Справа № 154/276/19 Провадження №11-кп/802/310/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.4 ст.407 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора Західного регіону України на вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чевель Старовижівського району Волинської області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, розлученого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 за контрактом, військове звання солдат, не судимого згідно ст.89 КК України,

засуджено за ч.4 ст.407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн.00 коп.

ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 29.01.2017 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_8 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу на строк три роки.

Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 12.05.2017 року № 86-РС солдата ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначено на відповідну посаду.

Згідно з вимогами ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а громадяни України проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_7 відповідно до вимог ст.ст.11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п.1, 3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно з вимогами ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України виїзд військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини.

Відповідно до Указів Президента України від 01.03.2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», від 02.03.2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» та від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» в державі оголошено часткову мобілізацію та Збройні Сили України приведені у повну бойову готовність, у зв`язку із чим згідно положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» діє особливий період.

Однак, солдат ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), 18.12.2017 року не з`явився вчасно на службу без поважних причин до місця постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

У період часу з 18.12.2017 року до 26.03.2018 року солдат ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд за місцем свого проживання на той час у м.Любомль, Волинської області.

26.03.2018 року солдат ОСОБА_7 прибув до розташування військової частини, припинивши вчинення кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку з м`якістю призначеного покарання. Вказує, що судом першої інстанції всупереч вимогам ч.4 ст.370 КПК України не вмотивував належним чином призначення зам`якого покарання, у тому числі - з застосуванням ч.1 ст.69 КК України. Вважає, що призначене покарання є не вмотивованим та не достатнім. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України і призначити йому покарання за ч.4 ст.407 КК України у виді 3 років позбавлення волі звільнити обвинуваченого від відбування покарання з наданням 1 року іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини за місцем проходження військової служби, повідомляти його про зміну місця проживання , роботи, навчання, а у разі звільнення з військової служби з`являтися та повідомляти про зазначене уповноважений орган пробації.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, обвинуваченого, який просив вирок суду з врахуванням доводів апеляційної скарги прокурора змінити, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у самовільному залишенні військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, зроблений судом на підставі об`єктивно досліджених доказів, який всебічно і повно перевірений судом із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, і ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.4 ст.407 КК України є правильною і також учасниками судового провадження не оскаржується.

Твердження прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно, з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, обрав і призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції частини статті.

У вироку суд навів обставини, які він врахував при призначені ОСОБА_7 покарання та чому дійшов висновку про можливість призначення покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.407 КК України.

Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, яких є тяжким, обставини його вчинення та наслідки, особу винного, який є не судимий, за місцем проживання характеризується виключно позитивно та посередньо характеризується за місцем проходження служби, в даний час є військовослужбовцем за контрактом, неодноразово брав активну участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції.

До обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого суд відніс щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які б обтяжували його покарання судом не встановлено.

Такі обставини, на думку суду, стали підставами для призначення ОСОБА_7 меншого строку позбавлення волі, ніж передбачений санкцією ч.4 ст.407 КК України. З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Такий вид покарання сприятиме виправленню засудженого, а також запобігатиме вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При апеляційному розгляді скарги також вставнолено, що ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили сплатив майже третину штрафу, продовжує службу за контрактом з перспективою стати сержантом.

З врахуванням наведеного, колегія суддів не може погодитись з доводами прокурора про те, що вирок необхідно скасувати у зв`язку з м`якістю призначеного засудженому покарання, тому залишає апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Західного регіону України залишити без задоволення, а вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: