Справа № 303/404/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

12.11.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7
та потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/442/19, відомості про кримінальне правопорушення в якому 03.09.2017 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002054, за апеляційними скаргами, які подали обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИВ :

вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2018 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Верхнє Гусине Турківського району Львівської області, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, одружений, тимчасово не працюючий, відповідно до ст. 89 КК України не судимий,
визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 1 ст. 119 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 не застосовувався.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково.
Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди та 34050 (тридцять чотири тисячі п`ятдесят ) гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на поховання, а в решті позову відмовлено.

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
02 вересня 2017 року приблизно о 15-й годині, ОСОБА_6 , знаходячись на території гаражного кооперативу «Промінь», що розташований по вул. Червоноармійській, 14, у м. Мукачеві Закарпатської області, під час суперечки з потерпілим ОСОБА_9 , яка виникла між ними на грунті спору щодо черговості користування спільно придбаним електричним бетонозмішувачем, у ході якої потерпілий ОСОБА_9 під дією алкоголю почав ображати ОСОБА_6 нецензурними словами, внаслідок чого, суперечка переросла в сутичку. Під час сутички, ОСОБА_6 , побачивши в руках у ОСОБА_9 підняту над головою садово-городню лопату, силою відштовхнув останнього у бік свідка ОСОБА_10 , який стояв між ними лицем до ОСОБА_6 з метою упередження наростання конфлікту, та з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , діючи необережно, із злочинною недбалістю, яка полягає у тому, що ОСОБА_6 , не передбачав та не бажав настання смерті ОСОБА_9 від вчиненої ним дії, але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю, наніс один удар рукою, зажатою в кулак, в область обличчя потерпілого ОСОБА_9 , від якого останній не втримався на ногах та, падаючи з висоти власного зросту, вдарився потиличною частиною голови об камінь, який виступав з ґрунтового покриття дороги. Внаслідок отриманих травм, потерпілий ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у реанімаційному відділенні Мукачівської ЦРЛ. Згідно з Висновком експерта № 306/17 від 03.11.2017 смерть ОСОБА_9 настала внаслідок важкої закритої черепно-мозкової травми, перелому кісток сплетіння та основи черепа, субдуральної та внутрішньої мозкової гематоми, субарахноїдального крововиливу, забоїв головного мозку, вторинного гнійного менінгіту, з розвитком травматичного набряку-набухання головного мозку та вклиненням стовбурових відділів у великий потиличний отвір, що і явилось безпосередньою причиною його смерті.

В а п е л я ц і й н и х с к а р г а х:

- обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність його вини та кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 119 КК України, а також призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі, вказує на те, що вирок у частині звільнення його від відбування покарання та встановлення іспитового строку, який є занадто суворим, а також у частині вирішення цивільного позову, є незаконним. Посилається на те, що суд першої інстанції, обґрунтовано врахувавши характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, а також дані про його особу (раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, сім`ю, веде здоровий та спортивний спосіб життя, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває), не дав належної оцінки фактам його щирого каяття у вчиненому, жалю з приводу наслідків його дій та усвідомлення моральної шкоди. При цьому, стверджує, що встановивши наявність ряду обставин, що пом`якшують його покарання (визнання вини, часткове відшкодування витрат на лікування потерпілого, віктимну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , яка виразилась у нецензурній лайці в його бік), та врахувавши відсутність обтяжуючих обставин, суд першої інстанції безпідставно не визнав обставиною, що пом`якшує покарання надання потерпілому безпосередньо після вчинення злочину медичної чи іншої допомоги ( п. 2-1 ч. 1 ст. 66 КК України), яка підтверджується показаннями потерпілої та свідків у справі, з яких убачається, що він відразу почав надавати ОСОБА_9 медичну допомогу, припідняв його голову та почав обливати холодною водою. Також зазнає, що судом не дано належної оцінки факту перебування потерпілого ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, а також позиції прокурора, який у судових дебатах просив звільнити його від відбування покарання з установленням іспитового строку тривалістю один рік. Крім того, вказує на те, що при визначенні суми матеріальної шкоди суд першої інстанції не врахував, що розмір встановленого потерпілою ОСОБА_8 гранітного пам`ятнику ОСОБА_9 є нестандартним, такий є ширшим і подвійним, у зв`язку з чим, його вартість є значно більшою, ніж вартість пам`ятника для могили однієї особи, і при цьому, суд першої інстанції також не встановлював чи отримала потерпіла компенсацію на поховання свого батька, який був військовим пенсіонером, сім`я якого має законне право на компенсацію витрат на його поховання. Разом із тим, вказує на те, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції також не дав належної оцінки віктимній поведінці потерпілого ОСОБА_9 та факту перебування в стані алкогольного сп`яніння, і при цьому, не врахував положення ч. 1 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується, а відповідно до ч. 2 цієї статті якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Просить вирок змінити, а саме, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з установленням іспитового строку тривалістю один рік та покладенням передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу обов`язків, а цивільний позов задовольнити частково, стягнувши з нього на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 9 000 гривень, а в решті позову відмовити;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 вказує на те, що вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам справи. Посилається на те, що висновок суду про те, що намір потерпілого ОСОБА_9 вдарити лопатою ОСОБА_6 не знайшов свого підтвердження дослідженими в ході судового розгляду доказами, є безпідставним і таким, що суперечить показам обвинуваченого та свідків, які були присутні на місці події. Стверджує, що суд не оцінив якість досудового слідства при збиранні доказів, зокрема, те, що свідок ОСОБА_12 , який був присутній на місці події під час інциденту 02.09.2017, був допитаний слідчим лише після заявленого стороною захисту клопотання після 27.06.2018, а свідок ОСОБА_13 взагалі слідчим не допитувався, хоча в матеріалах кримінального провадження наявні пояснення свідка від 02.09.2017, в яких вказується на наявність у потерпілого наміру ОСОБА_9 нанести удар ОСОБА_6 .. Крім того, посилається на те, що, визнаючи надане стороною захисту в якості доказу фото, на якому зображена садово-городня лопата, яка під час події, що мала місце 02.09.2017 була в руках ОСОБА_9 , а після події знаходилася між гаражами № № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у гаражному кооперативі «Промінь», недопустимим доказом, як такого, що здобутий стороною захисту без дотримання вимог ч. 3 ст. 93 КПК України, суд першої інстанції не обґрунтував у чому саме полягає недопустимість цього доказу та якій саме нормі права недопустимості доказів відповідає цей доказ. При цьому, зазначає, що ще одним свідченням неналежного досудового розслідування є протокол огляду місця події від 02.09.2017 та додані до нього фотографії, з яких убачається, що огляд місця події проводився слідчим о 19 год., тобто через 4 год. після інциденту, вже за відсутності всіх учасників конфлікту, при закритих воротах гаражів, та стосувався виключно місця, де впав і вдарився ОСОБА_9 , тобто частина земельної ділянки зі слідами крові та його прив`язка до місцевості, що свідчить про те, що про наявність чи відсутність лопати, як знаряддям нападу потерпілим на обвинуваченого, слідчий не міг знати та, відповідно, приділяти цьому увагу, так як не володів інформацією про це, оскільки 02.09.2017 пояснення від ОСОБА_6 та його сина ОСОБА_13 , відбирав начальник сектору превенції Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області після їх медичного освідчення на стан сп`яніння, яке проводилося о 19 год. 30 хв. (протокол № 280 від 02.09.2017) та о 19 год. 40 хв. (протокол № 281 від 02.09.2017), які відповідно й стверджували про захист ОСОБА_6 від удару лопатою по голові. Крім того, посилається на те, що висновок суду по те, що ОСОБА_6 мав можливість уникнути конфлікту та застосування сили щодо ОСОБА_9 є хибним та надуманим, оскільки ОСОБА_6 миттєво озирнувшись та побачивши агресивного внаслідок суперечки нетверезого ОСОБА_9 з високо піднятою над головою лопатою, який наближався до нього та мав намір нанести удар, сприйняв це як реальну загрозу замаху на нього. З урахуванням наведеного, вважає, що ОСОБА_6 діяв у стані необхідної оборони, з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, без перевищення меж необхідної оборони, що передбачено ч. 1 ст. 36 КК України, у зв`язку з чим, у діях ОСОБА_6 відсутній склад передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України кримінального правопорушення. Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В запереченні на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 вказує на те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 є безпідставними. Вважає призначене ОСОБА_6 покарання занадто м`яким. Посилається на те, що, незважаючи на те, що її батько загинув внаслідок дій ОСОБА_6 , останній жодного разу не попросив у неї вибачення, що свідчить про відсутність щирого розкаяння обвинуваченого у вчинених ним діях. Разом із тим, зазначає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної та матеріальної шкоди не є занадто високим, так як жодним чином не може покрити завдану їй моральну шкоду, яка полягає у втраті батька, який був здоровою людиною. Просить вирок суду першої інстанції залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги; прокурора ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_8 , які судове рішення вважають законним та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 про те, що вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам справи та неправильним вирішенням цивільного позову колегія суддів відхиляє.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України кримінального правопорушення, тобто у вбивстві, вчиненому через необережність, ґрунтується на сукупності зібраних відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, які наведено у судовому рішенні.
Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що вину в скоєнні інкримінованого йому злочину він визнав повністю і дав такі показання.
Разом із 7 членами гаражного кооперативу «Промінь» у спільному користуванні мають бетонозмішувач, яким він, відповідно до усної домовленості, також мав право користуватись і який знаходився на території кооперативу. 02.09.2017 бетонозмішувачем користувався гр. ОСОБА_9 .. У вказаний день по телефону повідомив ОСОБА_11 , що прийде забрати бетонозмішувач, на що останній погодився. Приблизно о 15:00 год. разом із сином ОСОБА_14 прийшов за бетонозмішувачем. Підійшовши до належного гр. ОСОБА_15 гаража, побачив останнього, а також свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_16 . Під час розмови запитав у ОСОБА_11 де знаходиться бетонозмішувач і коли останній його поверне. Довідався, що бетонозмішувача немає. У зв`язку з цим між ними виникла суперечка, під час якої вживали нецензурну лайка. Свідок ОСОБА_17 , ставши між ними, намагався їх заспокоїти, пояснюючи причини відсутності бетонозмішувача. У цей момент почув викрик «лопата». Побачив у руках ОСОБА_11 штикову городню лопату, якою останній замахується на нього. Зрозумівши, що ОСОБА_18 замахується лопатою саме у його сторону, а не свідка, спонтанно, зі значною силою відштовхнув ОСОБА_10 у бік протилежний від лопати. Після цього, одразу ж, прикриваючи голову руками, застосувавши спортивний прийом, пригнувшись, поштовхом зігнутої руки, ліктем силою відбив нападника потрапивши чи то в лопату чи то в обличчя ОСОБА_19 . Оскільки діяв із закритими очима, тому не побачив куди саме наніс удар. Відкривши очі, побачив як ОСОБА_18 впав «горінець» разом із лопатою. Окрім того, побачив, що ОСОБА_18 не може піднятися із землі. Зрозумів, що ОСОБА_18 сильно вдарився. Підійшовши до нього з правого боку, припідняв йому голову руками й попросив сина принести води для потерпілого. Водою, яку принесли намагався надати допомогу потерпілому, у тому числі поливав його водою та розтирав йому руки. Оскільки потерпілий не міг говорити, одразу ж була викликана машина швидкої медичної допомоги. Медичними працівниками, які приїхали на місце події, ОСОБА_18 був забраний до лікарні, а поліцейські забрали його на медичне освідування для встановлення факту вживання алкогольних напоїв. Окрім цього, ОСОБА_6 пояснив, що із покійним ОСОБА_9 перебував у дружніх відносинах, ні приводу, ні умислу чи наміру його вбивати не мав, у зв`язку з вчиненими діями просив вибачення у доньки загиблого, а також оплатив лікування ОСОБА_11 під час перебування у лікарні. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 не визнав, оскільки вважав що моральну шкоду потерпілій не завдавав, а витрати потерпілої на поховання батька підлягають до перевірки. Причиною трагедії та виною у тому, що трапилось із ОСОБА_9 є алкоголь, під дією якого перебував останній.
У ході апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив надані ним у суді першої інстанції показання, а також не оспорював фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, що також підтверджується і змістом поданої ним апеляційної скарги. В останньому слові обвинувачений ОСОБА_6 вказував на те, що діяв у стані необхідної оборони, межі якої не перевищував. Просив провадження у справі закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Колегія суддів вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин, підтверджується наступними доказами.
Так, показаннями потерпілої ОСОБА_8 підтверджено, що 02 вересня 2017 року приблизно о 15:00 год. від знайомого ОСОБА_20 довідалась, що на території гаражного кооперативу «Промінь» б`ють її батька ОСОБА_19 .. Одразу ж разом із сином на автомобілі направились до гаражів. Окрім цього, з показань потерпілої ОСОБА_8 вбачається, що на місці події ОСОБА_6 мав намір з нею переговорити, однак вона відмовилась спілкуватись з ним, стверджуючи, що розмова між ними не на часі. В її присутності каретою «швидкої медичної допомоги» батька відвезли до військового шпиталю, звідки для огляду нейрохірургом доставили до Мукачівської центральної районної лікарні, де у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями 03 жовтня 2017 року він помер у реанімаційному відділенні лікарні. У зв`язку з завданими їй матеріальними збитками та моральною шкодою заявила цивільний позов, у тому числі 34050,00 грн. для відшкодування матеріальної шкоди (витрати на поховання) та 100 000,00 гривень - морального відшкодування страждань спричинених їй втратою рідної людини.
Свідок ОСОБА_17 підтвердив зазначені в мотивувальній частині вироку час, місце та обставини, за яких обвинувачений ОСОБА_21 наніс удар потерпілому ОСОБА_22 . У тому числі свідок показав, що 02.09.2017 приблизно о 15:00 год. між обвинуваченим ОСОБА_23 та потерпілим ОСОБА_9 виникла сварка у зв`язку з використанням бетонозмішувача, який перебуває в їх спільному користуванні. Під час сварки обидва нецензурно висловлювались. Оскільки ситуація стала «загострюватись» свідок з метою упередити наростаючий конфлікт став між ними, спиною до ОСОБА_19 . У цей момент обвинувачений ОСОБА_21 відштовхнув його у бік, а коли він озирнувся, то побачив, що потерпілий ОСОБА_18 лежить на землі, яка вкрита грубим щебнем, що із вух та носа потерпілого тече кров, очі відкриті, однак потерпілий ніяк не реагував на те що відбувається. Одразу ж разом із ОСОБА_23 почали обливати його холодною водою. Піднявши голову потерпілого побачив кров`янисте садно на голові. Через деякий час на місце події підійшли донька потерпілого ОСОБА_24 , сторож кооперативу Казимир, та інші люди, а ще через деякий проміжок часу приїхала машина швидкої медичної допомога, яка забрала потерпілого, та працівники поліції.
Свідок ОСОБА_25 дав показання аналогічні до показань потерпілої ОСОБА_8 , підтвердивши, що потерпілий ОСОБА_9 був його дідусем. Окрім того, свідок показав, що знаходячись на місці події підійшов до ОСОБА_6 і запитав про причину сварки. Довідався, що суперечка виникла з приводу використання бетонозмішувача, що перебуває у їх спільному користуванні. Окрім того, запитав у ОСОБА_6 навіщо бити старших? На цю фразу, син ОСОБА_6 ОСОБА_26 відповів йому, що чи знає він кому і що каже? Після цього він одразу ж покинув місце події.
Свідок ОСОБА_27 - голова гаражного кооперативу «Промінь», показав, що 02.09.2017 перед обідом проходячи по території кооперативу бачив свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_28 та ОСОБА_11 , які у гаражі № НОМЕР_3 розпивали спиртні напої. Довідавшись про конфлікт між ОСОБА_23 та ОСОБА_9 підійшов до місця події, де побачив кількох чоловіків та ОСОБА_11 , який лежав на землі. Будь-яких інших предметів на місці події не бачив, у тому числі лопати.
Свідок ОСОБА_29 - сторож у гаражному кооперативі «Промінь», показав, що 02.09.2017 близько 14:00 -14:30 год., об`їжджаючи на велосипеді територію кооперативу, побачив ОСОБА_11 , який лежав на землі, ОСОБА_6 , який попросив у нього воду і який розтирав руки потерпілому, а також ОСОБА_28 та ОСОБА_10 .. Через деякий час приїхала машина швидкої медичної допомоги. Окрім цього, з показань свідка ОСОБА_30 вбачається, що потерпілий ОСОБА_18 був напідпитку, оскільки від нього йшов запах алкоголю, що свідок ОСОБА_31 на місці події знаходився з лопатою за 2 м. від потерпілого.
Свідок ОСОБА_13 - син обвинуваченого ОСОБА_6 , дав показання аналогічні до показань обвинуваченого. Окрім того, свідок показав, що під час конфлікту, що мав місце між потерпілим ОСОБА_9 та його батьком, почув крик лопата, а повернувшись побачив, як з гаражу вибіг ОСОБА_18 із лопатою в руках піднятою над головою і рухався у бік батька.
Свідок ОСОБА_12 показав, що у час події бачив, як під час конфлікту між ОСОБА_23 та іншою особою, невідома йому особа замахнулась лопатою на обвинуваченого і саме тому свідок закричав «лопата». Нападник з лопатою не встиг вдарити ОСОБА_6 , оскільки останній, захищаючись, відштовхнув його.
З висновку експерта № 306/17 від 03.11.2017 вбачається, що смерть ОСОБА_9 настала внаслідок важкої закритої черепно-мозкової травми, перелому кісток сплетіння та основи черепа, субдуральної та внутрішньої мозкової гематоми, субарахноїдального крововиливу, забоїв головного мозку, вторинного гнійного менінгіту, з розвитком травматичного набряку-набухання головного мозку та вклиненням стовбурових відділів у великий потиличний отвір, що і явилось безпосередньою причиною його смерті. Вищевказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії твердих тупих предметів, якими можуть бути руки сторонньої людини, затиснуті в кулак, та механізму тертя (садна) з подальшим падінням тіла з висоти власного зросту на тверду переважаючу, або обмежену поверхню, при наданні йому прискорення, внаслідок удару, про що свідчить параорбітальна гематома обличчя справа, яка 02.09.2017 була виявлена лікарями реанімаційного відділення Мукачівської ЦРЛ при госпіталізації, як такі, що небезпечні для життя в момент їх спричинення, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і з безпосередньою причиною настання смерті знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку. По давності виникнення тілесні ушкодження можуть вкладатися в час події, яка мала місце 02.09.2017. Згідно даних медичної документації, смерть ОСОБА_9 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 15:25 год. Потерпілому ОСОБА_9 нанесено не менше одного удару, під час якого він знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні, повернутий обличчям до нападника. Виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 виключається при самоспричиненні.
З висновку експерта № 16 комісійної судово-медичної експертизи за фактом смерті гр. ОСОБА_9 від 30.03.2018, вбачається, що такий повністю узгоджується з висновком експерта № 306/17 від 03.11.2017.
Допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_32 показав, що повністю підтверджує наданий ним висновок щодо причин настання смерті потерпілого ОСОБА_19 .
З протоколу огляду місця події від 02.09.2017 з ілюстраційними таблицями до нього, вбачається, що на місці події виявлено одну мокру пляму, одну пляму S подібної форми невстановленої речовини, взято проби ґрунту для аналізу та порівняння. Гаражі на момент огляду замкнуті. Під час огляду вилучено: речовину бурого кольору на марлевий тампон та зразок ґрунту для порівняння. Вказаний протокол підписаний понятими та слідчим.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 23 листопада 2017 року, за участю свідка ОСОБА_10 , вбачається, що під час проведення цієї слідчої дії свідок під час досудового розслідування підтвердив показання, дані ним у судовому засіданні.
Відеозаписом слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_33 підтверджуються обставини події, які мали місце 02 вересня 2017 року, близько 15:00 год., на території гаражного кооперативу «Промінь», розташованого по вул. Червоноармійська, 14 в м. Мукачеві Закарпатської області, які узгоджуються з показами вищезгаданого свідка.
У справі відсутні які-небудь докази про те, що у потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_27 , ОСОБА_29 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_25 , були підстави для обмови ОСОБА_6 , і на такі не вказував, як під час розгляду справи у місцевому суді, так і під час розгляду апеляційних скарг обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , а також не вказується в апеляційних скаргах. Наведені вище показання обвинуваченого, потерпілої та свідків, а також інші письмові докази, на які суд посилається у вироку в підтвердження вини ОСОБА_6 у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України кримінального правопорушення, колегія суддів вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей, і такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, надавши їм перевагу та визнавши їх достовірними, і також приймає їх до уваги.
З урахуванням наведених вище доказів, доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновок суду першої інстанції щодо наміру потерпілого ОСОБА_9 вдарити лопатою ОСОБА_6 не знайшов свого підтвердження дослідженими в ході судового розгляду доказами, є безпідставним і таким, що суперечить показам обвинуваченого та свідків, які були присутні на місці події, - колегія суддів відхиляє як такі, що спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження та вищенаведеними доказами.
Відхиляючи вказані доводи та погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку: показам свідків про те, що між ОСОБА_23 та ОСОБА_9 раніше неприязних відносин не було; показам свідка ОСОБА_10 , які свідчать про те, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник раптово, - у ході розмови щодо повернення бетонозмішувача, який перебував у їх спільному користуванні і дедалі загострювався на фоні нецензурної лайки, у тому числі і збоку потерпілого ОСОБА_11 , з яким до події вони під час обіду спільно вживали алкоголь в одному з гаражів; побачивши, що конфлікт переростає у сутичку, свідок, з метою упередити можливе застосування насильства, став між ними, обличчям до ОСОБА_6 і у цей момент останній зі значною силою відштовхнув його у бік, отримавши, таким чином, вільний доступ до потерпілого ОСОБА_34 ; показам обвинуваченого ОСОБА_6 , які свідчать про те, що, будучи тверезим, він сприйняв нецензурні висловлювання ОСОБА_11 на свою адресу, як образу, не стримавши своє обурення від почутого та побаченого, будучи молодшим за віком від потерпілого ОСОБА_11 , спортивної тілобудови, володіючи навиками спортивного самозахисту, вдарив останнього в область обличчя рукою, зажатою у кулак, при цьому, злочинно не передбачивши можливості настання суспільно-небезпечних наслідків для ОСОБА_11 , який від удару не втримався на ногах та впав з висоти власного зросту, вдарившись головою об землю.
Тому, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_6 у процесі сутички, що виникла на фоні суперечки з потерпілим ОСОБА_9 , маючи можливість уникнути конфлікту та застосування сили відносно потерпілого, усунувши перешкоду у виді свідка, що стояв між ними, наніс ОСОБА_15 один удар рукою, зажатою в кулак, в область обличчя, внаслідок якого ОСОБА_18 не втримався на ногах та впав з висоти власного зросту, ударившись головою об землю, після чого, не втрачаючи свідомості, у подальшому помер у реанімаційному відділенні Мукачівській ЦРЛ від одержаної травми - важкої закритої черепно-мозкової травми, яка відповідно до Висновку судово-медичного експерта є небезпечною для життя в момент її спричинення, знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з безпосередньою причиною настання його смерті.
Наведене вище свідчить про обґрунтованість та відповідність фактичним обставинам справи й висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 допустив злочинну недбалість, внаслідок якої скоїв вбивство через необережність, так як повинен був і міг передбачати можливість падіння ОСОБА_11 (який був особою похилого віку, напідпитку, силу свого удару, як спортивно підготовленої особи, місце де відбувалася подія - твердий ґрунт із камінням) і настання від цього суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого.
Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_6 необережної форми вини, яка між іншим визнана й самим обвинуваченим, а при визначенні ступеня вини ОСОБА_35 у вчиненні вбивства через необережність, належним чином врахував ряд наведених вище обставин, що свідчать і про віктимну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який, тримаючи в руках городню лопату, словесно ображав ОСОБА_6 , що й спровокувало вчинення останнім злочину.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України кримінального правопорушення, тобто у вбивстві через необережність, що в свою чергу свідчить про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України кваліфіковані правильно. Тому, доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновок суду про те, що ОСОБА_6 мав можливість уникнути конфлікту та застосування сили щодо ОСОБА_9 є хибним та надуманим, оскільки ОСОБА_6 миттєво озирнувшись та побачивши агресивного внаслідок суперечки нетверезого ОСОБА_9 з високо піднятою над головою лопатою, який наближався до нього та мав намір нанести удар, сприйняв це як реальну загрозу замаху на нього, - колегія суддів відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження і жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. Із цих підстав, як такі, що не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та не впливають на висновки суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє і доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_6 діяв у стані необхідної оборони, з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, без перевищення меж необхідної оборони, що передбачено ч. 1 ст. 36 КК України.
При оцінці доводів апеляційної скарги захисника та прийнятті судового рішення, колегія суддів також вважає, що як органом досудового розслідування при збиранні доказів, так і судом першої інстанції при їх дослідженні та оцінці, були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази зібрані з дотриманням вимог ст. ст. 87, 99 КПК України й істотних порушень прав та свобод ОСОБА_6 при їх збиранні апеляційним судом не встановлено. Тому, доводи апеляційної скарги захисника про те, що: суд не оцінив якість досудового слідства при збиранні доказів, зокрема, те, що свідок ОСОБА_12 , який був присутній на місці події під час інциденту 02.09.2017, був допитаний слідчим лише після заявленого стороною захисту клопотання після 27.06.2018, а свідок ОСОБА_13 взагалі слідчим не допитувався, хоча в матеріалах кримінального провадження наявні пояснення останнього від 02.09.2017; ще одним свідченням неналежного досудового розслідування є протокол огляду місця події від 02.09.2017 та додані до нього фотографії, з яких убачається, що огляд місця події проводився слідчим о 19 год., тобто через 4 год. після інциденту, за відсутності всіх учасників конфлікту, при закритих воротах гаражів, та стосувався виключно місця, де впав і вдарився ОСОБА_9 , тобто частина земельної ділянки зі слідами крові та його прив`язка до місцевості, - колегія суддів відхиляє як такі, що не свідчать про неналежне проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про неналежність чи недопустимість тих доказів у кримінальному провадженні, якими на переконання судів першої та апеляційної інстанції доведена вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що, визнаючи надане стороною захисту в якості доказу фото, на якому зображена садово-городня лопата, що була в руках ОСОБА_9 під час події, що мала місце 02.09.2017, а після події знаходилась між гаражами № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у гаражному кооперативі «Промінь», недопустимим доказом, як такого, що здобутий стороною захисту без дотримання вимог ч. 3 ст. 93 КПК України, суд першої інстанції не обґрунтував у чому саме полягає недопустимість указаного доказу та якій саме нормі недопустимості доказів відповідає цей доказ, - апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки такі не свідчать про незаконність висновку суду першої інстанції у цій частині, а також не впливають на висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та не свідчать про необ`єктивність, однобічність чи поверховість судового розгляду. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає, що, визнаючи вищезгаданий доказ недопустимим, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що такий здобутий без дотримання вимог ч. 3 ст. 93 КПК України. При цьому, апеляційний суд вважає, що з наданого стороною захисту доказу у виді фото з лопатою не можливо достовірно встановити, що це саме та лопата, яка була в руках у потерпілого, а також те, ким і в який час зроблено дане фото, у зв`язку з чим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав указаний доказ недопустимим.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про незаконність вироку в частині звільнення його від відбування покарання та встановлення іспитового строку, оскільки такий є занадто суворим, а також у частині вирішення цивільного позову, - колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 статті 65 КК України).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.
Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Частиною 3 цієї статті передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Згідно з ч. 4 цієї статті іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного до трьох років.
Частиною 1 статті 76 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України покарання, а також звільненні його на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням зі встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків, судом першої інстанції були дотримані вимоги вищенаведених норм кримінального закону та враховані роз`яснення Пленуму Верховного Суду України.
Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України покарання враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення (злочину), всі обставини справи в їх сукупності, дані про особу винного, зокрема, те, що ОСОБА_6 відповідно до ст. 89 КК України не судимий, має сім`ю, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, веде здоровий, спортивний спосіб життя. Також судом першої інстанції враховано досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої існує середній ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства.
При оцінці доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки фактам його щирого каяття у вчиненому, жалю з приводу наслідків у виді смерті потерпілого та усвідомлення моральної шкоди, - апеляційний погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність ознак щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні вбивства через необережність, жалю з приводу наслідків у виді смерті потерпілого та усвідомлення моральної шкоди, спричиненої потерпілій ОСОБА_24 , як доньці померлого. Погоджуючись з указаним висновком апеляційний суд зазначає, що: ознака щирого каяття у вчиненні злочину не може носити лише формальний характер; розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненні певного злочину, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого; факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Колегія суддів вважає, що у матеріалах кримінального провадження відсутні достовірні дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував збитки потерпілій ОСОБА_8 як доньці померлого ОСОБА_9 , пов`язані зі смертю останнього внаслідок вчиненого ОСОБА_6 злочину. Про відсутність щирого розкаяння обвинуваченого ОСОБА_6 свідчить і невизнання ним цивільного позову та непогодження з визначеними судом першої інстанції розмірами моральної та матеріальної шкоди, а також покази потерпілої ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_6 жодного разу з моменту вчинення злочину не попросив у неї вибачення.
Разом із тим, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обгрунтовано визнав такими, що пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, обставини визнання ним вини, часткового відшкодування витрат на лікування потерпілого, який у подальшому помер, та віктимної поведінки померлого ОСОБА_11 , що виразилась у нецензурній лайці у бік обвинуваченого, а також врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання.
При оцінці доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав обставиною, що пом`якшує покарання надання медичної чи іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину ( п. 2-1 ч. 1 ст. 66 КК України), яка підтверджується показаннями потерпілої та свідків у справі, з яких убачається, що він відразу почав надавати ОСОБА_9 медичну допомогу, припідняв його голову та почав обливати холодною водою, - апеляційний суд враховує те, що така обставина не знайшла свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, обґрунтовано не визнана судом першої інстанції як така, що пом`якшує обвинуваченому ОСОБА_6 покарання. Не приймаючи до уваги вказані доводи, апеляційний суд враховує і те, що надання обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 медичної допомоги не може бути визнано обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки не є належним чином підтвердженою, про що свідчить те, що ОСОБА_6 не є медичним працівником і, відповідно, не володіє навиками надання медичної допомоги, а обливання потерпілого холодною водою не свідчить про надання ОСОБА_6 такої допомоги, яка б могла попередити чи вплинути на наслідки вчиненого ним злочину смерть потерпілого ОСОБА_9 , що й має місце в даному випадку.
Тому, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, яке є мінімальним відповідно до санкції ч. 1 ст. 119 КК України для даного виду покарання, а також звільнення ОСОБА_6 від його відбування зі встановленням іспитового строку три роки та покладенням передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 119 КК України обов`язків, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Із вищенаведених підстав, апеляційний суд не приймає до уваги й доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що судом не дано належної оцінки факту перебування потерпілого ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, а також позиції прокурора, який у судових дебатах просив звільнити його від відбування покарання з установленням іспитового строку тривалістю один рік. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що факт перебування потерпілого ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, жодним чином не впливає на термін визначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 іспитового строку, і при цьому, при призначенні покарання та визначенні іспитового строку судом першої інстанції було враховано віктимну поведінку потерпілого ОСОБА_9 , а позиція прокурора щодо визначення обвинуваченому строку покарання, у тому числі й іспитового строку, не є обов`язковою для суду, позаяк при визначенні виду та строку покарання, а також терміну іспитового строку, суд керується вимогами кримінального закону, наявними в матеріалах кримінального провадження доказами щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та даними про особу обвинуваченого, а також своїм внутрішнім переконанням.
Крім того, обґрунтованими й належним чином умотивованими колегія суддів вважає і висновки суду першої інстанції при вирішенні цивільного позову.
Так, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 23 ЦПК України, характер та обсяг заподіяних позивачеві (потерпілій) моральних страждань раптовою смертю батька, довічну тривалість страждань для потерпілої, тяжкість завданої травми втратою батька, принципи розумності та справедливості, і визначив розмір морального відшкодування в сумі 50 000 гривень як компенсації за порушення установленого для потерпілої способу життя, із чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду. При цьому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції при визначенні суми морального відшкодування, обґрунтовано врахував і фінансову можливість до такого відшкодування винної особи ОСОБА_6 , який є особою зрілого віку, не має самостійного стабільного доходу, а його вина є необережною, тобто прямого умислу на позбавлення життя батька потерпілої та завдати їй моральних страждань у нього не було.
Тому, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не дав належної оцінки віктимній поведінці потерпілого ОСОБА_9 та факту перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння, і при цьому, не врахував положення ч. 1 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується, а відповідно до ч. 2 цієї статті якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, - апеляційний суд відхиляє як такі, що жодним чином не впливають на визначений судом розмір морального відшкодування у сумі 50000 гривень як компенсації за обсяг моральних страждань потерпілої, пов`язаних зі смертю батька, яка настала внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_6 , що стало підставою для часткового задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення моральної шкоди. При цьому, апеляційний суд також вважає, що віктимна поведінка потерпілого ОСОБА_9 та факт його перебування у стані алкогольного сп`яніння, не можуть слугувати підставами для відмови в задоволенні позову в частині стягнення на користь потерпілої ОСОБА_8 моральної шкоди і не вважає їх такими, що можуть слугувати для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні суми матеріальної шкоди суд першої інстанції не врахував те, що розмір встановленого потерпілою ОСОБА_8 гранітного пам`ятнику ОСОБА_9 є нестандартним, такий є ширшим і подвійним, у зв`язку з чим, його вартість є значно більшою, ніж вартість пам`ятника для могили однієї особи, і при цьому, суд першої інстанції також не встановлював чи отримала потерпіла компенсацію на поховання свого батька, який був військовим пенсіонером, сім`я якого має законне право на компенсацію витрат на його поховання, - апеляційний суд відхиляє як такі, що також не впливають на встановлений судом розмір матеріальної шкоди в сумі 34050 гривень. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував надані позивачкою документи у підтвердження матеріальної шкоди, а саме, витрат на поховання батька, зокрема: розрахункову квитанцію № 034403 по рахунку № 36/19 від 04.07.2018 оплати вартості гранітного пам`ятника 25000 гривень; договір замовлення № 913 та № 914 від 05.10.2017 на організацію та проведення поховання, відповідно на суму 578,78 грн. та 356,68 грн.; квитанцію про розрахунок готівкою за ритуальні послуги № 40 від 04.10.2017 на суму 8950 грн. згідно накладної № 31; товарні чеки на придбання ліків в аптеках від 28.09.17 на суму 166,60 грн., від 01.10.17 на суму 219,85 грн., 76,00 грн., 66,13 грн., від 02.10.17 на суму 45,85 грн.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його зміни чи скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду судом першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин, апеляційний суд прийшов до висновку, що вирок суду першої інстанції як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни, а апеляційні скарзи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , доводи яких не знайшли свого підтвердження та визнаються безпідставними, - залишенню без задоволення.
При оцінці доводів апеляційних скарги та прийнятті судового рішення, апеляційний суд враховує також і вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що апеляційний суд не перешкоджав сторонам кримінального провадження, зокрема, стороні захисту обвинуваченому та захиснику в наданні належних та допустимих доказів у підтвердження доводів поданих ними апеляційних скарг та обґрунтування висунутих ними аргументів, однак таких ні обвинуваченим, ані захисником не надано й будь-яких клопотань з даного приводу ними не заявлялось, у тому числі клопотань про дослідження тих чи інших доказів.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 417, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги, які подали обвинувачений ОСОБА_6 , та його захисник адвокат ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2018 року щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 119 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: