Справа № 438/1521/18
Провадження № 1-кп/438/34/2019
В И Р О К
іменем України

20 листопада 2019 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Бориславського міського суду Львівської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000599 від 11 листопада 2018 року,

стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області, проживає АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, має неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, раніш неодноразово судимого за злочини проти власності, зокрема раніше судимий вироком від 25 травня 2015 року Бориславського міського суду Львівської області за ч.2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень, вироком Бориславського міського суду Львівської області від 26 лютого 2016 року за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень та вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 29 січня 2019 року за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України до покарання 2 (два) роки позбавлення волі та штраф в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, на підставі ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

за участю сторін судового провадження: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_6 ,-

в с т а н о в и в :

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи раніше судимий 25 травня 2015 року Бориславським міським судом Львівської області за ч.2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень, 26 лютого 2016 року Бориславським міським судом Львівської області за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, на шлях виправлення не став, а повторно вчинив умисний злочин проти власності.
Так, 11 листопада 2018 року близько 15 год. 30 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи неподалік будинку № 51 по вул. Трускавецькій м. Борислава Львівської області, маючи прямий умисел на незаконне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, зловживаючи довірою неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , під приводом здійснення телефонного дзвінка, повторно, заволодів його мобільним телефоном марки «Xiaomi Redmy 5А», вартістю 3000 гривень, із сім картою мобільного оператора «Lifecell» вартістю 15 гривень, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 3015 гривень.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та надав суду показання, що відповідають фабулі обвинувачення. Зокрема надав покази, що дійсно як зазначено в обвинувальному акті 11 листопада 2018 року близько 15 год. 30 хв. неподалік будинку № 51 по вул. Трускавецькій м. Борислава Львівської області взяв у потерпілого ОСОБА_7 , під приводом здійснення телефонного дзвінка, мобільний телефон, можливо марки «Xiaomi Redmy 5А». Не мав наміру повернути неповнолітньому зазначений телефон, який у подальшому здав у ломбард. Виручені кошти використав для власних потреб. Вартість привласненого телефону 3000 гривень не заперечує. Майнову шкоду потерпілому не відшкодував. Просить суд суворо не карати.
Заслухавши показання обвинуваченого ОСОБА_3 , що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо встановлення фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасники судового провадження не заперечують проти цього, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів у справі.
Учасникам розгляду справи роз`яснено, що вони позбавлені права оспорювати обставини, які не оспорювались ними під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним згідно положень ч.3 ст.349 КПК України.
Суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000599 від 11 листопада 2018 року, враховуючи покази обвинуваченого про визнання вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення,доведеною повністю і вважає, що його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Обираючи міру покарання відповідно до ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує обставини вчинення кримінальних правопорушень, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що кримінальне правопорушення, передбаченеч.2 ст.190 КК України, законодавцем віднесено, згідно ст.12 КК України, до злочинів середньої тяжкості.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України, є активне сприяння розкриттю злочину.
Суд не погоджується із доводами сторони обвинувачення про наявність обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття.
Зокрема, щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому злочині хоча і визнано в обвинувальних актах у даних кримінальних провадженнях обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, проте така обставина носить лише формальний характер. Каяття передбачає, крім визнання особою самого факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини, щирий осуд своєї поведінки, які мають втілюватися в намаганні компенсувати збитки, завдані таким злочином, та бажанні виправити наслідки такого злочину. Факт щирого каяття обвинуваченого у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в певних діях обвинуваченого після вчинення злочину. Поряд з цим, будь-яких дій обвинуваченим вчинено не було.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує особу винного, який є особою молодого віку, раніш неодноразово судимого за вчинення злочинів проти власності, не перебуває на обліку лікаря нарколога та на обліку у лікаря-психіатра, за місцем проживання даних про негативну характеристику немає, неодружений, має малолітню доньку, офіційно не працює, має зареєстроване постійне місця проживання, ставлення обвинуваченого до скоєного, зокрема заподіяна злочином майнова шкода потерпілим не відшкодована, думку державного обвинувачення щодо обрання покарання у виді позбавлення волі та думку сторони захисту про обрання міри покарання у виді позбавлення, суд приходить до висновку, що обвинувачений, маючи не погашену та не зняту судимість в порядку ст.89 КК України за вчинення умисних злочинів проти власності, притягується до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів, належних висновків для себе не зробив, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема те, що обвинувачений не працює і не займається будь-якою суспільно-корисною працею, умисний середньої тяжкості злочин вчинено ним з корисливих мотивів, останньому слід призначити покарання, в межах розміру санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення у виді позбавлення волі, що є необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 засуджений вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 29 січня 2019 року за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України до покарання 2 (два) роки позбавлення волі та штраф в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн., на підставі ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно.
Відповідно судом призначається покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, оскільки після постановлення попереднього вироку, в справі встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 винен у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, тобто в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
Крім цього, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 засуджений вироком Бориславського міського суду від 26 лютого 2016 року за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу розміром сто неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 1700 гривень. Відповідно довідки суду від 23 листопада 2018 року штраф обвинуваченим не сплачено.
Призначаючи покарання за сукупністю злочинів відповідно до вимог ст.71 КК України, суд враховує вимоги ч.3 ст.72 КК України, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Майно, на яке накладено арешт, відсутнє.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження у даному провадженні до обвинуваченого не застосовувалися.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань із врахуванням покарання, призначеного вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 29 січня 2019 рокупризначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Борислава Львівської області остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 2 (два) місяці.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 26 лютого 2016 року за ч. 2 ст. 190 КК України, призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Борислава Львівської області остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 2 (два) місяці та у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, яке відповідно ч.3 ст.72 КК України, як основне покарання, виконується самостійно.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту затримання з 05 березня 2019 року.

Речовий доказ у справі: мобільний телефоном марки «Xiaomi Redmy 5А», із сім картою мобільного оператора «Lifecell» та прибутковий касовий ордер №8310 від 17 листопада 2018 року, передані на зберігання законному представнику потерпілого ОСОБА_8 , залишити останній.

Вирок суду може бути оскаржений до Львівського Апеляційного суду через Бориславський міський суд Львівської області протягом 30 днів з моменту проголошення.

Вирок не може бути оскаржений з підстав заперечення обставин, які не оспорювалися обвинуваченим та іншими учасниками судового процесу під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1