11-кп/804/1230/19
219/9711/15-к

11-кп/804/1230/19
219/ 9711/15-к
Категорія ст. 115 ч.2, 162 ч.2 України Головуючий у І інстанції: Ткач Г.В.
Доповідач: Топчій Т.В.

іменем У к р а ї н и
07 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду у складі:
головуючого судді Топчій Т.В суддів Свіягіна І.М., Куракова В.В.
секретаря Меркулової Я.О.
прокурора Самедова Е.Х.
захисників Голосій Р.А., Кучерук М.В.
обвинуваченого ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції з СІЗО м. Бахмут та Дарницьким райсудом м. Київа апеляційну скаргу захисника Кучерука М.В. на ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 16 серпня 2019 р., про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до 14 жовтня 2019 року включно, обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч.2 п.п 1,12, ст. 162 ч. 2 КК України,-
В СТ А Н О В И Л А:
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 16 серпня 2019 року продовжений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 строк тримання під вартою до 14.10.2019 р. за обвинуваченням останніх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч.2 п.п.1,12, 162 ч.2 КК України.
В апеляційній скарзі захисник Кучерук М.В. просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити своє рішення, яким обрати відносно ОСОБА_1 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме особисте зобов`язання або домашній арешт за місцем його мешкання, або визначити розмір застави у вигляді 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що, суд першої інстанції прийняв процесуальне рішення всупереч практиці ЄСПЛ при неможливості швидкого та справедливого розгляду справи. Зауважує, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 триває з 15.06.2015 р. На даний час відбувається третій судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні, при цьому суд не врахував тривалість такого тримання під вартою та те, що з часом будь- які ризики, що існували на момент обрання запобіжного заходу слабшають і потребують додаткового обґрунтування зі сторони обвинувачення. Вказує, що прокурор, заявивши клопотання про продовження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не долучив до нього жодного доказу, на підтвердження існування ризиків порушення процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_1 , визначених ст. 177 КПК України.
Захисник вважає, що не визначаючи розмір застави, суд лише зазначив норму процесуального закону ст. 183 ч.4 КПК України, не навівши при цьому обставин та мотивів використання свого права не визначати розмір застави, що свідчить про відсутність незалежності та безсторонності суду під час постановлення оскаржуваної ухвали.
Заслухавши суддю доповідача, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, захисників обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника Кучерук М.В. та наполягали на її задоволенні, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено з матеріалів провадження, запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 14.10 19 року включно.
Ухвала стосовно ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржується.
Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у ст. 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідно і ухвали суду про обрання чи продовження запобіжних заходів у виді тримання під вартою, постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду, до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку. Колегія суддів вважає за необхідне при вирішення питання щодо строків та порядку розгляду таких апеляційних скарг, керуватись загальними засадами кримінального провадження.
Так, згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином ,законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.
Зазначені висновки також повністю узгоджуються з позицією Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія), згідно якою є бажаним, щоб апеляційне оскарження тимчасових заходів, а саме тримання особи під вартою, було вирішено негайно, для чого можуть запроваджуватись суворі часові обмеження.
Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор повинен довести, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
На думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики щодо переховування обвинуваченого від суду та незаконного впливу на свідків, продовження злочинної діяльності.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів погоджується з таким висновком, та зазначає, що судом правильно встановлено та взято до уваги, що підозрюваний ОСОБА_1 обґрунтовано підозрюється органом досудового слідства у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115ч.2 п.п.1,12, 162 ч.2 КК України, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких умисних злочинів, вчинення вбивства двох жінок з посяганням на найвищу соціальну цінність суспільства та держави. Санкція норми особливої частини КК України за цей злочин передбачено найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі. Такі висновки дають суду підстави вважати обґрунтованим ризик втечі або переховування обвинуваченим від суду, обґрунтований тяжкістю можливого покарання. При цьому колегія суддів виходить також з того, що ОСОБА_1 мешкає в іншій області України, ніж та де триває судовий розгляд, самостійного заробітку на час затримання не мав.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з під варти. Суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення та врахував при цьому практику ЄСПЛ. Колегія суддів вважає судове рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, таким, що відповідає вимогам ст.ст.370,372 КПК України. Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали в даному провадженні не встановлено.
Аналізуючи апеляційні твердження захисту, стосовно того, що з часом будь- які ризики, що існували на момент обрання запобіжного заходу слабшають і потребують додаткового обґрунтування зі сторони обвинувачення, то колегія суддів колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_1 досі є діючим військовослужбовцем, солдатом військової частини - полової пошти В2731, має навик ведення бойових дій та досвід використання зброї, враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, щодо мирного населення під час проходження ним військової служби, які йому інкриміновані слідством. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає ризики протиправного впливу ОСОБА_1 на свідків, потерпілих та інших учасників кримінального провадження, шляхом можливого застосування до них методів фізичного та морального впливу з використанням свого службового становища, а також можливість продовжити злочинну діяльність існують і не зменшилися. Обвинувачений ОСОБА_1 може переховуватися від суду, а при суворості покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, взагалі існує ризик його втечі та ухилення від правосуддя.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження захисника Кучерук М.В. щодо незастосування судом першої інстанції розміру застави відносно ОСОБА_1 , оскільки суд першої інстанції правильно врахував категорію злочину, яке було вчинене останнім із застосуванням насильства, наслідки, що спричинили загибель людей, та діючи у межах положень ст.183 ч.4КПК України, не застосував заставу, як альтернативний запобіжний захід.
Правозастосовча практика, викладена в рішеннях ЕСПЛ, на які посилається захист щодо додержання судового контролю як ефективної гарантії від неможливого, неналежного поводження особи, ризик якого є максимальним на початковому етапі затримання, а також від зловживання повноваженнями, покладеними на співробітників правоохоронних органів або інших органів влади, які повинні здійснюватись суворо в обмежених цілях і відповідно до встановленого порядку (рішення Ладент проти Польщі, Мєдведєв та інші проти Франції) стосуються інших обставин затримання осіб, тривалості часу їх утримання під вартою і можуть слугувати правовим шаблоном для прийняття аналогічного процесуального рішення, зокрема у даному випадку. Колегія судді вважає, що з урахуванням обставин провадження, у даному випадку під час судового розгляду не можна констатувати порушення ст. 3 та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ОСОБА_1 щодо заборони катування чи нелюдського поводження чи свавільного, не обгрунтованого позбавлення волі заарештованої особи.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження його права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти його втечі та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків. Суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення та врахував при цьому практику ЄСПЛ.
Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали в даному провадженні не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 407 КПК України, колегія судді,-
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника Кучерук М.В..- залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 16 серпня 2019 року, якою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжено строк тримання під вартою по 14.10.2019 р. залишити без зміни.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
Топчій Т.В. Куракова В.В. Свіягіна І.М.