Справа № 357/8294/15-к Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2457/2019 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 4 ст. 187 КК України
У Х В А Л А
іменем України

12 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги обвинувачених на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2019 року, якою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі Київський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України, на 60 днів до 25.08.2019 року,

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №000901 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

27.06.2019 року прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_11 було заявлено клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2019 року обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів тобто, до 25.08.2019 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що на даній стадії судового розгляду продовжують існувати ризики, які слугували підставою для застосування щодо обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою та їх подальшого продовження: щодо ОСОБА_7 ризик переховування від суду з метою уникнення відповідальності за скоєне та ризик вчинення нового злочину, свідченням чого є особлива тяжкість злочину, у вчиненні якого той обвинувачується, відсутність визначеного місця проживання у м. Білій Церкві і те, що останній уже вчетверте притягується до кримінальної відповідальності за умисні злочини; щодо ОСОБА_8 , з огляду на особливу тяжкість злочину та відсутність визначеного місця проживання у м. Білій Церкві ризик переховування від суду. Не змінилися також інші обставини, які бралися до уваги судом при застосуванні та продовженні строків тримання обвинувачених під вартою.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що уже протягом 4 років 6 місяців він протизаконно знаходиться в Київському СІЗО №13. Він є добропорядним громадянином, має доходи, і злочин, у вчиненні якого він обвинувачується, він не вчиняв. Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції неодноразово продовжував йому запобіжний захід без його участі, що є порушенням його прав. На переконання обвинуваченого, заявлені прокурором ризики абсолютно не відповідають його особі.

- обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати йому будь-який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Вимоги обґрунтовує тим, що запобіжний захід судом першої інстанції йому було продовжено незаконно, оскільки він не був особисто доставлений на дане засідання та не мав захисника, так як від попереднього відмовився. Вказані обставини порушили його право на захист і відбувалися неодноразово. Обвинувачений звертає увагу на ту обставину, що протягом 4 років 6 місяців він утримується під вартою без будь-якого рішення суду, висунуті щодо нього обвинувачення безпідставні.

Заслухавши доповідача, захисників та обвинувачених, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Рішенням Конституційного суду України № 4-р/2019 року від 13.06.2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_12 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що в клопотанні про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно зазначатися про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Так, при обранні та подальшому продовженні обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою було враховано те,що у ОСОБА_7 наявні ризики переховування від суду з метою уникнення відповідальності за скоєне та ризик вчинення нового злочину, свідченням чого є особлива тяжкість злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, відсутність визначеного місця проживання у м. Білій Церкві і те, що останній уже вчетверте притягається до кримінальної відповідальності за умисні злочини; щодо ОСОБА_8 , те, що з огляду на особливу тяжкість злочину та відсутність визначеного місця проживання у м. Білій Церкві, наявний ризик переховування від суду.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків, що об`єктивні обставини застосування щодо обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу відсутні.

При вирішенні питання про задоволення клопотання прокурора, судом першої інстанції було враховано, що заявлені ризики, які виправдовують тримання осіб під вартою, не зменшилися і не зникли, а також вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у разі визнання їх винуватими у скоєнні кримінальних правопорушень, у вчиненні яких вони обвинувачуються, та встановлені фактичні дані об`єктивно вказують на те, що перебуваючи на волі у разі застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, існують реальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки, у зв`язку з чим, доводи обвинувачених в частині недоведеності їх вини не є предметом даного судового розгляду.

Що стосується посиланнь на відсутність обґрунтованої підозри та вагомих доказів про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 кримінальнних правопорушень, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати ОСОБА_8 та ОСОБА_7 із вчиненням кримінального правопорушення (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, а тому у колегії суддів відсутні підстави для задоволення їх апеляційних скарг.

Крім того слід зазначити, що строк дії ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2019 року закінчився 25.08.2019 року, та запобіжний захід обвинуваченим був продовжений, що вказує на ту обставину, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України не відпали.

Керуючись ст.ст.177, 199,404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2019 року, якою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі Київський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України, на 60 днів до 25.08.2019 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:

__________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_13 ОСОБА_4