ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 577/5414/17-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1874/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2020 року відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою - обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Дептівка Конотопського району Сумської області, українцю, громадянину України, який не працює, не одружений, з професійно-технічною освітою, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимий,
- обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю с. Дептівка Конотопського району Сумської області, українцю, громадянину України, який не працює, не одружений, із повною загальною середньою освітою, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимий: 1) 04.03.1996 року Конотопським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 140 , ст. 45 КК України (в ред.. 1960року) до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік.; 2) 22.01.1997 року Конотопським районним судом Сумської області за ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України (в ред.. 1960року) до 3 років позбавлення волі; 3) 03.02.1999 року Конотопським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 140 КК України (в ред. 1960 року) до 1 року позбавлення волі ; 4) 18.07.2001 року Талалаївським районним судом Чернігівської області за ч. 2, ч. 3 ст. 140 , ст. 42 КК України (в ред. 1960року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі ; 5) 27.11.2008 року Красноградським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ст. 70 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією частини майна, звільнився 17.02.2017 року за відбуттям строку покарання, судимості не зняті та не погашені,
які органами досудового розслідування обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 29 березня 2020 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 та застосувати до нього домашній арешт.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує на те, що, ризики, заявлені прокурором , нічим не підтверджені та не доведені в суді. У даній справі допитані всі свідки, досліджені всі докази, крім того проводиться перевірка ДБР України по скаргам обвинувачених. Судом не враховано, що ОСОБА_9 має місце реєстрації, родину, непрацездатну та хвору матір, яка страждає на сердечно-судинними захворюваннями, та він сам потребує консультації кардіолога.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 скасувати та застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. .

Зазначає про те, що жоден із ризиків, заявлених прокурором, ним не доведений та не підтверджений в суді. Звертає увагу на те, що ОСОБА_10 має родину, непрацездатну матір, на даний час стан його здоров`я погіршився.

Обвинувачений ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу про продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт.

Вказує на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не була врахована практика Європейського суду з прав людини під час розгляду питань про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їм злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачені обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від чотирьох до восьми років.Між тим, обвинувачений ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий, в тому числі за злочини проти власності, звільнився з місць позбавлення волі лише 17.02.2017 року, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, який на шлях виправлення не став, знову вчинив злочин. Обвинувачений ОСОБА_9 також раніше притягувався за вчинення корисливих злочинів, що безумовно характеризує його як особу схильну до вчинення злочинів. Крім того, обвинувачені тривалий час переховувалися від органу досудового розслідування з метою уникнення покарання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченим, даних про особу обвинувачених, які не мають постійного місця роботи, соціальних зв`язків, мають судимості, крім того, обвинувачений ОСОБА_10 мешкає без реєстрації за межами Сумської області, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Посилання обвинувачених щодо зміни запобіжного заходу у зв`язку з погіршенням стану їх здоров`я є необґрунтованими.

Оскільки, як в судовому засіданні у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання обвинувачених під вартою, зокрема за станом здоров`я, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Посилання апелянтів на те, що обвинувачені мають родину, непрацездатну матір, є тими обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2020 року про продовження запобіжного заходу ОСОБА_9 , ОСОБА_10 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді