ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1
Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 та діючого в його інтересах представника - адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , кримінальне провадження № 0000575 від 01.10.2017 року за апеляційною скаргою прокурора Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_9 , поданої на вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Турятка Глибоцького району Чернівецької області, українець, громадянин України, житель АДРЕСА_1 , із вищою освітою, працюючий водієм, одружений, маючий на утриманні двох малолітніх дітей і матір, раніше не судимий, визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_8 було звільнено від призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік, з покладенням на нього відповідних обов`язків.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили, залишено попередню - у виді домашнього арешту.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат по справі.

Згідно вироку районного суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим та засудженим за те, що 30.09.2017 року приблизно о 10:00 год. він, керуючи технічно справним рейсовим автобусом марки «ПАЗ-4234», д.н.з. НОМЕР_1 , сполученням «Чернівці-Онут-Мосорівка», рухався заднім ходом по території автобусної станції № 3, яка розташована по вул. Галицький Шлях, 4-В, що в м. Чернівці, у напрямку зони
Провадження №11-кп/822/206/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_10 Категорія ст.286 ч. 2 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_11
відстою. Під час здійснення маневру руху заднім ходом для заїзду автобуса у зону відстою, видимість якої була обмежена іншим транспортним засобом, водій ОСОБА_8 всупереч вимогам п.п. 1.5, 2.3(б), 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявив самовпевненість у своїх діях і не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху на всій протяжності зазначеного маневру, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка рухалась по території автостанції. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були спричинені тілесні ушкодження, які у відповідності до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 022 від 23.02.2018 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і перебували у безпосередньому причинному зв`язку з фактом настанням смерті.
На вказаний вирок суду І інстанції прокурор Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 березня 2019 року скасувати, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 4 ( чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України просив ОСОБА_8 звільнити від призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладенням на нього відповідних обов`язків.
Апелянт вважає, що вказаний вирок районного суду підлягає скасуванню на підставі ч.2 ст. 409 КПК України, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
При цьому зазначав, що судом першої інстанції належним чином не було взято до уваги і те, що скоєне ОСОБА_8 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких правопорушень, покарання за вчинення якого передбачено у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 8-ми років і що районним судом не було враховано в повному обсязі його наслідки, а саме загибель людини.
Вказував і на те, що судом першої інстанції належними чином не було обґрунтовано рішення щодо не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та залишено поза увагою кількість порушених ним пунктів Правил дорожнього руху України, які перебували у причинному зв`язку із настанням даної ДТП.
Вважає, що районним судом ОСОБА_8 було призначене покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм розміром і видом є явно несправедливим через м`якість і таким, що не може вважатись необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, в тому числі у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту.
Крім цього, на подану прокурором апеляційну скаргу, представник потерпілого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав заперечення, в якому він просив вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 18.03.2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляцію прокурора без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_8 , який заперечував проти апеляційної скарги прокурора і просив вирок районного суду залишити без змін, думку потерпілого та його представника - адвоката ОСОБА_7 , які просили вирок районного суду залишити без змін, а апеляцію прокурора без задоволення, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 визнаний винуватим та засудженим за те, що 30.09.2017 року приблизно о 10:00 год. він, керуючи технічно справним рейсовим автобусом марки «ПАЗ-4234», д.н.з. НОМЕР_1 , сполученням «Чернівці-Онут-Мосорівка», рухався заднім ходом по території автобусної станції № 3, яка розташована по вул. Галицький Шлях, 4-В, що в м. Чернівці, у напрямку зони відстою. Під час здійснення маневру руху заднім ходом для заїзду автобуса у зону відстою, видимість якої була обмежена іншим транспортним засобом, водій ОСОБА_8 всупереч вимогам п.п. 1.5, 2.3(б), 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявив самовпевненість у своїх діях і не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху на всій протяжності зазначеного маневру, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка рухалась по території автостанції. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були спричинені тілесні ушкодження, які у відповідності до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 022 від 23.02.2018 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і перебували у безпосередньому причинному зв`язку з фактом настанням смерті.

Винуватість ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій ОСОБА_12 , тяжке тілесне ушкодження, за обставин зазначених у вироку суду першої інстанції, повністю доведена доказами, яким дана правильна юридична оцінка, про що і не оспорюється в апеляційній скарзі.
Беручи до уваги те, що в апеляційній скарзі прокурора порушується питання про скасування вироку щодо ОСОБА_8 внаслідок м`якості призначеного йому покарання та не призначення йому передбаченого санкцією ст. 286 ч.2 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів керуючись п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 1 «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» та ст. ст. 349, 404 КПК України не наводить доводи на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , у вчиненні постановленого йому у вину кримінального правопорушення та його кваліфікації.
При цьому, аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України, є тяжким, особу винного, який є раніше не судимим, по місцю роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
До обставин, які пом`якшують покарання згідно ст. 66 КК України, суд вірно відніс щире каяття, добровільне відшкодування завданої ним шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого згідно ст. 67 КК України судом не було встановлено.
Разом з цим, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_8 районним судом основного покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, є таким, яке хоча і не виходить за межі встановлені законом, але за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Тому на думку колегії суддів це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Крім цього, що стосується рішення суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, то воно є вірним. Однак, колегія суддів вважає, що районний суд, при звільненні обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України строком на 1 рік, не в повній мірі врахував обставини кримінального правопорушення та тяжкість наслідків, що настали (загибель людини) і встановив останньому іспитовий строк, який є невеликим по відношенню до скоєнного ним правопорушення.
Згідно ст. 409 КПК України невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині призначення ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і в частині звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання з випробуванням на 1 рік, підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України, відноситься до тяжкого, особу винного, який є раніше не судимим, по місцю роботи та проживання характеризується позитивно, що на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога останній не перебуває, а також обставини вчинення кримінального правопорушення та тяжкість наслідків, що настали і вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті 286 КК України та призначити останньому більш тривалий іспитовий строк.
Отже, з цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Що стосується доводів прокурора про те, що судом першої інстанції належними чином не було обґрунтовано рішення щодо не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та залишено поза увагою кількість порушених ним пунктів Правил дорожнього руху України, які перебували у причинному зв`язку із настанням даної ДТП, то на думку колегії суддів вони є безпідставними.
Так, санкцією ст. 286 ч. 2 КК України передбачено крім основного покарання, також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Як вбачається із наданих матеріалів кримінального провадження, що районний суд, вирішуючи питання про не призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання за ч.2 ст. 286 КК України, вірно врахував обставини та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який за місцем проживання та роботи позитивно характеризується, його ставлення до вчиненого ним та усвідомлення неправомірності своїх дій, а також те, що на його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей, матір та дружина.
Крім цього, як було встановлено районним судом, а також у суді апеляційної інстанції, що керування транспортними засобами є професійною діяльністю ОСОБА_8 та єдиним джерелом доходів для забезпечення своєї сім`ї, а тому застосування до обвинуваченого додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, про що просив апелянт, на думку колегії суддів, це перешкоджатиме останньому продовжувати працювати на займаній посаді та забезпечити коштами свою родину.
При цьому, колегія суддів враховує і позицію потерпілого ОСОБА_6 , який просив не призначати обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Тому з цих підстав апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 374, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 березня 2019 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначення покарання та звільнення від відбування покарання.
Визнати винуватим ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок районного суду залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий [підпис] ОСОБА_11

Судді [підпис] ОСОБА_2

[підпис] ОСОБА_3

Згідно з оригіналом

Суддя Чернівецького
апеляційного суду ______________________ ОСОБА_11
(підпис)

ОСОБА_13