УХВАЛА

12 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 404/1248/19
провадження № 51-4043ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008339, за касаційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 на:
- ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 липня 2019 року в частині продовження строку тримання під вартою;
- на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2019 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2019 року в частині продовження строку тримання під вартою.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
Кіровський районний суд м. Кіровограда ухвалою від 26 липня 2019 року продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), на два місяці до 26 вересня 2019 року включно та відмовив ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про зміну йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Кіровський районний суд м. Кіровограда ухвалою від 17 вересня 2019 року продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, на два місяці до 17 листопада 2019 року включно та відмовив ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про зміну йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Судді Кропивницького апеляційного суду ухвалами від 30 липня 2019 року та від 25 вересня 2019 року, керуючись положеннями ч.4 ст.399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), відмовили у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 на вказані ухвали суду першої інстанції на тих підставах, що ч. 2 ст. 392 КПК не приведена законодавцем у відповідність з Конституцією України та Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13 червня 2019 року і залишається чинною у викладеній редакції, якою встановлено обмеження на апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою до ухвалення судового рішення по суті, оскільки відсутній процесуально визначений порядок прийняття та розгляду зазначеної категорії проваджень, а тому зазначені судові рішення згідно з вимогами кримінального процесуального закону апеляційному оскарженню не підлягають.
Короткий зміст вимог, наведених у касаційних скаргах, та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 ставить питання про перегляд у касаційному порядку зазначених ухвал суду апеляційної інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд матеріалів провадження, посилаючись на недотримання апеляційним судом вимог ч. 6 ст. 9 КПК, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року щодо практики застосування положень ч. 2 ст. 392 КПК, зокрема в частині права апеляційного оскарження судових рішень про продовження строку тримання під вартою.Водночас ОСОБА_6 , не погоджуючись з ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 липня 2019 року, просить її змінити, обравши стосовно нього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

На обґрунтування доводів обвинувачений у своїх скаргах від 05 і 25 серпня 2019 року посилається на те, що:
- положення закону визнані неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення;
- висновки Конституційного Суду України однозначно визначають право на апеляційне оскарження рішень про продовження тримання під вартою, оскільки це є гарантією на реалізацію права особи на захист;
- апеляційні суди повинні дотримуватися висновків Конституційного Суду України та положень п. 17 ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 6 ст. 9 КПК;

- судом першої інстанції не дотримано вимог статей 177, 184, 194, 196, 197, 199 КПК.

У скарзі від 26 вересня 2019 року обвинувачений ОСОБА_6 також посилається на те, що:

- аналогічні скарги інших обвинувачених розглядаються цим же апеляційним судом по суті у звичайному порядку з ухваленням рішення про відмову або задоволення скарг;
- у даному випадку підлягають застосуванню положення, передбачені ч. 1 ст. 152 Конституції України, частинами 4-6, ст. 9, пунктами 13, 14, 17, ч. 1 ст. 7 КПК;
- в ухвалі суду першої інстанції від 17 вересня 2019 року зазначено про його право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційні скарги обвинуваченого і не заперечувала щодо передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
У ч. 5 ст. 434-1 КПК зазначено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Перевіривши матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , вивчивши касаційні скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на таких підставах.

У своєму Рішенні № 4-р/2019 від 13 червня 2019 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. 2 ст. 392 Кодексу в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не гарантують особі ефективної реалізації її конституційного права на судовий захист, не відповідають критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), не забезпечують справедливого балансу інтересів особи та суспільства, а тому суперечать вимогам статей 1, 3, 8, 21, 29, ч.1 ст. 55 Основного Закону України.
На думку Конституційного Суду України, обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи. Обмеження доступу до суду апеляційної інстанції як складової права на судовий захист можливе лише з обов`язковим дотриманням конституційних норм і принципів, а саме пріоритетності захисту фундаментальних прав і свобод людини та громадянина, а також принципу верховенства права, відповідно до якого держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду, яка забезпечить ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема дасть можливість відновлювати порушені права і свободи особи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки суду першої інстанції.
Конституційний Суд України у вказаному рішенні також зазначив, що положення статей 3, 21, 29 Конституції України у системному зв`язку з ч. 1 її ст. 55 зобов`язують орган законодавчої влади при здійсненні регулювання обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність у кримінальному судочинстві гарантувати такій особі право на судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, з обов`язковим збереженням справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, дотриманням вимог процесуальної дієвості, ефективності, швидкості процесу тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
З урахуванням вищезазначеного Конституційний Суд України вказав, що Верховна Рада України має привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 Кодексу, у відповідність із Конституцією України та зазначеним Рішенням, а також запровадити такий механізм гарантування права на свободу обвинуваченого, стосовно якого винесено ухвалу про тримання під вартою під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який не перешкоджатиме досягненню цілей правосуддя, не порушуватиме права інших учасників кримінального провадження та забезпечуватиме інші засади судочинства, зокрема розумні строки розгляду справи.

Проте на час звернення обвинуваченим ОСОБА_6 до Кропивницького апеляційного суду з апеляційними скаргами на ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 липня 2019 року та від 17 вересня 2019 року, якими останньому продовжено строки тримання під вартою, Верховною Радою України не було приведено нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст. 392 Кодексу, у відповідність із Конституцією України та вказаним Рішенням, а також не запроваджено такого механізму гарантування права на свободу обвинуваченого, стосовно якого винесено ухвалу про тримання під вартою під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Посилаючись на те, що відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України прийняття законів України належить виключно до повноважень Верховної Ради України, а відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законом України, у зв`язку з чим суд не може самостійно визначити порядок та спосіб розгляду зазначених скарг, оскільки привласнення функцій законодавчого органу іншими органами чи посадовими особами не допускається, за відсутності спеціальних норм, що чітко визначають порядок та строки апеляційного оскарження зазначених ухвал, суд апеляційної інстанції відмовив у відкриті апеляційного провадження.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_6 , зокрема, у своїй скарзі посилається на те, що:
- аналогічні скарги інших обвинувачених розглядаються цим же апеляційним судом по суті;
- закон, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення і не підлягає застосуванню;
- у даному випадку підлягають застосуванню положення, передбачені частинами 4-6 ст. 9, пунктами 13, 14, 17 ч. 1 ст. 7 КПК;
- в ухвалі районного суду зазначено про його право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку.
Водночас ч. 1 ст. 392 КПК передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:
1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу;
2) ухвали про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;
3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
При цьому чинним КПК не передбачено випадків щодо можливості окремого оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового розгляду кримінального провадження.
При вирішенні аналогічних кримінальних проваджень у суді апеляційної інстанції склалася різна практика, про що зазначено в касаційній скарзі. Крім цього, наведене вбачається із судової практики різних апеляційних судів, які розглядають аналогічні апеляційні скарги (єдині унікальні номери судових справ: 642/2836/19; 490/696/19; 478/2030/15-к).
Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку має місце виключна правова проблема, оскільки при тому, що положення ч. 2 ст. 392 КПК в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою визнані неконституційними, фактично відсутній запроваджений Верховною Радою України механізм гарантування права на свободу обвинуваченого, стосовно якого винесено ухвалу про тримання під вартою під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, що призводить до різних підходів у правозастосовчій практиці під час вирішення зазначених питань та застосування положень, передбачених ст. 392, ч. 4 ст. 399 КПК, з одного боку, і ч. 1 ст. 8, частинами 4-6 ст. 9, пунктами 13, 14, 17, ч. 1 ст. 7 ст. 398 КПК з іншого, що тягне за собою неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів і неефективність існуючого їх правового захисту, у тому числі внаслідок неоднакової судової практики, яка виникає під час розгляду таких проваджень судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та з метою забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики колегія суддів дійшла висновку про необхідність передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями ст. 434,ч. 5 ст. 434-1, ст. 434-2 КПК, Верховний Суд
постановив:
Передати кримінальне провадження за касаційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвали Кропивницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року та від 25 вересня 2019 року, якими відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргами ОСОБА_6 на ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 липня 2019 року та від 17 вересня 2019 року в частині продовження строку тримання під вартою, на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3