Дата документу 24.10.2019 Справа№ 323/2096/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/596/19
Єдиний унікальний № 323/2096/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2018 року,

встановила:

вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Оріхів Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ст.76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу Оріхівського районного сектору в запорізькій області Філії Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України; повідомляти про зміну місця проживання та роботи і періодично з`являтися для реєстрації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз в сумі 6687 грн.48 коп.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 01.12.2017 року о 06.03 годин ОСОБА_7 , здійснюючи керування автомобілем марки ГАЗ 3302 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Запорізькій в напрямку від перехрестя з вулиці Миру в сторону автостанції в м. Оріхів Запорізької області із швидкістю 42 км/год. по своїй смузі руху із ввімкненим ближнім світлом фар.

В цей час в напрямку зі сторони заїзду до магазину АТБ по вул. Запорізькій в м. Оріхів Запорізької області, в сторону перехрестя вул. Запорізької та вул. Гоголя в м. Оріхів Запорізької області рухався пішохід ОСОБА_9 , який праворуч від себе тримав велосипед марки «Україна» темно-синього кольору.

Водій ОСОБА_7 будучі спроможним виявити та виявивши пішохода ОСОБА_9 на своїй смузі руху, при цьому маючи технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, не застосував заходів направлених на зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу з моменту виникнення небезпеки, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який виразився у контакті між правим дзеркалом заднього виду та ділянкою лівого передпліччя потерпілого, тим самим спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді двох ран в нижній третині лівого передпліччя по задньо-внутрішній поверхні, після чого тіло останнього було виведене із стану рівноваги та почало переміщуватися в напрямку, за ходом руху автомобіля ГАЗ 3302 реєстраційний номер НОМЕР_1 із падінням та контактом правою бічною поверхнею тулуба об конструкційні елементи велосипеду та подальшим ковзанням по дорожньому покритті, в результаті чого ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої травми животу у вигляді двухмоментного розриву печінки з вилиттям крові в черевну стінку та розвитком геморагічного шоку ІІ ступеню та двох ран в верхніх третинах правого передпліччя по зовнішній поверхні. Таким чином водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року:

п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

При цьому водій ОСОБА_7 , усвідомлюючи наслідки вчиненого ним правопорушення, покинув місце дорожньо-транспортної пригоди, тим самим порушив вимоги п. 2.10 а) б) в) г) д) е) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року:

п.2.10. Уразі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

a)негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;
б)увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
в)не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;
г)вжити можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів, звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;
ґ)у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;
д)повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;
е)вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;

Згідно висновку комплексної комісійної судово-медичної та інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригоди № 220/к-9-275 від 08.06.2018 року тілесні ушкодження у вигляді тупої травми животу у вигляді двухмоментного розриву печінки з вилиттям крові в черевну стінку та розвитком геморагічного шоку ІІ ступеню кваліфікуються у сукупності як тілесне ушкодження середньої тяжкості, як таке, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад три тижні, а тілесні ушкодження у вигляді двох ран в верхніх третинах правого передпліччя по зовнішній поверхні та двох ран в нижній третині лівого передпліччя по задньо-внутрішній поверхні у своїй сукупності кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 утворилися за механізмом тупої травми, внаслідок дії тупих предметів, протягом нетривалого часу незадовго до госпіталізації в стаціонар. Весь комплекс виявлених ушкоджень міг утворитися в результаті контакту потерпілого та деталей правого дзеркала заднього виду автомобіля ГАЗ 3302.

В першій апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок суду стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину (вбивства) та особі обвинуваченого, через м`якість, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Однак в обґрунтування скарги зазначив лише обставини, які свідчать про неправильне застосування України про кримінальну відповідальність а саме обвинуваченому було призначено вид покарання обмеження волі, який відповідно до ч.3 ст.61 КК України не міг бути йому призначений, оскільки ОСОБА_7 на момент призначення покарання досяг пенсійного віку. Просив вирок в частині призначеного покарання скасувати і призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах прокурора, який просив вирок в частині призначення покарання скасувати та призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу; обвинуваченого, який зокрема в останньому слові не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок місцевого суду відповідає зазначеним вимогам не в повній мірі .

Доведеність вини обвинуваченого у вчинені злочину, при обставинах, наведених у вироку, у апеляційних скаргах не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України перевірки в апеляційному порядку не підлягає.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані місцевим судом за ч.1 ст.286 КК України.

Разом з тим як правильно зазначив прокурор в своїх апеляційним скаргах суд призначаючи покарання обвинуваченому у виді обмеження волі, не звернув увагу на те, що ОСОБА_7 на момент ухвалення вироку досяг пенсійного віку, і тому, враховуючи положення ч.3 ст.61 КК України, такий вид покарання не міг бути призначений обвинуваченому.

З огляду на вказані обставини вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинений злочин, колегія судді, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також ті самі обставини які встановлені судом першої інстанції - відомості про особу обвинуваченого, наявність обставини, які пом`якшують і відсутність тих, які обтяжують покарання.

Враховуючи вищевказане колегія суддів вважає що ОСОБА_7 доречно призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних доходів громадян, що становить 3400 грн. та вважає, що воно буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2018 року, щодо ОСОБА_7 , скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити новий вирок яким ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних доходів громадян, що становить 3400 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3