Справа № 438/1254/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/929/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2019 року м. Львів Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 438/1254/15-к, за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , за його апеляційною скаргою на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 08.08.2019 року,

встановила:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на строк до двох місяців, тобто до 07.10.2019 року включно.
В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у зв`язку із нововиявленими обставинами відмовлено.

На підставі п.2 ч.5 ст.182 КПК України ОСОБА_6 визначено розмір застави в сумі 38 420 гривень та покладено обов`язки передбачені ст.194 КПК України.

Місцевий суд прийшов до такого висновку виходячи з того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, має непогашену судимість, на шлях виправлення не став, неодноразово ухилявся від суду, у зв`язку із чим до нього застосовувались заходи примусу у вигляді приводу в судове засідання, а тому може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
На дану ухвалу обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таку та закрити судове провадження щодо нього у зв`язку із безпідставністю.
Не погоджується із ухвалою суду через її незаконність та необґрунтованість, що полягає у невідповідності висновків обставинам справи. Суд навмисне позбавив його можливості реалізації гарантованих державою прав, зокрема оголосити в суді свої законні вимоги, при цьому звертає увагу на ст. 5 Європейської конвенції з прав людини, яка захищає його від незаконного взяття під варту.
Покликається на те, що згідно КПК України саме до обов`язків прокурора належить доведення неможливості застосування до обвинуваченого інших, більш м`яких запобіжних заходів. Вважає, що при застосуванні запобіжного заходу у вигляді позбавлення волі не можна оцінювати усі ризики абстрактно та застосовувати такий лише у зв`язку із тяжкістю вчиненого злочину, при цьому покликається на практику ЄСПЛ.
Апелянт зазначає, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, однак на речах, яких вказав потерпілий ОСОБА_8 , не знято ні відбитків пальців, не проведено жодних експертиз.
ОСОБА_6 вважає, що по відношенню до нього застосовано форми крайньої дискримінації, він є жертвою зловживань владою аж до протиправного захоплення майна.
Враховуючи наведене, суд в порушення п.1.ч.1 ст.410, п.3 ч.1 ст.178, ст.ст.1-12 КПК України протиправно відхилив законні вимоги щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу, що на його думку зобов`язує суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, вивчивши матеріали контрольного провадження та обговоривши наведені доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).
У рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 року у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_9 зазначено, що положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
Згідно ч.6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.
Вирішення питання щодо запобіжного заходу, як зазначено в ч.2 ст.331 КПК України, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.
Як вбачається з матеріалів контрольного провадження №438/1254/15-к, в провадженні Бориславського міського суду Львівської області перебуває кримінальне провадження №0000593 від 15.09.2015 року відносно ОСОБА_6 за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в сховище. Кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 є тяжким відповідно до ст. 12 КК України.
Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 21.06.2019 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який 08.08.2019 року продовжено до двох місяців, тобто до 07.10.2019 року включно.
На думку апеляційного суду, місцевий суд, задовольняючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 врахував, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не встановлено, а тому існування зазначених ризиків виправдовує подальше тримання його під вартою.
Вирішуючи питання продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та доводи обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
При цьому обвинувачений у своєму клопотанні про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання, так і в апеляційній скарзі на ухвалу суду не вказав жодних обставин, які б свідчили про те, що існуючі ризики зменшилися.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків.
Так судом вірно взято до уваги, що обвинувачений може переховуватися від суду, що підтверджується зокрема тим, що розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку із неявкою ОСОБА_6 та суд був змушений виносити ухвали про доставку його приводом, які не виконувались через відсутність обвинуваченого в місці проживання.
Крім цього судом правильно враховано ризик того, що обвинувачений будучи на волі, зможе вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки раніше судимий в тому числі і за вчинення злочинів проти власності.
Відтак місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що застосування іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, зокрема пунктам 1 та 5 зазначеної статті.
Колегія суддів вважає, що суд, приймаючи судове рішення про продовження строку тримання під вартою та відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання, прийшов до правильного висновку, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належної поведінки та не надасть можливості уникнути зазначених ризиків.
Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала колегії суддів суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі не встановлено, а тому апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
Ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 08.08.2019року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до двох місяців, тобто до 07.10.2019 року включно, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4