ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/7128/17 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1500/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акту стосовно ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2019 року обвинувальний акт, затверджений 27.06.2019 року прокурором відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_10 , у кримінальному провадженні № 0002201 від 21.10.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, - повернуто прокурору, який склав обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі недоліків.

В обґрунтування вказаної ухвали районний суд зазначив, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002201, всупереч вимог п.5 ч.1 ст.291 КПК України, не містить формулювання обвинувачення. Крім того, в своєму рішенні суд вказав, що обвинувальний акт не містить даних пред`явлення ОСОБА_9 обвинувачення, а лише зазначено про наявність підозри у вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Не погодившись з рішенням районного суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу районного суду скасувати і призначений новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх прокурор вимог вказує, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 повністю відповідає вимогам КПК України, а саме п.5 ч.2 ст. 291 КПК України. Апелянт також зазначає, що чинним КПК України не містить обов`язкової вказівки на зазначення в обвинувальному акті конкретного змісту обвинувачення.

Крім того, прокурор посилається на те, що підготовче судове засідання було проведено за відсутності потерпілої, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В своїх апеляційних доводах прокурор також вказує, що вказані в ухвалі судді рішення Європейського суду з прав людини відсутні на офіційному сайті Міністерства юстиції України, що позбавляє можливості перевірити автентичність перекладу цих рішень.

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; захисника ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню, зважаючи на наступне.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору у тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
За приписами ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291КПК України обвинувальний акт, поряд з іншим, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Пред`явлене особі обвинувачення має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення.
Формулювання обвинувачення в обвинувальному акті є обов`язковим, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд здійснюється лише відносно особи, якій висунуте обвинувачення, і тільки в межах висунутого обвинувачення, згідно до обвинувального акту.
Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові № 5-328кс16 від 24.11.2016 року Верховного Суду України, аналіз п.5 ч.2 ст.291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення. При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0002201 (арк. 2-4 т. 1 судового провадження), в обвинувальному акті міститься лише виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правова кваліфікація злочину, з посиланням на положення закону і частини статей закону України про кримінальну відповідальність.
Разом з цим, у порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення.
Тобто, прокурором не дотримано вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону, оскільки зі змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0002201 стосовно ОСОБА_9 фактично не вбачається чіткої його структури, яка передбачена п.5 ч.2 ст.291 КПК України.
Недотримання цих вимог закону може негативно вплинути на право обвинуваченого ефективно підготуватися для захисту від висунутого обвинувачення, що стане порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Більш того, в обвинувальному акті № 0002201 взагалі не зазначено в чому саме ОСОБА_9 обвинувачується, а лише є відомості про підозру у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (арк. 2-5 т. 1 судового провадження).
Згідно практики Європейського суду з прав людини (справі «Абрамян проти Росії»), необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).
Так, визначаючи основні терміни КПК України, у п.13 ч.1 ст.3 законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
У свою чергу, відповідно до частини другої статті 42 КПК України, обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із пунктом 3 частини другої статті 283КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт - це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (стаття 293 КПК України). Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж.
Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 КПК України).
У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.
Згідно норм чинного кримінального процесуального закону, до процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування особа перебуває у статусі підозрюваного.
Підозра є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення, повідомлення про яке складається на певному етапі досудового розслідування, коли є підстави для формулювання підозри (частина перша статті 276 КПК України). Повідомлення про підозру персоніфікує кримінальне провадження, є юридичним фактом, що породжує виникнення кримінальних процесуальних правовідносин, та етапом, з якого починає реалізовуватися кримінальна відповідальність.
Наведені теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій.
З огляду на викладене, на думку колегії суддів, недопустимим є використання в обвинувальному акті нетотожних понять «підозра» і «обвинувачення», як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.
За таких обставин, колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами прокурора, оскільки відсутні правові та фактичні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Щодо апеляційних доводів прокурора про відсутність на офіційному сайті Міністерства юстиції України рішень Європейського суду з прав людини, які містяться в оскаржуваній ухвалі, у зв`язку з чим на них необґрунтовано послався суд в своєму рішенні, колегія суддів вважає їх суб`єктивними та безпідставними, оскільки не узгоджуються з положеннями Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Стосовно доводів апеляційної скарги в частині того, що оскаржуване судове підлягає скасуванню внаслідок того, що під час підготовчого судового засідання від 10 січня 2019 року не була присутня потерпіла ОСОБА_11 , то вони є безпідставними. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного судового рішення, потерпіла ОСОБА_11 жодного разу не з`явилася в підготовчі судові засідання, які були призначенні починаючи з 14 грудня 2017 року (арк.19-20, 32-33, 42-43, 54-55, 67-68, 76-77, 90, 97, 105). Усі направлені через поштові відділення судові виклики на адресу місця мешкання потерпілої, яке зазначено в обвинувальному акті за цим кримінальним провадженням № 0002201, повернулися до суду першої інстанції у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання (арк. 41, 63, 64, 102-103). Тобто, судом здійснювалися процесуальні заходи щодо виклику потерпілої ОСОБА_11 в підготовче судове засідання, але остання скористалась своїм правом та не висловила свого бажання приймати участь під час розгляд цього кримінального провадження в суді першої інстанції.
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваної ухвали, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акту стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ ________________ _______________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4