09 жовтня 2019 року колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду залишила вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року без змін, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3 без задоволення.
При ухваленні постанови я заперечував проти прийняття такого рішення, голосував проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням. Стверджує про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість. Зазначає, що при призначенні покарання, судом першої інстанції було не повною мірою враховано його молодий вік, щире каяття, позитивну характеристику, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, відсутність судимостей, часткове добровільне відшкодування завданого збитку, працевлаштованість, наявність постійного місця реєстрації та проживання. Апеляційний суд, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, не навів належних та достатніх мотивів прийнятого рішення, та безпідставно виключив з вироку пом`якшуючу обставину щире каяття, та зазначив у якості обставини, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_3 порушує питання про зміну судових рішень в частині призначення покарання та просить застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши засудженого від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначене ОСОБА_2 покарання у виді реального позбавлення волі не відповідає вимогам ст. 65 КК України, адже є надто суворим. Вважає, що всупереч п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, судом без належної мотивації не було враховано добровільне відшкодування збитку та усунення заподіяної шкоди, хоча у вироку зазначено, що ОСОБА_2 відшкодував шкоду в сумі 5 000 грн. ОСОБА_2 є особою молодого віку, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, працює, щиро розкаявся та визнав свою вину, має постійне місце реєстрації та проживання, відшкодував шкоду та потерпілий на даний час відмовився від своїх позовних вимог, що свідчить про можливість виправлення засудженого без відбування покарання в місцях позбавлення волі, а відповідно можливість прийняття рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. У задоволенні цивільних позовів про стягнення з ОСОБА_2 на користь потерпілих: ОСОБА_4 31 613 грн 39 к. матеріальної та 250 000 грн моральної шкоди, ОСОБА_5 50 000 грн моральної шкоди відмовлено. Також вирішено долю речових доказів.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих захисника ОСОБА_6 задоволено частково, в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 відмовлено, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року залишено без змін.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Статтею 419 КПК України визначено, що ухвала суду апеляційної інстанції складається з вступної, мотивувальної та резолютивної частин. Зокрема, у мотивувальній частині зазначаються мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. У резолютивній частині зазначається висновок суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги. За змістом вказаної норми кримінального процесуального закону в резолютивній частині ухвали викладається висновок суду апеляційної інстанції, що має логічно випливати з її мотивувальної частини.
Разом з тим, Вінницький апеляційний суд при розгляді апеляційних скарг, зокрема прокурора і представника потерпілих ОСОБА_6 та постановленні ухвали стосовно ОСОБА_2 вказаних вимог закону не дотримався.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, в апеляційній скарзі прокурор просив скасувати вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_2 та постановити новий вирок, згідно з яким визнати обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Крім цього, у касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_6 просила виключити щире каяття, як обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_2 .
З мотивувальної частини ухвали апеляційного суду вбачається, що розглядаючи вказані апеляційні скарги, суд встановив, що поза увагою місцевого суду залишено вчинення обвинуваченим ОСОБА_2 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою покарання обставиною, та знайшло своє підтвердження під час судового розгляду.

Крім того, у мотивувальній частині ухвали також зазначено щодо безпідставного врахування судом першої інстанції щирого каяття, як пом`якшуючої покарання обставини, та про необхідність її виключення.

Натомість, у резолютивній частині оскаржуваної ухвали вказано про часткове задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, при цьому вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України постановлено залишити без змін.
Таким чином, апеляційний суд при перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку допустив істотні суперечності щодо відповідності мотивувальної частини ухвали Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року її резолютивній частині, що унеможливлює зробити висновок, яке саме рішення було ухвалено судом.
Крім того, резолютивна частина ухвали апеляційного суду містить взаємовиключні формулювання, згідно з якими, задовольняючи частково апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих, постановлено вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України залишити без змін, що є недопустимим.
З урахуванням наведеного, не погоджуюсь з висновком більшості колегії суддів та вважаю, що необхідно було ухвалити постанову про скасування ухвали Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_2 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, через порушенням вимог статей 370, 419 КПКУкраїни.

Суддя ОСОБА_1