ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/9614/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1062/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 березня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянськ Запорізької області, громадянин України, маючий неповну середню освіту, одружений, не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначеного покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1716 гривень в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 12000 гривень.

Скасовано арешт, накладений на автомобіль ВАЗ-21102, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 .

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за наступних обставин.

16 вересня 2018 року приблизно о 13 год. 30 хв. ОСОБА_7 , в світлу пору доби в м. Бердянськ Запорізької області, керуючи технічно справним легковим автомобілем ВАЗ-21102, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух проїзною частиною вул. Північної з боку вул. Софіївської в напрямку вул. Європейської. В цей же час, в районі перехрестя з вул. Європейською, на проїзну частину вийшла пішохід ОСОБА_10 , яка рухалась з правого боку ліворуч, відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ-21102, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Водій ОСОБА_7 , рухаючись у вищевказаному напрямку, мав об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода та технічну можливість уникнути наїзду на неї, однак проявивши необережність, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, чим порушив вимоги п 12.3 Правил дорожнього руху України, та в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 ..
Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, закритого перелому лівої лонної та сідаліщної кісток, компресійного перелому 1,2 хребця, забоїв та саден м`яких тканин обличчя, рваної рани правої гомілки, які виникли в умовах дорожньо-транспортної пригоди, можливо від удару о виступаючі конструкції автомобіля, можливо в строк вказаний в ухвалі, і в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які не супроводжувалися небезпечними для життя явищами, спричинили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш ніж як 21 день).
Водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б Правил дорожнього руху України, оскільки мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом своєчасного застосування заходів гальмування керованого ним транспортного засобу.
В даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, де зазначено «12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з подією даної ДТП.
В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав надання медичної та іншої допомоги за обставину, що пом`якшує покарання, оскільки обвинувачений привіз потерпілу до її будинку, а не до лікарні.

Крім того, факт часткового відшкодування матеріальної шкоди також не може враховуватись як надання іншої допомоги, оскільки така допомога надавалась не безпосередньо після вчинення злочину, до того ж, перед потерпілою обвинувачений не вибачився, жодного разу в лікарні з нею не спілкувався.

Також зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини вчинення злочину, його наслідки у вигляді заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, думку потерпілої щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

До того ж, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких документів, які б вказували про те, що використання транспортного засобу обвинуваченим є єдиним джерелом доходу його сім`ї.

Вважає, що частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд належним чином не врахував те, що потерпіла лікується тривалий час, відчуває фізичний біль, постійно перебуває в лежачому положенні, потребує постійного догляду, в подальшому буде проходити реабілітацію, отримала черепно-мозкову травму, зазначала змін в психологічному та емоційному стані, не впізнає родичів, у неї повністю змінився звичайний устрій життя, оскільки вона вела активний спосіб життя, кожен день виходила на вулицю, спілкувалась зі знайомими, а зараз навіть не може себе самостійно обслуговувати.

Враховуючи викладене, а також небажання обвинуваченого відшкодувати майнову шкоду, вважає заявлені позовні вимоги такими, що відповідають принципу розумності та справедливості.

Крім того, потерпіла була вимушена звернутись до іншого адвоката за правовою допомогою щодо захисту та представлення її інтересів під час оскарження вироку та розгляду справи судом апеляційної інстанції, сплатила за надання правової допомоги гонорар, тобто понесла процесуальні витрати, які належить стягнути з обвинуваченого.

Просить вирок в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 100000 гривень моральної шкоди та 4000 гривень витрат на правову допомогу, а в решті вирок залишити без змін.

Від захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого і прийшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення йому покарання у виді штрафу без призначення додаткового покарання. Зазначає, що обвинувачений протягом всього часу щиро каявся у вчиненому, неодноразово вибачався перед потерпілою, доставив її до лікарні відразу після події, оплачував лікування, відшкодовує завдані збитки. Крім того, заявлений потерпілою розмір моральної шкоди є завищеним та належним чином необґрунтованим, беззаперечних доказів глибини та тривалості моральних страждань не надано, і з урахуванням майнового стану обвинуваченого суд правильно вирішив цивільний позов потерпілої. Вирок суду просив залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді по справі, представника потерпілої, обвинуваченого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що представник потерпілої фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії необережних злочинів невеликої тяжкості, визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання медичної та іншої допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення злочину за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував досудову доповідь органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, а також добровільне відшкодування витрат на лікування.

За наявності сукупності цих обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо з призначенням йому покарання у виді штрафу.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 основного покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість не призначати обвинуваченому ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної Постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Приходячи до висновку про недоцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд в достатній мірі врахував, що обвинувачений неофіційно працює на фірмі, його робота безпосередньо пов`язана з керуванням транспортним засобом і є його єдиним джерелом доходів.

Також колегія суддів враховує, що в діях потерпілої ОСОБА_10 також наявні порушення Правил дорожнього руху України, оскільки переходила вона проїзну частину дороги у невідповідному для цього місці.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження документальних підтверджень працевлаштування обвинуваченого на роботі, пов`язаній з керуванням транспортними засобами, оскільки як стороною обвинувачення під час судового розгляду, так і представником потерпілої в апеляційній скарзі вказане твердження обвинуваченого жодним чином спростоване не було, і підстав не довіряти його показанням в цій частині колегія суддів не вбачає.

З цих же підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд помилково визнав надання медичної та іншої допомоги як пом`якшуючу покарання обставину, оскільки з показань обвинуваченого вбачається, що спочатку він відвіз потерпілу до лікарні, але її там не прийняли, і тому вона почала вимагати, щоб він відвіз її додому, і такі показання обвинуваченого в судовому засіданні також спростовані не були.

До того ж, вказана обставина була встановлена ще на стадії досудового розслідування, визнана та зазначена стороною обвинувачення в обвинувальному акті як одна з обставин, що пом`якшує покарання.

Суд першої інстанції також обґрунтовано визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, оскільки ОСОБА_7 свою вину на протязі розслідування та розгляду кримінального провадження визнавав в повному обсязі та жодного разу не змінював свою позицію по відношенню до вчиненого злочину.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги про розмір моральної шкоди, завданої потерпілій, то колегія суддів вважає, що рішення суду про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілій у розмірі 12000 гривень є обґрунтованим, а розмір стягнутої суми відповідає обставинам, які настали для потерпілої після скоєння кримінального правопорушення щодо неї.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги представника потерпілої з приводу того, що суд першої інстанції не дотримався вимог розумності, виваженості та справедливості при вирішення питання про розмір моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 , судом було взято до уваги характер вчиненого діяння, ступінь вини обвинуваченого у формі необережності, його майновий стан та сімейне становище.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 12000 гривень, суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення, врахувавши те, що потерпіла безумовно зазнала душевних страждань та фізичного болю, отримала емоційний стрес від страху за своє життя та здоров`я, тривалий час проходила лікування, та прийшов до правильного висновку про те, що заявлений цивільний позов у розмірі 100000 гривень є завищеним, і тому, на переконання колегії суддів, моральна шкода у розмірі 12000 гривень видається зваженою та справедливою, і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілої.

Що стосується вимог про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої витрат на правовому допомогу в розмірі 4000 гривень, то колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, якими з огляду на ст. 118 КПК України є в тому числі, витрати на правову допомогу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження після постановлення вироку суду першої інстанції між потерпілою ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_9 було укладено договір № 6/2 від 28 березня 2019 року про надання правової допомоги (а.с 122).
Згідно акту № 1/6 від 8 квітня 2019 року (розрахунку за послуги адвоката та виконаних робіт) клієнт ОСОБА_10 сплатила адвокату ОСОБА_9 за надання правової допомоги у кримінальному провадженні у відношенні ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції гонорар в розмірі 4000 грн. (а.с. 123). Вказані витрати на правову допомогу підтверджені доданою до договору та акту копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 6/1 від 5 квітня 2019 року (а.с. 123 зворотна сторінка).
Вказані понесені потерпілою витрати на правову допомогу у відповідності до ст.ст. 118, 120 КПК України є процесуальними витратами, які у відповідності до ч. 1 ст. 124 КПК України, оскільки вони належним чином документально підтверджені, підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 березня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 4000 (чотири тисячі) гривень в рахунок відшкодування понесених нею процесуальних витрат на правову допомогу.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 310/9614/18