Провадження №1-кп/359/614/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
6 грудня 2019 року м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , його представника адвоката ОСОБА_6 ,
за наслідками проведення підготовчого судового засідання з технічною та відео фіксацією кримінального провадження №0001443, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.08.2019 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любахи Володимирецького району Рівненської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, раніше в силі ст. 89 КК України не судимого, секретаря Бориспільської міської ради Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
по обвинуваченню у скоєнні ним кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, -
розглянувши заявлені сторонами провадження клопотання, -

в с т а н о в и в :
20.11.2019 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 щодо вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України.

У підготовчому засіданні прокурор вважав за можливе призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду, оскільки обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акта немає, і провадження підсудне цьому суду.

Потерпілий та його представник в судовому засіданні підтримали позицію прокурора.

В той же час, обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору та закриття кримінального провадження на стадії підготовчого судового засідання, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт складено в супереч вимогам чинного КПК України, останній не має відповідних реквізитів та формулювання обвинувачення, яке орган досудового слідства має намір доводити в судовому розгляді, а наведена в ньому інформація не відповідає дійсності. Притягнення його до кримінальної відповідальності носить лише політичний характер.

З цього приводу, прокурор, потерпілий та представник потерпілого заперечили щодо указаного клопотання, зважаючи на його безпідставність.

Заслухавши сторін, перевіривши обвинувальний акт на предмет дотримання вимогам закону, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.

Статтею 293 КПК України встановлено, що одночасно з переданням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо провадження здійснюється щодо юридичної особи, копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування надаються також представнику такої юридичної особи.
Таким чином, за змістом вищевказаних процесуальних норм прокурор зобов`язаний надати копію обвинувального акту підозрюваному лише після його затвердження самим же прокурором.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні, суд дійсно має право прийняти таке рішення, зокрема як повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Як вбачається із направленого до суду обвинувального акту його складено слідчим 2-го відділення слідчого відділу Бориспільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області лейтенантом поліції ОСОБА_7 та затверджено прокурором Бориспільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 - 15.11.2019 року.

В свою чергу, згідно долучених до акту розписок, ОСОБА_4 15.11.2019 року отримав копію обвинувального акту та копію реєстру матеріалів досудового розслідування відповідно до вимог КПК України (ст. 293 КПК України).

На обвинувальному акті, що надійшов до суду, містяться всі необхідні реквізити, підписи слідчого та прокурора, а також указані підписи засвідчені відповідними відтисками печаток.

Невідповідність же формулювання обвинувачення обставинам кримінального правопорушення чи обставинам, які на думку обвинуваченого виключають його кримінальну відповідальність, у зв`язку з відсутністю складу злочину, може бути встановлена лише при судовому розгляді даного кримінального провадження з оцінкою наданих сторонами провадження доказів, в порядку, визначеному ст. 89 КПК України. Зазначене не може бути підставою для повернення обвинувального прокурору, тощо.

Вищенаведені обставини свідчать про відповідність обвинувального акту вимогам ст.ст. 291, 293 КПК України, а тому клопотання обвинуваченого про повернення обвинувального акту прокурору не підлягає задоволенню.

Крім того, судом не встановлено підстав для направлення обвинувального акту за підсудністю, оскільки кримінальне правопорушення відносно якого пред`явлено обвинувачення ОСОБА_4 вчинено на території Бориспільської міської ради, що розташована в м. Борисполі Київської області.

Обвинувальний акт надійшов до суду без угод про визнання винуватості чи примирення з потерпілим, тому підстав для їх розгляду у суду немає. Щодо можливості укладення таких угод на стадії підготовчого судового засідання - сторони провадження заперечили.

Щодо можливості закриття кримінального провадження на стадії підготовчого судового засідання.

Дійсно, згідно вимог пункту 2 частини третьої статті 314 КПК України, суд дійсно має право прийняти рішення про закриття кримінального провадження у випадках встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Однак таких підстав судом в підготовчому судовому засіданні судом не встановлено. Так, кримінальна відповідальність за ч.1 ст. 296 КК України, за обвинуваченням у вчиненні якого кримінального правопорушення скеровано до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , - не скасована (пункт 4 зазначеного переліку); обвинувачений з`явився в судове засідання, відносно нього немає відомостей про факт смерті останнього, що виключає можливість закриття провадження згідно пункту 5 частини першої зазначеної статті Кодексу; сторони провадження не зазначили про існування вироку з приводу цього ж обвинувачення, або існування відповідної ухвали про закриття кримінального провадження з цього приводу, що б теж слугувало підставою для закриття провадження за даним обвинувальним актом (пункт 6 частини першої); обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України не є приватним, а потерпілий підтримує його про що зазначив в судовому засіданні (пункт 7 частини першої); питання щодо видачі обвинуваченого будь-якій іншій держави не здійснювалось і стосується лише кваліфікації дій обвинуваченого на території України в рамках пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, тощо.

Крім того, судом не встановлено підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного статтею 219 КПК України (пункт 10 частини першої статті 284 КПК України).

Так, злочин у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_4 є злочином невеликої тяжкості, згідно вимог ст. 12 КК України, оскільки передбачає покарання до п`яти років обмеження волі. Указане кримінальне правопорушення відноситься до злочинів проти громадського порядку та моральності, тощо.

Підозра оголошена обвинуваченому 06.09.2019 року, а повідомлення про завершення досудового розслідування здійснено 30.10.2019 року, про що свідчать відомості Реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні (а.с. 5-10). Тобто, повідомлення про завершення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, - вчинено органом досудового розслідування в межах двомісячного строку, визначеного ст. 219 КПК України (пункт другий абзацу третього частини першої указаної статті), тобто до закінчення строку досудового розслідування.

Таким чином, судом не встановлено очевидних підстав для закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , а тому, з урахуванням наведеного вище, на думку суду, існують достатні підстави для призначення судового розгляду в даному кримінальному провадженні.

З цього приводу, при вирішенні інших питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду кримінального провадження, суд враховує, що запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався. Підстав для його обрання на даній стадії судового провадження не встановлено.

В той же час, 06.12.2019 року під час підготовчого судового засідання потерпілим подано до матеріалів кримінального провадження для спільного розгляду позовну заяву до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Заслухавши думки учасників судового розгляду та враховуючи положення ст.ст. 28, 61, 62, 128 КПК України, суд прийшов до висновку, що заява потерпілого підлягає задоволенню, оскільки цивільний позов подано до початку судового розгляду у кримінальному провадженні.

Також в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_6 заявили заяви про забезпечення цивільного позову та про забезпечення кримінального провадження у зв`язку з пред`явленим цивільним позовом, зважаючи на те, що на досудовому слідстві відповідних заходів забезпечення виконання цивільного позову потерпілої органом досудового слідства не вжито, однак сума цивільного позову становить значний розмір для відшкодування, що може призвести до утруднення ухваленого за наслідками розгляду кримінального провадження вироку суду в частині вимог цивільного позову в разі їх задоволення.

Клопотання також подано в письмовому вигляді до якого долучено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Прокурор проти задоволення клопотання про забезпечення позову не заперечував.

Обвинувачений проти задоволення клопотання про забезпечення позову заперечував, додатково зазначивши, що сума цивільного позову не така і велика, щоб накладати арешт на майно.

Заслухавши думку учасників провадження, ознайомившись зі змістом позовних вимог, доданими доказами та мотивами клопотання про забезпечення позову, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до вимог статті 170 КПК України, накладення арешту на майно допускається в тому числі і з метою забезпечення цивільного позову.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення, серед іншого, і відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

У цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

У відповідності до ст. 171 КПК України, цивільний позивач має право на звернення до суду з клопотанням про накладення арешту.

У клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Згідно вимог статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч.1ст.173 КПК України).

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна повинно мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Потерпілий та його представник у поданому клопотанні не конкретизував, не обґрунтував та не довів як саме по собі накладення арешту на майно може бути використано в рамках даного кримінального провадження, чи є відповідні ризики, які б перешкоджали виконанню рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Суддя, вирішуючи питання про арешт вказаного у клопотанні майна, згідно ст.173 КПК України, враховує зазначені в клопотанні підстави для арешту, наслідки арешту майна для власників, оскільки санкції ч.1 ст. 296 КК України, не передбачає конфіскацію майна та приходить до висновку, що підстави, на які посилається потерпілий з представником для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження є завчасними, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

При цьому, судом не встановлено підстав для забезпечення позову цивільного позивача і в порядку, визначеному ЦПК України, оскільки звернення до суду з позовом та вимога від відповідача відшкодувати завдану шкоду, не може бути беззаперечним доказом необхідності забезпечення такого позову. З цього приводу інших доводів відповідна заява цивільного позивача не містить, а тому остання також підлягає залишенню без задоволення.

В судовому засіданні потерпіла сторона заявила клопотання, про проведення судового слідства по справі відносно ОСОБА_4 у закритому судовому засіданні, посилаючись на те, що дане кримінальне провадження містить відомості, що становлять лікарську (медичну) таємницю відносно потерпілого.
Прокурор проти задоволення клопотання не заперечував, зазначивши про те, що це право потерпілого.

Обвинувачений щодо клопотання потерпілої сторони про проведення закритого розгляду кримінального провадження заперечив, також зазначив про те, що можливо провести одне судове засідання, яке буд стосуватися лікарської таємниці в закритому судовому засіданні.
Згідно з ч. 2 ст. 27 КПК України кримінальне провадження в судах усіх інстанцій здійснюється відкрито. Рішення про необхідність проведення судового розгляду у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини має бути викладено у вмотивованій ухвалі і допускається лише у чітко обмежених випадках, серед інших якщо здійснення провадження у відкритому судовому засіданні може привести до розголошення таємниці, що охороняється законом.
Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що в даному кримінальному провадженні не наявні виняткові випадки, які передбачають розгляд кримінального провадження в закритому судовому засіданні, тому вважає, що клопотання не обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, оскільки не ґрунтується на вищезазначеній нормі закону. З цього приводу щодо проведення відкритого судового розгляду не заперечує і см обвинувачений, навпаки наполягає на проведенні відкритому розгляду.
В той же час, з метою нерозголошення відомостей, що становлять лікарську (медичну) таємницю потерпілого ОСОБА_5 , на думку суду, слід зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 не розповсюджувати в порядку ст. 65 КПК України, - відомості, що становлять лікарську (медичну) таємницю потерпілого ОСОБА_5 , та які йому стануть відомі під час судового розгляду даного кримінального провадження та поданого потерпілим цивільного позову.
При цьому, дослідження доказів сторін провадження, а саме документів, що становлять лікарську (медичну) таємницю потерпілого в порядку ст. 65 КПК України, здійснювати в закритому судовому засіданні згідно встановленого порядку судового розгляду у відповідності до ст. 27 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 27, 55-59, 61, 62, 107, 127, 128, 314-316, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
Підготовче провадження в кримінальному провадженні закінчити.

У задоволенні клопотання обвинуваченого про повернення обвинувального акту прокурору та закриття кримінального провадження на стадії підготовчого судового засідання, - відмовити.

Призначити до судового розгляду кримінальне провадження №0001443, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.08.2019 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по обвинуваченню у скоєнні ним кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України.
Судовий розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово у відкритому судовому засіданні, з обов`язковою участю прокурора, обвинуваченого. Про час та місце судового розгляду повідомити інших учасників судового розгляду та їх представників.
Визначити час та місце проведення судового розгляду о 11.00 год. 16.01.2020 року в приміщенні залу суду Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
Прийняти до спільного з кримінальним провадженням розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 .
Визнати потерпілого ОСОБА_5 , - цивільним позивачем, а його представника адвоката ОСОБА_6 представником цивільного позивача.
Визнати обвинуваченого ОСОБА_4 цивільним відповідачем. Вручити обвинуваченому ОСОБА_4 цивільний позов потерпілого.
Роз`яснити обвинуваченому та потерпілому, їхні права та обов`язки, вручити відповідні пам`ятки.
У задоволенні заяв потерпілого ОСОБА_5 про забезпечення цивільного позову та його представника адвоката ОСОБА_6 про забезпечення кримінального провадження у зв`язку з пред`явленим цивільним позовом, відмовити.
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 не розголошувати в порядку ст. 65 КПК України відомості, що становлять лікарську (медичну) таємницю потерпілого ОСОБА_5 , та які йому стануть відомі під час судового розгляду даного кримінального провадження та поданого потерпілим цивільного позову.
У задоволенні клопотання потерпілої сторони про проведення закритого розгляду кримінального провадження, - відмовити.
Дослідження доказів сторін провадження, а саме документів, що становлять медичну таємницю потерпілого в порядку ст. 65 КПК України, здійснити в закритому судовому засіданні згідно встановленого порядку судового розгляду.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Оголошено повний текст ухвали суду 11.12.2019 року.

Суддя ОСОБА_1