Ухвала
іменем України
26 березня 2020 року

м. Київ

справа №742/762/17
провадження №51-6480 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 6 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року,
встановив:
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 6 травня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Турменабада Республіки Туркменістан та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 9 січня 2019 року в будинку по місцю проживання в с. Яблунівці Прилуцького району Чернігівської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки зі ОСОБА_5 , що виникла на ґрунті неприязних відносин, з метою умисного вбивства повалив його на підлогу та наніс по голові дерев`яним поліном не менше вісімнадцяти ударів, від чого останній помер.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 18 вересня 2019 року цей вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. Вказує, що викладені в судових рішеннях події злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що ці рішення постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного злочину не ґрунтуються на досліджених доказах. На думку засудженого, його дії підлягають кваліфікації за ст. 118 КК, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони. Вважає, що апеляційний суд не перевірив усіх доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, та не усунув порушень допущених судом першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати зібраним у ній доказам іншу оцінку, ніж її дали суди нижчих інстанцій,тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Як убачається зі змісту вироку районного суду, у цій справі фактичні обставини були встановлені судом і зроблений у ньому висновок щодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_4 у скоєнні умисного вбивства за викладених у вироку обставин підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; протоколами огляду місця події, огляду трупа ОСОБА_5 та огляду речей від 10 січня 2019 року; данними слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 від 11 січня 2019 року; результатами проведення негласної слідчої дії у виді аудіо, відеоконтролю від 11 січня 2019 року; висновками: судової дактилоскопічної екпертизи № 66 від 12 лютого 2019 року, судово-імунологічних експертиз № 38 та № 39 від 6 лютого 2019 року, судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_5 № 14 від 25 лютого 2019 року, судово психіатричних експертиз № 39 та № 40 від 29 січня 2019 року.
Незгода засудженого з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Наведений у касаційній скарзі довід ОСОБА_8 про наявність у його діях ознак умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони ( ст. 118 КК), був предметом дослідження в суді першої інстанції та обґрунтовано визнаний судом неспроможним із підстав, викладених у вироку.
Зокрема, районний суд встановив, що дослідженими в судовому засіданні доказами не було підтверджено, що ОСОБА_5 вчиняв дії, які би загрожували життю чи здоров`ю засудженого.
При цьому, суд у вироку вказав, що хоча ОСОБА_4 і заперечував наявність у нього умислу на спричинення смерті потерпілому, зазначивши, що діяв з перевищенням меж необхідної оборони, проте ці показання були спростовані доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме кількістю та локалізацією нанесених ударів, які були спричинені засудженим у голову потерпілому в положенні сидячи на ньому, що вказує на відсутність у діях ОСОБА_4 ознак необхідної оборони або її перевищення. Крім того, останній в суді пояснив, що перестав наносити удари потерпілому коли той його відпустив, втративши свідомість. Також судом було взято до уваги висновок експерта № 17 від 2 лютого 2019 року про наявність у ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень та відсутність на трупі потерпілого ОСОБА_5 тілесних ушкоджень характерних для самозахисту.
Таким чином, районний суд, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши спосіб, знаряддя злочину та локалізацію поранень на тілі потерпілого, дійшов до умотивованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_4 ознак перевищення меж необхідної оборони та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК, як умисне вбивство.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, наведені в апеляційній скарзі доводи захисника є аналогічними тим, що викладені в касаційній скарзі засудженого, та були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких цю апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок без змін.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи не спростовують правильність зроблених у них висновків і не ставлять під сумнів законність цих рішень.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 6 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 вересня 2019 рокувідмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3