Комінтернівський районий суд м.Харкова
Номер провадження №1-кп/641/286/2019 Справа №641/8541/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2019 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0003344 від 01.09.2018 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 121 КК України, суд-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України щодо ОСОБА_6 . Стосовно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід тримання під вартою, строк тримання під вартою закінчується 01 листопада 2019 року.

У судове засідання з`явились прокурор, захисник адвокат ОСОБА_5 , захисник адвокат ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_6 доставлено конвоєм.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не відпали ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а менш сурові запобіжні заходи, не зможуть забезпечити уникненню ризиків та дотримання обвинуваченим належної поведінки.

Захисники адвокати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти продовження строку тримання під вартою та просили обрати більш м`який запобіжний захід, а також заначили, що вказане клопотання повинно бути вручено обвинуваченому та його захисникам за три години до судового засідання.

Обвинувачений ОСОБА_6 також просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Вислухавши прокурора, захисників, обвинуваченого суд дійшов до наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан; наявність судимостей; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Крім того, суд враховує, що обвинувачений обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до десяти років, що в сукупності вказує на підвищену суспільну небезпеку як самого діяння так і особи обвинуваченого.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінуються обвинуваченому, наслідків цього злочину, даних про особу обвинуваченого, який не працює, не одружений, не має тісних соціальних зв`язків, суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав як інтересів суспільства, так і потерпілої.

Твердження захисників обвинуваченого про те, що в порушення вимог КПК України клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу було вручено обвинуваченому і захисникам в судовому засіданні 28.10.2019 року, позбавлені правових підстав, оскільки вимога про вручення копії клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час судового розгляду чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена.

Посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, матір похилого віку, має родину, є тими обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

За таких обставин, суд вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про продовження строку тримання під вартою, обраний на досудовому розслідуванні, відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, строком на 60 (шістдесят) днів.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 331 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Продовжити строк тримання під вартою, обраний на досудовому розслідуванні, відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, строком на 60 (шістдесят) днів.

Строк дії ухвали до 26 грудня 2019 року.

Ухвала про продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Харківського Апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя- ОСОБА_1