У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 листопада 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0002097 від 13.09.2014 року, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002097 від 13.09.2014 року, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.
До початку судового розгляду, при проведенні підготовчого засідання, з ініціативи суду поставлено на обговорення питання про правильність визначення територіальної підсудності даного кримінального провадження.
Прокурор вважає, що справа підсудна Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області, так-як на даний час юридична особа ПАТ «СК «Поліс-Центр» зареєстрована на території м. Ужгорода Закарпатської області, що територіально віднесено до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
Представник потерпілого підтримав думку прокурора, зазначивши що лише у 2013 році була проведена перереєстрація місцезнаходження юридичної особи ПАТ «СК «Поліс-Центр» з м.Львів на м.Ужгород.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник зазначили, що на момент вказаних в обвинувальному акті подій юридична адреса місцезнаходження ПАТ «СК «Поліс-Центр» була в м.Львів, де фактично директором був ОСОБА_4 .. Крім того, приватні підприємці вказані в обвинувальному акті зареєстровані також в м.Львів, Львівської області.
Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши зміст обвинувального акту, вважає, що він підлягає направленню до Закарпатського апеляційного суду для визначення підсудності даного кримінального провадження, з огляду на наступні обставини:
Під час підготовчого засідання суд вирішує питання, передбачені частиною 3 ст. 314 КПК України, у тому числі і направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.
Питання про визначення територіальної підсудності підлягає першочерговому вирішенню під час підготовчого засідання, оскільки порушення правил підсудності належить до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону відповідно до вимог ст.412 КПК України. Якщо судове рішення ухвалено з порушенням правил підсудності, воно у будь-якому разі підлягає скасуванню судом вищої інстанції згідно із п.6 ч.2 ст.412 КПК України.
А відтак всі інші питання, у тому числі щодо призначення до судового розгляду чи повернення обвинувального акту прокурору, мають вирішуватися належним судом, якому підсудне дане кримінальне провадження.
Відповідно до положень ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За приписами статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права… Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 8 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", як одну із засад організації судової влади проголошено право на повноважний суд, що передбачає розгляд справи у суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, та суддею, який визначається згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. Процесуальними кодексами визначаються вимоги до складу суду. В сукупності ці правила забезпечують розгляд справи судом, встановленим законом.
Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Інтерпретація суті поняття "суд, встановлений законом" викладена Європейським судом у рішенні в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року та полягає у наступному: "п.23. Відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року)… 24. Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)". 25. У пп. 107-109 рішення у справі "Коем та інші проти Бельгії " Суд дійшов до висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".
Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію "суд, встановлений законом": організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).
У п.64 рішення у справі "Йоргіч (Jorgic) проти Німеччини" від 12.07.2007 року ЄСПЛ вказав, що справу перш за все слід розглянути за статтею 6 § 1 Конвенції щодо того, чи був заявник засуджений "судом, встановленим законом". Суд зазначає, що цей вислів віддзеркалює принцип верховенства права, котрий є невід`ємною частиною системи захисту, запровадженої Конвенцією і її Протоколами. "Закон", у розумінні статті 6 § 1 Конвенції, включає, зокрема, законодавство щодо встановлення і компетенції судових органів (див., inter alia, Lavents проти Латвії, № 58442/00, § 114, 28 листопада 2002 р.). Отже, якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є "встановленим законом" у розумінні статті 6 § 1 (для порівняння, Coeme та Інші проти Бельгії, №№ 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 і 33210/96, §§ 99 і 107-08, ECHR 2000-VII).
Відповідно ч. 1 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України, а саме розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинені у великих розмірах.
Відповідно до пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 , будучи затвердженим на підставі протоколу №21 загальних зборів акціонерів від 19.03.2010 року на посаді директора ПАТ «СК «Поліс-Центр», в обов`язки якого у відповідності до контракту від 22.03.2010 та Статуту товариства, крім іншого, входить також укладення угод від імені ПАТ «СК «Поліс-Центр» на суму до 50 тис. грн., будучи службовою особою вказаного суб`єкта господарювання, допустив розтрату майна товариства на загальну суму 272 500 грн., при наступних обставинах.
Так, 10.01.2012 року в м. Львів, ОСОБА_4 , являючись директором ПАТ «СК «Поліс-Центр» та службовою особою, усвідомлюючи обмеження в укладенні договорів на суму до 50 тис.грн., без погодження з наглядовою радою товариства, в повноваження якої входить погодження договорів на суму понад 50 тис.грн., з метою безпідставної та незаконної передачі коштів товариства стороннім особам, уклав з Суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_7 договір №500/12 про надання консультаційних послуг без зазначення в договорі суми винагороди останньому за надані послуги. На підставі вказаного договору ОСОБА_4 , в порушення своїх повноважень, передбачених Статутом товариства та укладеним з ним контрактом, підписав та надав для оплати в бухгалтерію товариства Акти виконаних робіт з ОСОБА_7 ..
На підставі вищевказаної угоди та фіктивних актів виконаних робіт, наданих ОСОБА_4 на проведення виплати в бухгалтерією ПАТ «СК «Поліс- Центр», було незаконно сплачено СПД ОСОБА_7 винагороду в сумі 272500 грн., що на 222 500 грн. перевищує повноваження надані ОСОБА_4 по укладанню угод без погодження з наглядовою радою товариства, чим товариству спричинено майнової шкоди на вказану суму.
Крім того, 25.02.2013 року в м. Львів, ОСОБА_4 , являючись директором ПАТ «СК «Поліс-Центр» та службовою особою, усвідомлюючи обмеження в укладенні договорів на суму до 50 тис.грн., без погодження з наглядовою радою товариства, в повноваження якої входить погодження договорів на суму понад 50 тис.грн., з метою безпідставної та незаконної передачі Коштів товариства стороннім особам, уклав з Суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_8 договір №25/02/13 про надання юридичних послуг без зазначення в договорі суми винагороди останньому за надані послуги. На підставі вказаного договору ОСОБА_4 , в порушення своїх повноважень, передбачених Статутом товариства та укладеним з ним контрактом, підписав та надав для оплати в бухгалтерію товариства Акти виконаних робіт з ОСОБА_8 .
На підставі вищевказаної угоди та фіктивних актів виконаних робіт, наданих ОСОБА_4 на проведення виплати в бухгалтерією ПАТ «СК «Поліс- Центр», було незаконно сплачено СПД ОСОБА_8 винагороду в сумі 186400 грн., що на 136 400 грн. перевищує повноваження надані ОСОБА_4 по укладанню угод, чим товариству спричинено майнової шкоди на вказану суму.
Всього незаконними діями ОСОБА_4 допущено розтрату грошових коштів ПАТ «СК «Поліс-Центр» на загальну суму 458900 грн., чим інтересам товариства заподіяно майнової шкоди у великих розмірах, що у 250 разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину.
Злочин, передбачений ст.. 191 КК України є тяжким правопорушенням і вважається закінченим з моменту коли службова особа незаконно розпорядилася коштами.
Частина 4 стаття 191 КК України, встановлює кримінальну відповідальність за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, у великих розмірах. При цьому, привласнення вважається закінченим з моменту вилучення чужого майна й отримання винним можливості розпоряджатися ним як своїм власним. Момент закінчення розтрати збігається з моментом витрачання чужого майна. Заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем вважається закінченим з моменту отримання можливості розпорядитися ним на власний розсуд. Отже, встановлення закінчення злочину, передбаченого ст. 191 КК України, як обовязкової складової його обєктивної сторони, законодавець повязує з часом виникнення у винного реальної можливості розпоряджатися майном, жодним чином не повязуючи це з місцем знаходження майна чи з місцем проведення певних робіт.
Відповідно до ч.1 ст. 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.
Суд виходить з того, що згідно п.6 ч.2 ст. 412 КПК України порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і підставою для скасування судового рішення у справі в будь-якому разі.
Встановлено, що місцезнаходження юридичної особи ПАТ «СК «Поліс- Центр» на час вказаних в обвинувальному акті подій було м.Львів, Львівської області.
Як вбачається зі змісту обвинувального акту, на підставі укладених в місті Львів угод та фіктивних актів виконаних робіт, наданих ОСОБА_4 на проведення виплати бухгалтерією ПАТ «СК «Поліс- Центр», кошти перераховувалися на розрахунковий рахунок СПД ОСОБА_8 та СПД ОСОБА_7 .
Приватний підприємець ОСОБА_9 зареєстрований за адресою
АДРЕСА_2 підприємець ОСОБА_10 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .
Як вбачається зі змісту обвинувального акта, усі дії обвинуваченого, пов`язані із службовим підробленням документів та розтраті чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем були вчинені в м.Львів, Львівьскої області.
В обвинувальному акті взагалі відсутні будь-які посилання про те, що злочин було вчинено на території Ужгородського району, Закарпатської області.
Таким чином, кримінальне провадження повинне розглядатися судом першої інстанції за місцем розтрати та заволодіння чужим майном, тобто за місцем незаконного розпорядження коштами, а саме за місцем реєстрації СПД ОСОБА_8 та СПД ОСОБА_7 , що територіально відноситься до юрисдикції Личаківського районного суду м. Львова або Шевченківського районного суду м. Львова, Львівської області з урахуванням реєстрації приватних підприємців.
Враховуючи викладене, обвинувальний акт слід вважати таким, що надійшов до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з порушенням правил територіальної підсудності.
Крім того, відповідно до ст.34 ч.1 КПК України до початку судового розгляду у виняткових випадках кримінальне провадження з метою забезпечення оперативності та ефективності кримінального провадження може бути передано на розгляд іншого суду за місцем проживання обвинуваченого, більшості потерпілих або свідків, а також у разі неможливості здійснювати відповідним судом правосуддя (зокрема, надзвичайні ситуації техногенного або природного характеру, епідемії, епізоотії, режим воєнного, надзвичайного стану, проведення антитерористичної операції).
Згідно доданого до обвинувального акта реєстру матеріалів досудового розслідування, вказано про наявність свідків, більша частина яких є мешканцями м.Львів, Львівської області.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.
Враховуючи, вказані приписи закону та те, що Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області та Личаківський районний суд м. Львова та Шевченківський районний суд м. Львова, Львівської області перебувають в межах юрисдикції різних апеляційних судів, питання про направлення вказаного кримінального провадження має бути вирішено колегією суддів верховного Суду, що зумовлює направлення вказаного провадження до зазначеного суду.
Враховуючи, що до початку судового розгляду слід вирішити питання підсудності даної справи в межах юрисдикції різних апеляційних судів, суд вважає за доцільне направити кримінальну справу до Закарпатського апеляційного суду для направлення подання до Верховного Суду для передачі справи за підсудністю.
Як вже зазначалось, (п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України) судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо було порушено правило визначення територіальної підсудності. За таких умов заявлене клопотання захисника обвинуваченого щодо повернення прокурору матеріалів обвинувального акту, не може бути вирішено.
На підставі викладеного, керуючись п. 5 ч. 3 ст. 314, ст.ст. 315, 316, 369-372, 392 КПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002097 від 13.09.2014 року, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України направити до Закарпатського апеляційного суду для вирішення питання про звернення з поданням до Верховного Суду про визначення підсудності цього кримінального провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1 ш