Провадження № 1-кп/742/261/19
Єдиний унікальний № 742/2200/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2019 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
в складі: головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 000756 по обвинуваченню:

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:
- 23.10.2018 року Прилуцьким міськрайонним судом за ч.1 ст.263 КК України до 4 років позбавлення волі, згідно ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки

у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачене ч.2 ст.186 КК України

за участі сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_4 ,
потерпілої - ОСОБА_5 ,
обвинуваченого - ОСОБА_3 ,
захисника - ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:
24.07.2019 року під час розгляду в судовому засіданні кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого, ч.2 ст.186 КК України, прокурор заявив клопотання про необхідність продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_3 , будучи неодноразово засудженим за умисні корисливі злочини, обвинувачується у вчиненні тяжкого умисного злочину, за яке законом передбачене покарання у виді позбавлення волі від 4 до 6 років, вчинення злочину в період іспитового строку, відсутністю постійного джерела прибутку та стійких соціальних зв`язків.

Заслухавши позицію прокурора, який наполягав на продовженні строку з вище наведених підстав, думку обвинуваченого та його захисника, які категорично заперечували щодо задоволення клопотання, стверджуючи про доцільність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, показання потерпілої про відсутність підстав для тримання особи під вартою, суд приходить до наступних висновків.

Вирішуючи в даному випадку питання про можливість продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 суд враховує, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.
Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Зважаючи на ненадання прокурором копії клопотання обвинуваченому, що не узгоджується з вимогами п.3 ч.3 ст.184 КПК України, судом було компенсовано вказане процесуальне порушення шляхом його надання ОСОБА_3 безпосередньо в судовому засіданні та оголошенні перерви достатньої для підготовки заперечень.
Питання продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою охоплюється ч.3 ст.5 Конвенції і в таких правовідносинах існує презумпція на користь звільнення, при якій тягар доказування лежить на державі, а обставини, які викликають сумнів, тлумачаться на користь звільнення.
Суд звертає увагу, що запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватись лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що обвинувачуваний буде намагатись ухилятись від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.
Згідно ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжних заходів є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність відповідних ризиків. Як вбачається з клопотання прокурора, узагальненими мотивами доцільності застосування продовження запобіжного заходу є ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 іншого кримінального правопорушення та можливість переховування його від суду, що передбачені п.п.1,5 ст.177 КПК України.
В обґрунтування наявності ризиків, прокурором зазначено характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_3 , зокрема наявність в нього попередніх судимостей, вчинення злочину в період іспитового строку, відсутністю постійного джерела прибутку та стійких соціальних зв`язків. Слід зазначити, що ряд обставин, які суд повинен оцінити в сукупності при продовженні запобіжного заходу, прокурором викладено синонімічними словосполученнями, а саме: «не має постійного джерела прибутку», «не займається суспільно-корисною працею», «ніде не працює», які за своєю суттю та змістовним навантаженням є фактично ідентичними.

Безсумнівно, що тяжкість злочину та обґрунтована підозра були визначальними елементами при первісному обранні ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Але кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення «Єлоєв проти України», «Фельдман проти України»). Тобто, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри та тяжкості покарання перестають бути підставою для позбавлення свободи, і прокурор має навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 після пред`явлення обвинуваченого для впізнання повідомила сторонам кримінального провадження про невпевненість в тому, що саме обвинувачений вчинив відносно неї злочин, хоча за тілобудовою і загальними рисами обличчя має певну схожість. Доцільності його перебування під вартою не вбачає, оскільки обставини, характер скоєння злочину і предмет викрадення не вказують на доцільність ізоляції особи від суспільства.

Незважаючи на неодноразові пропозиції прокурору надати інші докази, в тому числі і письмові в обґрунтування як підозри, так і клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, жодних письмових доказів в розпорядження суду надано не було.

В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що обвинувачений ОСОБА_3 дійсно був неодноразово засуджений за ряд умисних корисливих злочинів. Востаннє обвинувачений був засуджений 23.10.2018 року Прилуцьким міськрайонним судом за ч.1 ст.263 КК України, який вочевидь не є насильницьким злочином, до позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком в 3 роки. Зі слів обвинуваченого ним завжди дотримувались умови обраних запобіжних заходів в попередніх кримінальних провадженнях, а також в період відбування іспитового строку він жодного разу не допустив порушення покладених на нього процесуальних обов`язків. Щодо його причетності до інкримінованого правопорушення категорично заперечує. Прокурор в свою чергу не зміг ані підтвердити, ані спростувати наведені обвинуваченим доводи щодо його попередньої процесуальної поведінки.

Обвинувачений також підтвердив, що він дійсно не займається суспільно-корисною працею та офіційно ніде не працює, однак зазначив про постійне надання йому грошових коштів батьками яких цілком достатньо для проживання. Вказаний аргумент ОСОБА_3 посилюється окремим проживанням та перебуванням в його особистому постійному користуванні квартири АДРЕСА_1 , що не заперечується і стороною обвинувачення. Первісні характеризуючі дані були актуальними і враховувались слідчим суддею при початковому обранні запобіжного заходу. Здобуття інших характеризуючих даних як підстави для подальшого тримання під вартою є обов`язком саме сторони обвинувачення /п.118 «Петухов проти України»/. Перекладання тягаря доведення в таких питаннях на затриману особу рівнозначне скасуванню положення ст.5 Конвенції, відповідно до якого тримання під вартою є винятковим відступом від права на свободу, допустимим лише у вичерпно перерахованих і чітко визначених випадках. Прокурор в судовому засіданні не зміг повідомити про склад родини обвинуваченого, його майновий стан, надати характеризуючі дані за місцем постійного проживання.
Суд звертає увагу, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом та сімейними зв`язками. Однак, враховуючи лише встановлене органом досудового слідства постійне місце проживання обвинуваченого, з огляду на не встановлення та не надання до суду інших характеризуючих даних особи, що тлумачиться на користь останнього, в даному випадку ризик втечі ОСОБА_3 оцінюється судом як малоймовірним.

Безумовно, що попередні судимості обвинуваченого можуть свідчити про можливість повторного вчинення кримінального правопорушення, однак за умови не надання в судовому засіданні прокурором, окрім допиту потерпілої, жодних доказів про вчинення ним кримінального правопорушення, з врахуванням позиції потерпілої та обставини інкримінованого злочину, в тому числі і вартість викраденого майна, на думку суду не може бути визначальним для продовження ОСОБА_3 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В протилежному випадку тримання під вартою фактично перетворюється на формою очікування обвинувального вироку в кримінальному провадженні.
Разом з тим, суд зазначає, що сторона обвинувачення не позбавлена права порушувати питання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу в будь-який момент судового розгляду, навівши відповідне обґрунтування та долучивши відповідні докази.
Керуючись ст.ст.131,176-179,193,194,331,309 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку дії запобіжного заходу вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 000756 по обвинуваченню ОСОБА_3 відмовити.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю строком на 60 діб, заборонивши йому залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 в період часу з 22 год. 00 хв. до 6 год. 00 хв., за виключенням надання невідкладної медичної допомоги.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти в залі суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на строк до 20.09.2019 року наступні обов`язки:

-прибувати до слідчого, слідчого судді, прокурора чи суду за першою вимогою;

-утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою по даному кримінальному провадженню;

-не залишати місце проживання: АДРЕСА_1 з 22:00 годин вечора до 06:00 годин ранку наступного дня;

-носити електронний засіб контролю;

-здати на зберігання слідчому паспорт громадянина України та закордонний паспорт (у разі наявності).

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники поліції, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на обвинуваченого при обранні запобіжного заходу.

Визначити строк дії ухвали до 20.09.2019 року.

Копію ухвали після її оголошення негайно вручити обвинуваченому ОСОБА_3 .

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання Прилуцькому ВП ГУНП в Чернігівській області.

Повний текст ухвали буде проголошено учасникам судового провадження о 8 год. 25.07.2019 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Прилуцького міськрайонного суду ОСОБА_1