ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1625/19 Справа № 177/1047/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000762 від 07 вересня 2017 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року щодо обвинуваченого
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в с. Глеюватка Криворізького району Дніпропетровської області, освіта професійно-технічна, одружений, неповнолітніх дітей не має, пенсіонер, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 посилаючись на неправильне застосування процесуального та матеріального закону, просить скасувати вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року та ухвалити новий виправдувальний вирок відносно нього.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розглядаючи справу, суд не надав належної оцінки поясненням потерпілої, яка в ході досудового та судового розгляду неодноразово змінювала свої пояснення. Допитана в ході досудового розгляду 06.10.2017 року (а.с.24) ОСОБА_10 пояснювала, що ОСОБА_7 замахнувся на неї кулаком, але не вдарив, а потім замахнувся ще раз та вдарив правою рукою в область лівого плеча та зачепив ліву грудь, вона впала та вдарилась об дерево потилицею. У судовому засіданні ОСОБА_10 такі пояснення не надавала і пояснила, що ОСОБА_7 навмисно вдарив її кулаком в ліве плече. Судом не надано належної оцінки вказаному факту, як і не надано оцінки її поясненням в медичних закладах.
Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги те, що пояснення ОСОБА_7 на досудовому розгляді кримінальної справи та у суді послідовні та не змінювались. Вважає, що він не мав фізичної можливості доторкнутись до потерпілої ОСОБА_10 , оскільки кожен з них стояв на території своєї садиби та відстань між ними була приблизно 70-80 см. Щоб ударити потерпілу йому необхідно було б перейти на її територію, переступивши через бордюр та будівельне сміття, яке знаходилось на його території.
Зазначає, що пояснення свідка ОСОБА_11 не можна визнати належним та допустимим доказом, оскільки останній не бачив та не був присутній при конфлікті, бо знаходився на відстані 15 метрів, про що він пояснив у судовому засіданні. Судом не встановлено той факт, що він наніс удар ОСОБА_10 , а такий висновок зроблено тільки зі слів ОСОБА_10 , бо фактично ніхто не бачив моменту удару.

В апеляційній скарзі прокурор Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_9 , не оспорюючи висновок суду про визнання ОСОБА_7 винним, просить скасувати вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року у зв`язку з істотним порушенням судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, у новому складі суду.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд при винесенні вироку відносно ОСОБА_7 не роз`яснив обвинуваченому право на застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» та не з`ясував його думку щодо цього, у зв`язку з чим відносно обвинуваченого могло бути застосовано амністію, а відтак він міг бути повністю або частково звільнений від покарання.
Крім того, судом не враховано обтяжуючу обставину передбачену п.6 ч. 1 ст. 67 КК України, а саме вчинення злочину щодо особи похилого віку. Судом встановлено, що потерпіла ОСОБА_10 , відповідно до паспорта громадянина України, народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та є особою похилого віку, відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України та піддано покаранню у виді штрафу в дохід держави в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.
Позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріального збитку та стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 107 (сто сім) грн.. 46 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.
За обставин встановлених судом та детально викладених у мотивувальній частині вирокуу, ОСОБА_7 05.09.2017 року приблизно о 10.00 год. на неогородженій межі домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , володільцями яких є відповідно ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_10 , в ході словесного конфлікту, який раптово виник між ним та ОСОБА_10 на ґрунті неприязних стосунків з приводу розмежування їх територій, діючи умисно і усвідомлюючи настання наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, стоячи напроти потерпілої ОСОБА_10 наніс останній один удар правою рукою стиснутою в кулак в область зовнішньої поверхні верхньої третини лівого плеча. В результаті умисного удару ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_10 тілесне ушкодження у вигляді одного синця зовнішньої поверхні верхньої третини лівого плеча, яке за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки.
Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, яка підтримала вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення; обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги сторони захисту; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого не підлягають задоволенню з наступних підстав
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, у якому його визнано винним за викладених у вироку обставин, підтверджується сукупністю зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку. Дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.
Вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами.
Так, потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні вказала, що між нею та обвинуваченим існують неприязні стосунку з приводу побудови, яку незаконно здійснив ОСОБА_7 на межі їх територій. Вранці 05.09.2017 року вона підійшла до межі їх ділянок та руками взялася за конструкцію для відливу, вимагаючи у ОСОБА_7 демонтувати її. В цей час обвинувачений почав виражатися на її адресу нецензурною лайкою та замахнувся в її бік рукою, погрожуючи фізичною розправою, на що вона не відреагувала та залишилася на місці. Потім кулаком правої руки він наніс їй удар в ліве передпліччя. Вона відразу ж покликала свого знайомого ОСОБА_11 , який підійшов до місця їх розташування на відстань близько 5 м, а ОСОБА_7 припинив свої протиправні дії.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що 05.09.2017 року перебував на дачі своєї сусідки ОСОБА_10 в с. Степове Криворізького району, куди він приїхав їй допомогти. Вранці того дня, перебуваючи на території вказаного домоволодіння, бачив, що ОСОБА_10 перебувала біля межі із домоволодінням ОСОБА_7 .. Він знаходився на відстані близько 10 метрів від неї та почув, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виникла сварка, в ході якої обвинувачений нецензурно ображав потерпілу. Почув, що ОСОБА_10 кличе на допомогу, та направився в їх бік. В цей час побачив як ОСОБА_7 вже відходить від місця конфлікту, а ОСОБА_10 впала на сідниці. Оскільки потерпіла була у футболці з коротким рукавом через деякий час він побачив, що на руці потерпілої виник синець, до цього ніяких тілесних ушкоджень в неї не було.
Суд у вироку навів і інші докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 , а саме, згідно висновку судово-медичної експертизи №2102 від 18.12.2017, у ОСОБА_10 виявлений один синець зовнішньої поверхні верхньої третини лівого плеча, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі що мають незначні скороминучі наслідки та виникло від ударної дії тупого твердого предмета з обмеженою травмуючою поверхнею, яким могли бути як озброєна, так і неозброєна рука, взута нога, або інший предмет з таким ж властивостями, давність якого може відповідати 05.09.2017 (а.с. 57-59 т.2).
В ході проведення слідчого експерименту 02.03.2018 в присутності понятих, за участі судово-медичного експерта, потерпіла розповіла та продемонструвала механізм нанесення тілесних ушкоджень, вказуючи, що ОСОБА_7 наніс їй один удар правою рукою стиснутою в кулак по зовнішній поверхні верхньої третини лівого плеча (а.с.60-62 т.2), що відповідає поясненням потерпілої, наданими в судовому засіданні.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 287 від 09.03.2018, ушкодження у потерпілої ОСОБА_10 могло виникнути при механізмі, вказаному потерпілою під час проведення слідчого експерименту від 02.03.2018 (а.с. 66 т.2).
При проведенні слідчого експерименту 16.03.2018 на території домоволодіння АДРЕСА_2 , потерпіла ОСОБА_10 в присутності понятих надавала аналогічні свідчення щодо обставин та механізму спричинення їй тілесних пошкоджень та продемонструвала безпосередньо місце та позицію, в якій вона перебувала під час події (а.с. 73-75 т.2).
Обстановка на місці події, місце розташування кожного із сторін кримінального провадження, а також свідка ОСОБА_11 під час події були зафіксовані також при слідчому експерименті, проведеному 25.05.2018 в присутності понятих за участі ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с. 116-117 т.1).
Таким чином, свідчення потерпілої ОСОБА_10 , надані під час досудового слідства співпадають з поясненнями, наданими в судовому засіданні.
Оцінюючи всі докази, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у вироку суду, апеляційний суд приходить до висновку що вони узгоджуються між собою та в повній мірі підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєні злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що розглядаючи справу, суд не надав належної оцінки поясненням потерпілої, яка в ході досудового та судового розгляду неодноразово змінювала свої пояснення, а пояснення свідка ОСОБА_11 не можна визнати належним та допустимим доказом, оскільки останній не бачив та не був присутній при конфлікті не можуть бути прийняті до уваги оскільки висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою. Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на її обґрунтування аргументи, які були предметом обговорення у суді першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтом не спростована.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про допущені судом першої інстанції при ухваленні вироку істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, то колегія суддів вважає їх такими, що не обґрунтовують апеляційні вимоги про скасування вказаного судового рішення, як не можуть вони бути і підставою для його зміни.
Так, згідно ч. 2 ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що суд при винесенні вироку відносно ОСОБА_7 не роз`яснив обвинуваченому право на застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» та не з`ясував його думку щодо цього, у зв`язку з чим відносно обвинуваченого могло бути застосовано амністію, а відтак він міг бути повністю або частково звільнений від покарання.
З оскаржуваного вироку вбачається, що суд дійсно не роз`яснив обвинуваченому право на застосування Закону України «Про амністію у 2016 році». Разом з тим, дану помилку суду першої інстанції не можна вважати істотною, оскільки вона не перешкодила і не могла перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнавав та клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» не заявляв. Колегією суддів апеляційного суду в судовому засіданні було роз`яснено обвинуваченому право на застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» та з`ясовано його думку щодо цього, однак ОСОБА_7 наполягав на своїй невинуватості, просив його виправдати, а тому і заперечував про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році». Більш того, обвинувачений ОСОБА_7 мав захисника, який, згідно ч. 1 ст. 47 КПК України, зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.
Таким чином, вказане порушення відповідно до ст. 409 КПК України не може бути підставою для скасування або зміни вироку суду.
Посилання апеляційної скарги прокурора на те, що судом не враховано обтяжуючу обставину передбачену п.6 ч. 1 ст. 67 КК України, а саме вчинення злочину щодо особи похилого віку є необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як вбачається з обвинувального акта, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , передбачених ст. 67 КК України, під час досудового розслідування не встановлено(а.с. 7, т.1).
Відповідно до ч. 2 ст. 337 КПК України, під час судового розгляду прокурор висунуте обвинувачення не змінював.
Згідно ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Як вбачається з матеріалів справи у суду апеляційної інстанції немає підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, а обтяжуюча обставина передбачена п.6 ч. 1 ст. 67 КК України, а саме вчинення злочину щодо особи похилого віку не є такою, що може покращити становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Отже доводи апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, тому підстав вважати, що вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України колегія судів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4