Справа №201/8353/19
Провадження №1-кс/201/4541/2019
У Х В А Л А
Іменем України
26 липня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі скаргу адвоката ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_4 на постанову начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Дніпропетровській області підполковника податкової міліції ОСОБА_5 , від 04 червня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання, поданого межах кримінального провадження №0003219 від 10 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав до суду скаргу на постанову начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Дніпропетровській області підполковника податкової міліції ОСОБА_5 , від 04 червня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання, поданого межах кримінального провадження №0003219 від 10 жовтня 2016 року.

Представник органу досудового розслідування надав суду копію листа прокуратури Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року про направлення для проведення подальшого досудового розслідування кримінального провадження до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві та просив у задоволенні скарги відмовити.

Відповідно до ст. 107 КПК України фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступного правового висновку з таких підстав.

Так, ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: 1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; 2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового; 3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження; 4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження; 5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим; 6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки; 7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій; 8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу. Отже скарга ОСОБА_6 є такою, що підпадає під категорію скарг які можуть бути розглянути слідчим суддею.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Статтями 32, 218 КПК України визначено порядок місця проведення досудового розслідування та територіальну підсудність. Зокрема, частиною 1 статті 218 КПК України передбачено, що досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 листа Вищого спеціалізованого суду України «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 05.04.2013 р. №223-559/0/4-13 (далі - Лист №223-559/0/4-13), зазначено, що беручи до уваги, що законодавець у більшості випадків прямо зазначає, що судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування здійснюється слідчим суддею суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування (ч.7 ст.100, ч.2 ст.132, ч.1 ст.184, ч.1 ст.192, ч.2 ст.199, ч.1 ст.201, ч.3 ст.244, ч.10 ст.290 КПК), з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК правильним є застосування зазначеного правила й до розгляду клопотань, територіальна підсудність щодо яких прямо не визначена процесуальним законом (наприклад, ч.1 ст.306, ч.3 ст.234 КПК тощо).

В такому випадку, враховуючи викладене у задоволенні вищезазначеної скарги слід відмовити, оскільки вона не підлягає розгляду в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, бо, як вбачається з наданої прокурором копії листа від 25 червня 2019 року кримінальне провадження було передано для проведення подальшого досудового розслідування до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, а місцезнаходження цього органу є: м. Полтава, вул. Соборності, 37.

Тобто зазначений орган досудового розслідування не знаходиться в межах територіальної юрисдикції Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Слід зауважити, що практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року, «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року, «Мельник проти України» від 28.03.2006 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 32, 218, 303, 304, 306 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_4 на постанову начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Дніпропетровській області підполковника податкової міліції ОСОБА_5 , від 04 червня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання, поданого межах кримінального провадження №0003219 від 10 жовтня 2016 року - відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1