В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" травня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007896 від 22 серпня 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2009 року за ч. 1 ст. 185 КК України, вироком Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2010 року за ч. 3 ст. 185, ст.71 КК України, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року за ч. 2 ст. 186 КК України, вироком Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 5 років, вироком Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року скасовано, ухвалено новий вирок та призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2011 року за ч. 3 ст. 185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ст.70 КК України, вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року за ч. 2 ст. 186, ст.71 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, звільненого 21 жовтня 2016 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_4 22 серпня 2018 року приблизно о 13 годині 00 хвилин, разом із ОСОБА_5 , перебували за адресою: АДРЕСА_3 , де в них виник спільний злочинний умисел спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням в інше приміщення, обравши об`єктом свого протиправного посягання чуже майно, яке знаходилось в приміщенні загального коридору квартири, за адресою АДРЕСА_3 , поруч з кв. 115.

Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , впевнившись, що за їх злочинними діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, шляхом віджиму замка, проникли до загального коридору поруч з квартирою АДРЕСА_4 , звідки повторно, таємно викрали майно, яке належало ОСОБА_10 , а саме: саквояж, в середині якого містився баян (музичний інструмент), вартістю 800 гривень 00 копійок та дві вудки, загальною вартістю 373 гривні 00 копійок.

В подальшому, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з місця скоєння злочину зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріального збитку на загальну суму 1173 гривні 00 копійки.

Крім того, 13 вересня 2018 року приблизно о 04 годині 00 хвилин, ОСОБА_4 , перебував за адресою: АДРЕСА_3 , де у нього виник злочинний умисел спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням в інше приміщення, обравши об`єктом свого протиправного посягання чуже майно, яке знаходилось в приміщенні загального коридору квартири за адресою АДРЕСА_3 , поруч з кв. 113.

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 , впевнившись, що за його злочинними діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, шляхом пошкодження замка, проник до загального коридору поруч з квартирою АДРЕСА_5 , звідки повторно, таємно викрав велосипед марки «Ranger», вартістю 2870 гривень 67 копійок, який належав потерпілій ОСОБА_11 .

В подальшому, ОСОБА_4 з місця скоєння злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_11 матеріального збитку на загальну суму 2870 гривень 67 копійок.

Будучи допитаними в судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнали повністю, дали покази, підтвердили вище викладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаялись у вчиненому.

Вказали, кожен окремо, що дійсно, 22 серпня 2018 року приблизно о 13 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , спільно, шляхом віджиму замка, проникли до загального коридору поруч з квартирою АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали майно, яке належало ОСОБА_10 , а саме: саквояж, в середині якого містився баян (музичний інструмент) та дві вудки, якими розпорядились на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_4 вказав, що дійсно 13 вересня 2018 року приблизно о 04 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Бойченка, 16, шляхом пошкодження замка, проник до загального коридору поруч з квартирою АДРЕСА_5 , звідки таємно викрав велосипед марки «Ranger», яким розпорядився на власний розсуд.

Останні виразили готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просили суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджуються з встановленими обставинами.

Покази обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності їх позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують їх особи, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинувачених, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожного окремо, у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням в інше приміщення, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 22 листопада 2018 року в справі № 636/779/16-к вказав, що проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. У випадку, якщо особа формально безперешкодно увійшла (потрапила) у приміщення з обмеженим доступом з метою заволодіння майном, такі дії з урахуванням фактичних обставин справи слід кваліфікувати як крадіжка, поєднана із проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

При ухваленні вироку відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачених, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують їх особи, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення (злочину) при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю, оскільки, кожен із них, скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням в інше приміщення.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують їх покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття у вчиненні злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, негативно характеризується за місцем відбуття покарання, раніше неодноразово судимий, зокрема за скоєння корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та повторно вчинив злочин; його вік, спосіб життя (проживає у цивільному шлюбі, не працює); позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, що відноситься до тяжких злочинів, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини третьої статті 185 КК України у виді позбавлення волі, враховуючи наявність вироку Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року і вироку Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року та скоєння нового злочину обвинуваченим за даним вироком, до постановлення попереднього вироку відносно нього, у порядку ч.4 ст. 70 КК України, оскільки суд переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 вказаного Кодексу, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, до обвинуваченого ОСОБА_4 , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 є щире каяття у вчиненні злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, судимість за які не погашена та не знята у встановленому законом порядку, що свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення не встав, офіційно не працює, проживає в цивільному шлюбі, надав свідоцтво про смерть матері ОСОБА_12 , задовільний стан здоров`я,), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, який відноситься до тяжких злочинів, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у мінімальних межах санкції частини третьої статті 185 КК України у виді позбавлення волі, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, до обвинуваченого ОСОБА_5 , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання у виді позбавлення волі щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи викладене суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожному окремо у виді позбавлення волі пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами винних.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу ОСОБА_5 суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 термін його попереднього ув`язнення, а саме з 22 серпня 2018 року до 23 серпня 2018 року.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про його особу слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 термін його попереднього ув`язнення, а саме з 22 серпня 2018 року до 23 серпня 2018 року та з 13 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року остаточно призначити покарання ОСОБА_4 у виді 5 (п`яти) років 1 місяця позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з 13 вересня 2018 року, зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 термін його попереднього ув`язнення, а саме з 22 серпня 2018 року до 23 серпня 2018 року та з 13 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з моменту його затримання,зарахувавши в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 термін його попереднього ув`язнення, а саме з 22 серпня 2018 року до 23 серпня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави судові витрати на залучення експерта 1859 гривень (висновок № 12-4/1509 від 10 вересня 2018 року, висновок № 8-3/1866 від 17 вересня 2018 року).

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави витрати за проведення експертизи у сумі 286 гривень (висновок № 12-4/1590 від 24 вересня 2018 року).

Арешт накладений, згідно ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року на майно, а саме: ключі та мобільний телефон «Nokia», які було вилучено в ході обшуку затриманого ОСОБА_4 ; мобільний телефон «Nokia», брусок схожий на предмет для загострення ножів, які було вилучено в ході обшуку затриманого ОСОБА_5 ; 2 вудочки (1 вудочка барабанна, 2 вудочка телескопічна); чорний саквояж в якому знаходиться предмет зовні схожий на музичний інструмент баян; предмет, зовні схожий на металевий розкладний ніж скасувати після набрання вироком законної сили.

Речові докази у кримінальному проваджені 2 вудочки, які скріплені липкою стрічкою з біркою, саквояж, музичний інструмент баян, які упаковані до поліетиленового мішка, який скріплений мішковою індикаторною пластиковою пломбою №7587433 та які передані на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві залишити у володінні ОСОБА_10 .

Речовий доказ у кримінальному проваджені велосипед «RANGER», біло-червоного кольору, номер рами НОМЕР_1 , який переданий на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві залишити у володінні ОСОБА_11 .

Речові докази у кримінальному проваджені спеціальний пакет №4026163, в середині якого міститься накладний замок, спеціальний пакет №4026165, в середині якого міститься предмет зовні схожий на розкладний ніж та які передані на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві знищити.

Речові докази у кримінальному проваджені ключі та мобільний телефон «Nokia», які передані на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві залишити у володінні ОСОБА_4 .

Речові докази у кримінальному проваджені мобільний телефон «Nokia», брусок схожий на предмет для загострення ножів, які передані на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві залишити у володінні ОСОБА_5 .

Речові докази у кримінальному проваджені три DVD-R диска «DATEX 4.7GB» з №DR5F6O-50003, СD-R диск «RIDATA 700MB» №RFD8OM-81043 зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, захисникам та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Обвинуваченим роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання.

Суддя