Дата документу 10.10.2019 Справа № 337/1130/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/1130/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/637/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Іванівка Херсонської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не одружений, працює в ПП ОСОБА_7 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 17 лютого 2004 року Івановським райсудом Херсонської області за ст.15, 185 ч.2, 186 ч.2 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений 20 червня 2008 року по відбуттю покарання;

2) 31 травня 2010 року Івановським райсудом Херсонської області за ст.263 ч.1 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України з випробуванням 2 роки; постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 08 травня 2012 року випробування скасовано та направлено ОСОБА_6 до місць позбавлення волі на 3 роки;

3) 10 вересня 2012 року Івановським районним судом Херсонської області за ст.263 ч.1, 185 ч.1,2, 309 ч.1 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений 24 вересня 2014 року на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році»,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 травня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України: періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 залишено без змін у вигляді особистого зобов`язання.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до тяжких, особу винного, який неодноразово був судимий та відбував покарання реально, звільнений з місць позбавлення волі на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році», на шлях виправлення не став та знову вчинив тяжкий злочин, що свідчить про антисоціальну направленість особистості обвинуваченого ОСОБА_6 . Окрім того, призначаючи покарання, судом першої інстанції, безпідставно оцінено визнання вини обвинуваченим як його щире каяття. Враховуючи зазначене, прокурор вважає, що висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим, адже обставини справи та характеристика особи обвинуваченого свідчать про протилежне.

Згідно з вироком суду, 28 лютого 2017 року близько 00-00 годин ОСОБА_6 , який знаходився біля під`їзду №2 буд. АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, відкрито заволодів майном ОСОБА_10 , а саме: мобільним телефоном «Леново S580», вартістю 1500 грн, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України ніким з учасників провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, на думку колегії суддів, є слушними.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з положеннями ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення повинно бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше був судимий за вчинення умисних корисливих злочинів та має не зняті і не погашені судимості, позитивно характеризувався за місцем роботи, сприяв розкриттю злочину, заподіяну шкоду відшкодував, а також позицію потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого.

Врахувавши все наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст.ст.75,76 КК України.

Колегія суддів не може погодитися із таким рішенням суду першої інстанції, оскільки при його прийнятті суд не врахував належним чином ступень тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, який законом віднесено до тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, в тому числі і за вчинення аналогічного злочину, однак знову вчинив умисний корисливий злочин, що свідчить про небажання обвинуваченого ОСОБА_6 ставати на шлях виправлення.

Окрім того, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд таке своє рішення належним чином не вмотивував та послався на ті ж самі обставини, що вже були враховані при обранні виду та розміру передбаченого санкцією ч.2 ст.186 КК України покарання.

На думку колегії суддів, сукупність наведених обставин свідчить про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства є неможливим, адже обставини справи та відомості про особу обвинуваченого у сукупності свідчать про стійке небажання останнього ставати на шлях виправлення, а також про його підвищену суспільну небезпеку.

Обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання і були враховані судом першої інстанції, у даному конкретному випадку, не є такими, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням, на що вказано і в Постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року, якою скасовано ухвалу апеляційного суду від 18 квітня 2018 року та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що враховані судом обставини є лише підставами для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, але на мінімальний строк.

Враховуючи викладене, вирок суду в частині призначеного покарання , а саме - звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст.405, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 травня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня фактичного затримання ОСОБА_6 і приведення вироку до виконання.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4