Провадження № 11-кп/824/1704/2018 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого, -

визнано винуватим за ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 25 618 грн. 46 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 35 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 60 618 грн. 46 коп.

Цим же вироком вирішено питання про процесуальні витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_8 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

10.01.2016 року біля 16 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись заднім ходом по тротуарній доріжці навпроти будинку №6 бульвару Чоколовському в м. Києві, зі сторони Севастопольської площі в напрямку Караваєвих дач в м. Києві, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки дорожнього руху при русі заднім ходом.

Під час руху ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п.1.5, 2.3.«б», 10.1, 11.13 ПДР України, не помітив пішохода ОСОБА_9 , яка перебувала позаду автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , та була перешкодою для його руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити і в результаті чого здійснив наїзд на неї.

Внаслідок виникнення дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження різного виду та була госпіталізована до лікарні для надання медичної допомоги.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №845/е від 17.05.2016 року у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої травми лівого стегна, вколочений перелом шийки стегнової кістки і за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я відповідно п.п.2.2.1.в, 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень).

Характер та морфологія виявленого ушкодження свідчать про те, що воно утворилось внаслідок травматичної дії тупим предметом, що могло бути при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався з пішоходом), за давністю може відповідати вказаному терміну.

Висновком авто-технічної експертизи №419ат від 24.06.2016 року встановлено, що у ситуації, що склалась безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 повинен був керуватись вимогами п.п.10.9, 11.13 ПДР України та він мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 , шляхом виконання вимог п.п.10.9, 11.13 ПДР України.

У даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам п.п.10.9, 11.13 ПДР України.

Із технічної точки зору, причиною даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 вимогам п.п.10.9, 11.13 ПДР України.

Під час керування автомобілем марки «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , водій ОСОБА_8 допустив порушення вимог наступних пунктів ПДР України:

- п.1.5.: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3 підпункту «б»: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі;

- п.10.9: під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутись за допомогою до інших осіб;

- п.11.13: забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торгівельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог п.п.26.1-26.3 цих правил.

Порушення вищевказаних вимог ПДР з боку водія ОСОБА_8 знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди у вигляді наїзду на пішохода під час руху транспортного засобу заднім ходом та наслідками у вигляді отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням обвинуваченим ОСОБА_10 подано апеляційну скаргу, у якій він просить ухвалити виправдувальний вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку із недоведеністю його участі у скоєнні злочину.

На думку апелянта, досліджені місцевим судом докази свідчать про те, що пред`явлене йому обвинувачення за ч.1 ст.286 КК України є недоведеним. Посилання суду на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 як доказ його винуватості є неправильними, оскільки вони бачили потерпілу, коли вона уже лежала. Під час допиту експерт підтвердила, що потерпіла ОСОБА_13 могла отримати тілесні ушкодження від падіння з висоти власного росту, послизнувшись, а не внаслідок зіткнення з автомобілем.

Обвинувачений не був присутній при проведенні слідчого експерименту, що істотно порушило його права. ОСОБА_8 не ознайомили з постановою про призначення експертиз, не відкрили матеріали, які використовувались при їх проведенні. Зважаючи на те, що медична картка потерпілої та рентгенівські знімки є документами, які містять лікарську таємницю, доступ до неї має здійснюватися у порядку глави 15 КПК України. Однак медична документація потерпілої отримана слідчим лише на підставі запиту до лікувального закладу. За таких обставин, висновок експерта №845/Е від 17.05.2016 року та висновок експерта №419ат від 24.06.2016 року є недопустимими доказами.

Також обвинувальний акт щодо нього не відповідає вимогам ст.291 КПК України, бо не містить формування висунутого обвинувачення, у ньому відображені лише обставини, які слідчий вважає за доцільне викласти за результатом досудового розслідування та правова кваліфікація з посиланням на положення КК України. При цьому наявна вказівка про те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні інкримінованому йому злочину, не зазначені обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, відомості про особу обвинуваченого.

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, заявлений потерпілою цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди необхідно було залишити без розгляду, що згідно з ч.7 ст.128 КПК України не перешкоджає пред`явленню позову в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав вирок суду першої інстанції правильним, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.286 КК України.

В оскаржуваному вироку місцевий суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів із зазначенням підстав, із яких приймає одні докази та відкидає інші.

Так, вина ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованованого правопорушення підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені у районному суді.

Обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої та апеляційної інстанції не визнав себе винуватим і пояснив, що дійсно 10.01.2016 року близько 16 год. 00 хв. керуючи автомобілем марки «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , приїхав до магазину «Сільпо», що розташований на Чоколівському бульварі в м. Києві. Зайшов до магазину, але побачивши великі черги, вирішив не залишатись в магазині. Сів до машини, у ліве бокове дзеркало побачив позаду автомобіля на землі людину. Він вийшов із машини і виявив, що позаду автомобіля лежить бабуся, як пізніше він дізнався це була ОСОБА_9 . Він допоміг їй піднятись та посадив на заднє сидіння автомобіля. Потерпіла йому сказала, що сама впала. Однак, після того як приїхали родичі потерпілої, то її показання змінились і вона стала стверджувати, що впала через наїзд на неї автомобілем, яким він керував. Оскільки він не вчиняв дій, в яких його обвинувачують, просив суд його виправдати і відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілій.

Незважаючи на невизнання, вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Потерпіла ОСОБА_9 у місцевому суді пояснила, що 10.01.2016 року вона вийшла з магазину «Сільпо», розташованого по Чоколівському бульвару в м. Києві, та направилась до пішохідного переходу, зупинилась, щоб впевнитись в тому, що відсутній транспорт, і в цей час в спину отримала удар від автомобіля. Автомобіль одразу від`їхав із місця. Її підняли двоє чоловіків, що проходили повз, тому що сама не змогла піднятись. Потім перехожі викликали швидку допомогу та її відвезли в лікарню, де вона знаходилась біля 10 днів. Водій автомобіля, який її збив за цей час не цікавився нею та ніякої допомоги не надавав.

У районному суді свідок ОСОБА_12 пояснив, що 10.01.2016 року у другій половині дня проходив біля магазину «Сільпо», розташованого по Чоколівському бульвару в м. Києві. Погода була суха, видимість нормальна, снігу не було. Праворуч від себе побачив автомобіль сірого кольору, за яким стояла літня жінка і яка впала. Він підійшов та став допомагати жінці встати, але вона не могла, скаржилась на біль в нозі. Із автомобіля вийшов водій ОСОБА_8 , який був дуже стривоженим, панікував і він зробив для себе висновок, що бабуся впала саме через наїзд на неї. Він викликав швидку допомогу, яка по приїзду забрала до лікарні потерпілу.

Свідок ОСОБА_11 районному суду пояснив ,що в січні 2016 року перебував з товаришем біля магазину «Сільпо» в м. Києві. Бачив, як автомобіль сірого кольору, який до того був припаркований біля магазину, став здавати назад і здійснив наїзд на бабусю, яка йшла позаду автомобіля. Він з товаришем підійшов до бабусі, підняли її, вона скаржилась на біль в нозі, але не говорила про те, що сама впала. Водій, який вийшов із автомобіля, сказав їм що не побачив жінку. Вони з товаришем викликали швидку допомогу.

Відповідно до рапорту поліцейського ОСОБА_14 , який прибув по виклику на місце пригоди, ОСОБА_9 повідомила, що отримала поштовх ззаду від автомобіля, що рухався заднім ходом, в результаті чого впала і отримала травму (а.п.116, т.1).

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10.01.2016 року встановлено, що була оглянута ділянка місцевості біля будинку №6 по Чоколовському бульвару в м. Києві та оглянутий автомобіль марки «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 (а.п.117-128, т.1).

Згідно з висновком експерта №845/Е від 17.05.2016 року, у ОСОБА_9 на момент 10.01.2016 року мало місце тілесне ушкодження у виді закритої травми лівого стегна: вколочений перелом шийки стегнової кістки. Вказані тілесні ушкодження відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. Характер і морфологія виявленого ушкодження свідчить про те, що воно утворилось внаслідок травматичної дії тупим предметом, що могло бути при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався, з пішоходом) (а.п.131-134, т.1).

Експерт ОСОБА_15 , допитана місцевим судом, повністю підтримала наданий нею висновок №845/Е від 17.05.2016 року та вказала, що експертиза була проведена на підставі наданих медичних документів, вона обізнана про наявність кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивого висновку, про що свідчить її підпис. Для усвідомлення нею цього обов`язку не обов`язкове попередження слідчим особисто. Цей обов`язок нею усвідомлюється в силу покладених обов`язків як на експерта.

Із висновку авто-технічної експертизи №419ат від 24.06.2016 року вбачається, що причиною дорожньо-транспортної пригоди 10.01.2016 року є невідповідність дій водія ОСОБА_8 вимогам п.п.10.9, 11.13 ПДР України. При цьому, він мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода у разі дотримання вимог цих пунктів (а.п.140-145, т.1).

Проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає висновок експерта №845/Е від 17.05.2016 року та висновок авто-технічної експертизи №419ат від 24.06.2016 року є належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_8 . При цьому всупереч доводам апеляційної скарги, експертів було повідомлено про кримінальну відповідальність, що підтверджується їхніми підписами у висновках. У силу професійної підготовки експерти розуміють обсяг своїх повноважень та окремого повідомлення про кримінальну відповідальність від слідчого чи прокурора не потребують.

У відповідності до ст.223 КПК України, понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Із огляду на це, надані стороною обвинувачення в якості доказу протоколи проведення слідчого експерименту від 25.06.2018 року з участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими, адже в ході цієї слідчої дії понятими були залучені рідні потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Вказане останні підтвердили при їх допиті в місцевому суді в якості свідків.

За таких обставин, вказані докази отримані з порушенням вимог КПК України, а тому не можуть досліджуватись судом та сприйматись як докази винуватості обвинуваченого (а.п.147-159, т.1).

Із огляду на зазначене, невизнання вини ОСОБА_8 апеляційний суд розцінює, як обрану лінію захисту обвинуваченого із метою уникнення ним відповідальності, а тому оцінює його показання критично.

Колегія суддів приходить до висновку, що у матеріалах кримінального провадження зібрано достатньо належних і допустимих доказів, які прямо вказують на те, що обвинуваченим були допущені порушення правил дорожнього руху, які потягли за собою наїзд на пішохода, у результаті чого потерпіла отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Підстави піддавати сумніву показання потерпілої ОСОБА_9 відсутні, адже вони були логічними, незмінними, узгодженими з іншими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу зміни потерпілою під тиском родичів своїх показання про те, що вона нібито сама впала, розцінюються апеляційним судом як суб`єктивна думка останнього, яка не знайшла свого підтвердження.

У ході аналізу доводів апеляційної скарги обвинуваченого підстав для його виправдання судом апеляційної інстанції встановлено не було, адже його винуватість підтверджується належними, допустимими, достовірними доказаними, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілій ОСОБА_9 було завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Потерпілою ОСОБА_9 був заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 25 618 грн. 46 коп., що включає в себе витрати на придбання ліків та засобів для відновлення стану здоров`я.

Також потерпілою заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди, отриманої внаслідок перенесених фізичних мук та страждань, тривалого розладу здоров`я та відсутності можливості самостійно пересуватись внаслідок отриманої травми.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна протиправними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла.

Пунктами 6, 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 року передбачено, що при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам. Вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Витрати на лікування, придбання ліків, ендопротезу і ходунків на загальну суму 25 618 грн. 46 коп. суд першої інстанції обґрунтованого визнав доведеними, адже вони підтверджені товарними чеками.

Водночас, діями обвинуваченого було спричинено потерпілій моральну шкоду, що полягала у перенесених нею фізичних стражданнях, тривалого розладу здоров`я, позбавлення потерпілої, яка є літньою особою, можливості самостійно пересуватись, тобто необхідність у вимушених додаткових зусиллях для звичайного життя.

Із огляду на це суд першої інстанції, при задоволенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої 35 000 грн. 00 коп., при цьому врахувавши характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характер немайнових втрат та її стан здоров`я.

Згідно з ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке віднесено до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, перше притягнення до кримінальної відповідальності, як обставину, яка в силу ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, відсутність обставин, які згідно з ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, та прийшов до обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, адже саме покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік є необхідним та достатнім для нього.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Так, ЄСПЛ наголошує, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України», рішення від 20.09.2011 року у справі «ТОВ «Нафтова компанія ЮКОС» проти Росії», рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч.1 ст.49 та ст.106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч.2-4 ст.49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (ст.ст.284-288 КПК України).

У тому разі, коли обвинувачений заперечує проти його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд ухвалює вирок, призначає винуватій особі покарання та на підставі ч.5 ст.74 КК України звільняє від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

У відповідності до положень ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

Пунктом 2 ч.1 ст.49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Оскільки кримінальне правопорушення було вчинене ОСОБА_8 10.01.2016 року, на момент ухвалення оскаржуваного вироку минуло більше 3 років. При цьому, строк давності не зупинявся та не переривався. У ході судового розгляду обвинувачений вини у інкримінованому злочині не визнав, клопотань про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України до суду не надавав, його вірно звільнено районним судом від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги про необхідність залишення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 без розгляду суперечать вимогам ч.1 ст.128 КПК України, адже вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у результаті якого потерпілій завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження, матеріальна і моральна шкода, та звільнено від відбуття покарання на підставі ст.ст.49, 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог апеляційної скарги обвинуваченого і не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.128, 129 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Головуючий :

Судді :