УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 740/5664/18
провадження № 51-3795ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 квітня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 червня 2019 року в кримінальному провадженні № 0000144 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ніжині Чернігівської обл., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 квітня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що 23 липня 2018 року приблизно о 00:38 він, у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Skoda Superb» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, викликаних туманом, по вул. Борзнянський шлях у м. Ніжині Чернігівської обл. у напрямку до вул. Московська перевищив дозволену швидкість руху в населеному пункті, позначеному дорожнім знаком п. 5.45 , несвоєчасно виявив заокруглення проїзної частини вправо та з`їхав на ліве узбіччя відносно напрямку свого руху в кювет, де автомобіль під його керуванням перекинувся та зіткнувся з електричною опорою.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру ОСОБА_5 спричинено тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть, а пасажир ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 19 червня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить змінити постановлені щодо нього судові рішення та призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням статей 75, 76 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує на те, що місцевий суд, призначаючи йому покарання не врахував того, що у нього на утриманні перебувають хворі дружина, донька та непрацююча мати, а також не врахував і його стану здоров`я. Зазначає ОСОБА_4 , що апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду щодо нього без змін, безпідставно не взяв до уваги позиції потерпілих, які просили призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Крім того, суди не врахували того, що ним вчинено злочин з необережною формою вини, а також, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та відшкодував потерпілим заподіяну шкоду. Вказане, на думку засудженого, свідчить про можливість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.
У поданій скарзі засуджений ОСОБА_4 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:
кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права;
уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»;
юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо;
оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо;
індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має на утриманні малолітню дитину, і те, що його дружина є особою з інвалідністю третьої групи. Крім того, суд визнав щире каяття ОСОБА_4 , і відсутність матеріальних претензій потерпілих до засудженого, як обставини, що пом`якшують покарання, а вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння - як обставину, що його обтяжує.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання на рівні мінімальної межі санкції статті, за якою його засуджено.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені ОСОБА_4 у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Висновки судів, як першої так і апеляційної інстанцій, щодо призначеного ОСОБА_4 покарання з реальним його відбуванням, на думку колегії суддів Верховного Суду, є обґрунтованими.
Умисне порушення засудженим ОСОБА_4 правил дорожнього руху (керування автомобілем у стані сильного алкогольного сп`яніння та перевищення швидкості) призвело до спричинення невідворотних наслідків у виді смерті однієї особи та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень другій особі.
Таким чином, дані про особу ОСОБА_4 , стан здоров`я його та рідних, позиція потерпілих щодо призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, не дають підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 квітня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 червня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3