Ухвала
іменем України
03 вересня 2019року

м. Київ
справа № 755/12651/15-к
провадження № 51- 4001 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду

м. Києва від 22 березня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від

01 липня 2019 року.
Короткий зміст оскаржених вироку, ухвали та встановлені обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2019 року

ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.
Київський апеляційний суд ухвалою від 01 липня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вказаний вирок без змін.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, тобто у заподіянні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Як установив суд, 31 грудня 2014 року близько 12:44 біля будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 умисно завдав ОСОБА_6 удару в обличчя, при цьому, подолавши таким чином опір зі сторони потерпілого, продовжив завдавати йому ударів в обличчя, чим спричинив тілесні ушкодження у виді забійної рани на слизовій верхньої губи справа.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог захисник вказує на неконкретність пред`явленого обвинувачення. Стверджує, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акта, а апеляційний суд в мотивувальній частині ухвали не дав правової оцінки цьому факту. Зазначає про порушення вимог ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки внесення відомостей до ЄРДР відбулось значно пізніше, ніж сама подія злочину. До внесення відомостей до ЄРДР були здійснені слідчі дії за правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК, а реєстрація в ЄРДР відбулася за ч. 2 ст. 125 КК. Посилається на відсутність прийнятого процесуального рішення про перекваліфікацію складу злочину з ч. 1 ст. 125 КК на ч. 2 цієї ж статті, при цьому зазначає, що судами не надано правової оцінки такої перекваліфікації. Зазначає, що, на його думку, Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи м. Києва не є компетентним та повноважним органом щодо проведення судово-медичних експертиз, під час проведення експертизи не була забезпечена присутність обвинуваченого, чим порушені його права, зокрема право заявити відвід експерту, право ставити запитання. Вказує на невмотивованість рішення апеляційного суду.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У поданій скарзі захисник, серед іншого, заперечує повноту судового розгляду, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як відповідно ст. 433 КПК зазначені обставини не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
Як убачається з копії вироку місцевого суду, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , експерта ОСОБА_8 ; даних, які містяться у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, постанові про визнання особи потерпілим, постанові про визнання речових доказів та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження, протоколі перегляду предметів, протоколі перегляду відеозапису з камер спостереження, довідці Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги № 8982 від 31 грудня 2014 року, а також на підставі інших зібраних у справі доказів, зміст яких докладно відображено у вироку.
Крім того, суд першої інстанції допитав ОСОБА_5 і з`ясував його позицію стосовно пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої останній своєї вини не визнавав, просив його виправдати, заперечував проти звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Скористався своїм правом не говорити нічого з приводу обвинувачення щодо нього.

Як убачається з копії вироку, за результатами судового розгляду таку версію ОСОБА_5 суд визнав неспроможною і, навівши конкретні докази, спростував її, належним чином обґрунтувавши своє рішення про винуватість засудженого у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти життя та здоров`я особи.

Показання потерпілого, свідка, експерта отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраним доказам. У силу ст. 84 КПК такі показання є процесуальними джерелами доказів, які правомірно було покладено в основу вироку. Суд не мав підстав їм не довіряти, зважаючи також на дані, що містяться в протоколі перегляду відеозапису з камер спостереження, відповідно до яких після того, як ОСОБА_6 підійшов до передніх дверцят автомобіля, він отримав удар лівою рукою від ОСОБА_5 в обличчя, а потім ще два удари в обличчя, від чого впав на землю його головний убір. У цей момент підійшла ОСОБА_7 та стала між ними, намагаючись розборонити. При цьому вказані відеозаписи відповідно до висновку експерта № 19/18-33Ф від 22 травня 2015 року монтажу не містять. Крім того, висновок експерта № 482/Е від 05 березня 2015 року свідчить про те, що на момент звернення за медичною допомогою 31 грудня 2014 року о 13:50 у ОСОБА_6 мало місце тілесне ушкодження у виді забійної рани на слизовій верхньої губи справа.
Суд також правильно зробив висновок про те, що в даному випадку з боку потерпілого, враховуючи характер його дій та мотиви його поведінки, не було посягання, яке б викликало у засудженого невідкладну необхідність у заподіянні потерпілому шкоди здоров`ю, показання засудженого про те, що він не пам`ятає конфлікту з потерпілим, є сумнівними і такими, що не відповідають дійсності, та є спробою уникнути відповідальності за вчинення злочину.
Таким чином, з`ясувавши всі обставини, які відповідно до ст. 91 КПК належать до предмета доказування, реально дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 . Всупереч доводам засудженого у касаційній скарзі істотних порушень збирання й оцінки доказів в аспекті ст. 94 КПК не вбачається.

За встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження вчинене засудженим діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК.
Вирок суду не суперечить вимогам ст. 374 КПК.
Що стосується доводів засудженого про некоректність формулювань в обвинувальному акті, суперечностей щодо часу та кваліфікації, за якими відбулось внесення відомостей до ЄРДР, відсутність прийнятого процесуального рішення про перекваліфікацію складу злочину з ч. 1 ст. 125 КК на ч. 2 цієї ж статті, безпідставне відхилення чи залишення без розгляду судом першої інстанції заяв та клопотань сторони захисту, то їх не можна визнати прийнятними, оскільки вони є аналогічними доводам в апеляційній скарзі засудженого та його захисника, були предметом перевірки судом апеляційної інстанцій, який їх розглянув і, належним чином обґрунтувавши та мотивувавши своє рішення, залишив заявлені стороною захисту апеляційні вимоги без задоволення.
Крім того, Суд звертає увагу на неприйнятність доводів захисника про порушення вимог ст. 214 КПК, оскільки за її змістом слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР. З огляду на те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 477 КПК кримінальне провадження за ст. 125 КК здійснюється у формі приватного обвинувачення, відомості щодо нього можуть бути внесені до ЄРДР лише на підставі заяви потерпілого, звернення з якою й вважається початковим моментом відліку часу на її внесення.
Що стосується доводів захисника про те, що Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи м. Києва не є компетентним та повноважним органом щодо проведення судово-медичних експертиз, то вони є неспроможними, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють, зокрема й судові експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених вказаним Законом, а відповідно до п. 2.2 Статуту Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи м. Києва предметом діяльності вказаної установи є, зокрема, здійснення судово-медичної експертизи.
Окрім того, відповідно до п. 2.13.2 Інструкції Міністерства охорони здоров`я України «Про проведення судово-медичної експертизи» N 6 від 17 січня 1995 року при проведенні судово-медичної експертизи може бути присутнім, зокрема, обвинувачений та інша особа (тільки з дозволу слідчого), проте оскільки судовий експерт не вважав за необхідне, щоб ОСОБА_5 був присутнім при проведенні експертизи у цьому кримінальному провадженні, явка останнього не була обов`язковою.
Доводи захисника щодо безпідставності залишення поза увагою його клопотань, заявлених у суді апеляційної інстанції, є неспроможними, оскільки зі змісту касаційної скарги вбачається, що апеляційний суд розглянув вказане клопотання та відмовив у його задоволенні. Зазначене рішення не суперечить положенням ч. 3 ст. 404 КПК. У касаційній скарзі не наведено обґрунтування того, що відмова апеляційного суду у задоволенні клопотання сторони захисту якимось чином вплинула на законність та обґрунтованість судового рішення апеляційного суду у цьому кримінальному провадженні.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі засудженого не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону при здійсненні судового провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, в тому числі й щодо неправильного вирішення цивільного позову, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 липня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3