Ухвала
Іменем України
04 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 711/4356/17

провадження № 51-3355км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2019 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 15 липня 2019 року про відмову у відновленні строку на касаційне оскарження судових рішень.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком військового суду Черкаського гарнізону від 10 лютого 2000 року ОСОБА_5 засуджено за п. «б» ст. 254-2 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з відстрочкою виконання вироку відповідно до ст. 46-1 КК України 1960 року на строк 1 рік, зі сплатою штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн.
Ухвалою Військового суду Центрального регіону України від 29 серпня 2000 року вищевказаний вирок залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2019 року в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про відновлення строку на касаційне оскарження вироку Військового суду Черкаського гарнізону від 10 лютого 2000 року та ухвали Військового суду Центрального регіону України від 29 серпня 2000 року відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 липня 2019 року апеляцію засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вказану постанову місцевого суду - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, оскільки вказані рішення перешкодили касаційному розгляду з перевірки вироку військового суду Черкаського гарнізону від 10 лютого 2000 року та ухвали Військового суду Центрального регіону України від 29 серпня 2000 рокущодо нього в порядку Глави 31 «Касаційне провадження» Розділу IV«Провадження по перевірці вироків, постанов і ухвал суду». Також посилається на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини, стверджує, що суди знехтували його правами на касаційне оскарження судових рішень, а про наявність такого права він дізнався лише у 2017 році. В клопотанні, яке надійшло до суду, просив касаційний розгляд провести за його відсутності.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважав касаційну скаргу засудженого необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія судів дійшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 2 та 4 ст. 386 КПК України 1960 року касаційні скарги на судові рішення, визначені в ч. 2 ст. 383 цього Кодексу, можуть бути подані протягом трьох місяців з моменту набрання ними законної сили. Пропущений строк може бути відновлений у випадку і в порядку, передбачених статтею 353 КПК України 1960 року, тобто за клопотанням особи, яка має право на оскарження вироку, до суду, що його постановив.

Як вбачається з матеріалів справи, вирок Військового суду Черкаського гарнізону від 10 лютого 2000 року за скаргою ОСОБА_5 вже переглядався 29 серпня 2000 року Військовим судом Центрального регіону України і був залишений без змін.
На момент прийняття вказаних судових рішень, порядок їх ухвалення та перегляду регулювався нормами КПК України 1960 року у відповідній редакції, якою було передбачено три способи порядку перевірки судових рішень: 1) касаційне оскарження (глави 29, 30 КПК); 2) перегляд у порядку нагляду вироків, ухвал та постанов суду, що набрали законної сили (глава 31 КПК); 3) перегляд справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (глава 32 КПК).
Законом України від 21.06.2001 року № 2533-ІІІ були внесені істотні зміни до КПК України 1960 року, внаслідок яких з 29.06.2001 року кримінально-процесуальний закон передбачав інші три способи перевірки судових рішень: апеляційне провадження (глави 29, 30 КПК); 2) касаційне провадження (глава 31 КПК); провадження за виключними обставинами (глава 32 КПК).
Отже фактично порядок перегляду судових рішень у кримінальному процесі за КПК України 1960 року в редакції як до 29.06.2001 року так і після цієї дати передбачав двоступеневу форму контролю судами вищих інстанцій за судовими рішеннями судів першої інстанції.
Таким чином, на момент винесення судом першої інстанції вироку від 10 лютого 2000 року та судом апеляційної інстанції ухвали від 29 серпня 2000 року ОСОБА_5 мав право на касаційне оскарження таких судових рішень у відповідності до діючої на той час правової процедури.
В подальшому, з 29.06.2001 року були внесені зміни до КПК України 1960 року, внаслідок чого право на перегляд в касаційному порядку визначалось відповідно до ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384, ч. 1 ст. 385 КПК України як право засудженого на перевірку у касаційному порядку колегією суддів військової палати Верховного Суду України вироку військового суду гарнізону та ухвали апеляційного суду, постановленої щодо такого вироку. У відповідності до ч. 2 ст. 386 КПК України в такій редакції касаційна скарга могла бути подана протягом шести місяців з дня набрання законної сили судовими рішеннями, а відповідно до частини четвертої статті у разі пропуску такого строку він міг бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених ст. 353 КПК України.
Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону №2533-ІІІ від 21.06.2001 року вироки військових судів гарнізонів, що набрали чинності в період з 29.12.2000 року по 28.06.2001 року, можуть бути оскаржені в касаційному порядку і на них можуть бути внесені касаційні подання з метою їх перевірки в касаційному порядку відповідно до глави 31 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції цього Закону у період до 29.12.2001 року. Скарги в порядку нагляду, що надійшли до судів до 29.06.2001 року від осіб, коло яких визначено у частині другій статті 384 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції цього Закону, на ці вироки вважаються касаційними.
Не дивлячись на відсутність в законі спеціальної норми щодо строків касаційного оскарження вироків, які набрали законної сили до 29.12.2000 року, необхідно зазначити, що такі строки не можуть бути більшими поряд із строками, визначеними п. 9 Прикінцевих положень Закону №2533-ІІІ, що обумовлено практичною необхідністю закріплення принципу правової визначеності.
Тобто, з 2001 року ОСОБА_5 міг звернутися з касаційною скаргою в разі незгоди з рішеннями судів.
Однак, засуджений ОСОБА_6 24 травня 2017 року звернувся з клопотанням до Придніпровського районного суду м. Черкасипро поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, ухвалених щодо нього, який обґрунтовано відмовив йому в задоволенні вказаного клопотання у зв`язку з відсутністю поважності причин вказавши, що право засудженого на перегляд в касаційному порядку ухвалених щодо нього судових рішень мало нормативне закріплення в законі протягом усього часу з моменту постановлення оспорюваних судових рішень і останній не мав обмежень доступу до відповідних нормативно-правових актів; протягом усього часу засуджений мав можливість скористатись правничою допомогою для роз`яснення відповідних норм права для з`ясування порядку оскарження; засудженим не дотримано всіх визначених законом умов щодо строків ініціювання перегляду судового рішення в касаційному порядку, які діяли в різні періоди часу з моменту постановлення оспорюваних судових рішень; перевірка ухваленого відносно засудженого вироку фактично мала місце в апеляційному порядку, що значно усуває ризик судової помилки; тривалість пропущеного строку не виправдовується вагомими об`єктивними причинами його пропуску.
Апеляційний розгляд проведений згідно з вимогами кримінально-процесуального кодексу, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, в ній наведено мотиви про визнання безпідставними доводів засудженого щодо відновлення строків на касаційне оскарження судових рішень.
Колегією суддів апеляційного суду обґрунтовано зазначено, що місцевим судом вірно визначено те, що твердження ОСОБА_5 щодо того, що він не реалізував право на оскарження вироку військового суду Черкаського гарнізону від 10 лютого 2000 року та ухвали Військового суду Центрального регіону України від 29 серпня 2000 року в порядку касаційного провадження до теперішнього часу, є необґрунтовані, оскільки це твердження частково спростовується наданою самим ОСОБА_5 копією ухвали Військового апеляційного суду Центрального регіону від 17 серпня 2004 року, постановленою за наслідками розгляду його апеляційної скарги на постанову Військового місцевого суду Черкаського гарнізону від 10 лютого 2004 року, згідно якої засудженому відмовлено у задоволенні клопотання про відновлення строку касаційного оскарження вироку суду першої інстанції від 10 лютого 2000 року та ухвали суду апеляційної інстанції від 29 серпня 2000 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції приходить до переконання, що ОСОБА_5 міг використати можливості оскарження судових рішень щодо нього згідно з діючим на той час законодавством, та звернувся із касаційною скаргою через значний період часу після внесення таких змін, що не дає підстав для відновлення пропущеного строку.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 квітня 2017 року № 5 - 440 кс (15) 16, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
Також, суд звертає увагу, що у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).
Засуджений в касаційній скарзі, яка за змістом аналогічна клопотанню до місцевого суду про відновлення строку та доводам його апеляційної скарги, не навів будь-яких мотивів поважності пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень у справі, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 394-396, 400-2 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, Суд

постановив:
Постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2019 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 15 липня 2019 року про відмову у відновленні строку на касаційне оскарження судових рішень залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7 Луганський ОСОБА_2 ОСОБА_8 Фомін