Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальні провадження № 0012704, №0001984 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки м. Києва, громадянки України, що зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 ,
проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
згідно з ст.89 КК України не судимої,
яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2018 року ОСОБА_7 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України і їй призначено покарання:

- за ч.2 ст.186 КК України 5 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

________________________________

Справа № 11-кп/796/411/2015
Категорія: ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цим же вироком особа, матеріали кримінального провадження щодо якої ухвалою Київського апеляційного суду від 14.05.2019 року виділено в окреме провадження у зв`язку з її розшуком, визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України і їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України вказана особа звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок, яким: визнати особу, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження у зв`язку з її розшуком, винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України, і призначити їй покарання за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі, за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі, і на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинувачених та правильність кваліфікації їхніх дій, однак вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, положення ст.75 КК України, і безпідставно звільнив їх від відбування покарання з випробуванням, внаслідок чого призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та їхнім особам.

На переконання прокурора, суд не врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які є умисними і корисливими, свідчать про усвідомлене ігнорування нею непорушності права приватної власності, а також особу обвинуваченої, яка не судима в силу положень ст.89 КК України і, знаходячись під дією запобіжного заходу у виді домашнього арешту, обраного у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, вчинила інший злочин.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинила відкрите викрадення майна, належного ОСОБА_10 , та таємне викрадення майна, належного ОСОБА_11 , за наступних обставин.

1 листопада 2017 року близько 15 години 50 хвилин ОСОБА_7 та особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження у зв`язку з її розшуком, знаходячись поблизу кафе Все в дорогу, розташованого за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1, помітили раніше незнайомого ОСОБА_10 . Реалізовуючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою між собою, ОСОБА_7 підійшла до ОСОБА_10 спереду та руками стала відкрито діставати з лівої внутрішньої кишені куртки потерпілого мобільний телефон Huawei. При цьому особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження у зв`язку з її розшуком, знаходячись позаду ОСОБА_10 , з метою унеможливити вільні дії потерпілого та припинити опір, почала завдавати йому удари руками в голову та спину, а також ударами ногами по нижніх кінцівках намагалася звалити його на землю, спричинивши тілесне ушкодження у виді забійної рани в тімяно-потиличній ділянці справа, яке не є небезпечним для життя та відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. В той же час, ОСОБА_7 , продовжуючи спільні протиправні, заволоділа мобільним телефоном Huawei з чохлом, картою пам`яті та sim-карткою мобільного оператора Lifecell загальною вартістю 7 017 гривень 70 копійок, який передала особі, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено. Після цього ОСОБА_7 та вказана особа залишили місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, чим завдали ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 7 017 гривень 70 копійок.
Крім того, 21 лютого 2018 року близько 18 години ОСОБА_7 , знаходячись на території вокзального комплексу станції Київ-Пасажирський, розташованого за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1, познайомилась з ОСОБА_11 . Коли ОСОБА_11 дала потримати свою куртку, ОСОБА_7 , реалізовуючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, вийняла з лівої внутрішньої кишені куртки потерпілої мобільний телефон Samsung GT-I9505 вартістю 566 гривень 67 копійок у чохлі з sim-карткою мобільного оператора Vodafone, які матеріальної цінності не представляють. Після цього ОСОБА_7 залишила місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядилася на власний розсуд, чим завдала ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 566 гривень 67 копійок.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб; та за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а так само невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винної, яка згідно з ст.89 КК України судимості не має, посередньо характеризується за місцем проживання, має двох малолітніх дітей, 2011 та 2013 років народження, а також обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкціями відповідних законів України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, в той час як суд першої інстанції призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, підстави вважати, що їй призначено явно несправедливе через м`якість покарання, відсутні.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання, враховуючи обставини справи, відсутність тяжких наслідків, особу винної, яка, крім викладеного раніше, є особою молодого віку.

При цьому колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 під час судового провадження дев`ять місяців утримувалася під вартою і вже реально відчула на собі позбавлення волі. З дня вчинення останнього злочину минув більше ніж рік, і поведінка обвинуваченої, яка з того часу протиправних дій не вчинювала, виховує дітей, сплатила процесуальні витрати, ще раз підтверджує правильність висновків суду про можливість звільнення її від відбування покарання з випробуванням.

Вчинення ж ОСОБА_7 тяжкого злочину проти власності і погашена судимість, на чому наголошує прокурор, не можуть бути в даному випадку перешкодою для такого рішення.

Таким чином, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін,а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3