, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, виходив із такого.

Зокрема, в ході судового розгляду було установлено, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2013 року за ч.1 ст. 115 КК України до 9 років позбавлення волі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2016 року засудженому зараховано строк попереднього ув`язнення з 18 червня 2013 року по 28 листопада 2013 року у строк відбування покарання із розрахунку день за два.

Як наслідок, на час розгляду цього клопотання ОСОБА_4 , будучи засудженим за умисний особливо тяжкий злочин, відбув більш ніж 3/4 частини строку покарання, призначеного за вироком суду, а тому, в силу дії норми ч.2 ст. 81, п.3 ч.3 ст. 81 КК України, за наявності цієї формально - юридичної підстави, умовно дострокове звільнення від відбування покарання можливе, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Інакше кажучи, у таких випадках вирішальним є не факт відбуття певної, визначеної законом частини строку покарання, а доведеність виправлення засудженого через його зразкову поведінку і сумлінне ставлення до праці.

До того ж, слід брати до уваги і той факт, що норми кримінального закону України діють у системному взаємозв`язку, а згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

А процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

При цьому, згідно п. 17 постанови Пленуму верховного суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.

А тому із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.

Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.

Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

При цьому, питання про умовлено дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.

Зокрема, ОСОБА_4 за весь період відбування покарання не мав дисциплінарних стягнень, у той час як три рази заохочувався подякою начальника колонії, як то,один раз у 2016 році, один раз у 2017 році та один раз у 2019 році.

Слід відмітити, що засуджений відбуває покарання загалом з 2013 року, проте, вперше отримав заохочення лише у 2016 році.

При цьому, за весь період мав лише три заохочення, що не свідчить про їх систематичність, і, відповідно, про сумлінне ставлення до праці.

Доводи ж про те, що їх насправді було більше, суд відхиляє, так як вони, окрім слів самого засудженого, не підтверджені матеріалами його особової справи.

Крім того, як установив суд із пояснень представників установи виконання покарань, засуджений може виконувати неважку роботу, проте, до неї не залучається.

11 січня 2019 року на засідання комісії установи ПВК-51 в Одеській області засудженому ОСОБА_4 було відмовлено у направленні матеріалів щодо заміни покарання на більш м`яке, як такого, що не став на шлях виправлення (а.о.с.62), а 10 жовтня 2019 року й у направлення матеріалів щодо його умовно дострокового звільнення, як такого, що не довів свого виправлення ( а.о.с.89).

А тому ці факти, не дають суду підстав стверджувати, що ОСОБА_4 своєю зразковою поведінкою і сумлінним ставленням до праці довів своє виправлення.

Стан здоров`я засудженого, за поясненнями завідуючого медичною частиною Арбузинської ВК №83, дозволяє його залучення до легкої праці, а тому наявні у ОСОБА_4 діагнози не можуть сприйматись судом як такі, що взагалі перешкоджають йому працювати.

В контексті поведінки засудженого, суд відмічає те, що остання не є зразковою, що простежується із наявних у матеріалах справи характеристик, а сама по собі відсутність стягнень не може сприйматись як прояв сумлінної поведінки, оскільки дотримання установлених законом правил відбування покарання, як зазначав суд вище, відноситься до обов`язку засудженого.

Крім цього, сумлінна поведінка, аби стати однією із передумова умовно дострокового звільнення, має бути оцінена лише в сукупності в достовірними даними про добросовісне ставлення до праці, чого суд за наслідками вивчення матеріалів особової справи засудженого не установив, оскільки він навіть на нетривалий час не залучається і до суспільно корисних робіт, принаймні, до прибирання території установи.

А саме по собі лише бажання засудженого працювати не оцінюється з точки зору ставлення до праці.

Отже, з мотивів, що наведені вище, слід дійти висновку, що на цей час засуджений ОСОБА_4 не довів свого виправлення через сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку у такій мірі, аби можливо було б констатувати, що цілі покарання досягнуті, а тому його умовно дострокове звільнення на даному етапі відбування покарання є невиправданим.

За таких умов, засуджений, на переконання суду, ще потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства, позаяк, на час розгляду цього клопотання не є готовим до прийнятного співжиття в соціумі.

Як наслідок, це звернення не може бути задоволене на цей час.

За такого, керуючись ст.ст. 369 -372, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Роз`яснити, що відповідно до положень ч.7 ст. 154 КВК України у разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні щодо осіб, засуджених за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше як через один рік з дня винесення постанови про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1