ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/2694/19 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: Посягання на територіальну цілісність і недоторканність України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7
обвинуваченої - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року про продовження запобіжного заходу,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 28, ст. 113, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 32, ч.1 ст. 263 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 21 вересня 2019 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі обвинувачена просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що досудове розслідування проведено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, пред`явлена їй підозра є необґрунтованою, докази недопустимими, а відтак арешт обвинуваченої та подальше продовження строку її тримання під вартою є незаконними.

На думку апелянта, оскаржувана ухвала постановлена незаконним складом суддів, так як суддя ОСОБА_1 приймав участь в судовому засіданні 16.06.2015 року, в ході якого обирався запобіжний захід відносно обвинуваченої.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у відношенні обвинуваченої ОСОБА_8 по даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги ту обставину, що вона обвинувачується у вчиненні у складі терористичної організації особливо тяжких злочинів, пов`язаних із вчиненням терористичних актів, наслідками яких стали вибухи та обстріли об`єктів державної приватної власності зі спричиненням потерпілим тілесних ушкоджень, завданням майнової шкоди, зупинення нормального функціонування цих об`єктів, та за вчинення яких передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 178 КПК України судом також враховано вагомість наявних доказів про причетність обвинуваченої до вчинення зазначених кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій, у разі визнання її винуватою, а також інші дані про особу обвинуваченої, зокрема відсутність міцних соціальних зв`язків, постійного місяця роботи, з чим погоджується колегія суддів.

Разом з тим, враховуючи дані про особу обвинуваченої в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду про доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме : можливість обвинуваченої переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

В контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Крім того, як вже зазначалося, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні низки злочинів, серед яких є особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років.
Між тим, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Що стосується посилання апелянта на відсутність обґрунтованої підозри та вагомих доказів про вчинення нею кримінальних правопорушень, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати обвинувачену із вчиненням кримінальних правопорушень (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Доводи обвинуваченої в частині недоведеності її вини та недопустимості доказів колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки.

Захисник ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції вказав на те, що клопотання прокурора носить формальний характер, а нових доказів та обґрунтувань для його задоволення прокурор не наводить.

Однак, як вбачається з наявних матеріалів кримінального провадження, на час постановлення оскаржуваної ухвали в даному кримінальному провадженні не були допитані всі свідки, потерпілі та сама обвинувачена, судом не встановлені та не перевірені всі фактичні обставини справи, судовий розгляд наразі триває.

Доводи обвинуваченої щодо постановлення оскаржуваної ухвали незаконним складом суду також перевірялися в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Як вбачається, ухвала колегії суддів Київського районного суд м. Харкова від 16 червня 2015 року з участю судді ОСОБА_1 , на яку посилається обвинувачена ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі, постановлена під час судового розгляду цього кримінального провадження, за результатами якого обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 повернуто прокурору, а обвинуваченій продовжено строк запобіжного заходу.

Відтак, вище вказані доводи обвинуваченої не знайшли свого обґрунтування.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 .

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Таким чином оскаржувана ухвавла є законною та обґрунтованою, а істотні порушення норм КПК України, які могли б стати підставою для її скасування чи зміни, колегією суддів не встановлені.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -