Справа №587/1918/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/580/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 587/1918/18 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2019 року, яким

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тростянець Сумської області, який зареєстрований за адресою :

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та виправдано за ч.1 ст.309 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги від прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2019 року, в яких:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.3 ст.187 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією майна;

- потерпіла ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.3 ст.187 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією майна;

- обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.187 КК України на ч.1 ст.187 КК України та призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.187 КК України.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з 29.05.2018. На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбуття покарання обвинуваченому зараховано строк тримання під вартою з 27.05.2018 з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Обраний ОСОБА_8 запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишений попередній у вигляді тримання під вартою.

Цим же вироком стягнуто з обвинуваченого на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 3003 грн., судові витрати за проведення експертизи № 19/119/7- 2/884е від 11.06.2018 на суму 715 грн. віднесено на рахунок держави.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації для перерахування КЗ СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» 13070,70 грн. за лікування потерпілої ОСОБА_7 .

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Також даним вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.309 КК України.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій за ч.3 ст.187 КК України вважає, що суд першої інстанції всупереч статтям 50,65 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, обставин його вчинення, а також даних про особу винного, що потягло за собою несправедливість заходу примусу через м`якість. На переконання прокурора, враховуючи достатній фізичний розвиток обвинуваченого та його молодий вік, суд з достатньою повнотою не врахував кількість нанесених обвинуваченим потерпілій ударів, їх локалізацію в різні ділянки тіла та її похилий вік. Звертає увагу на те, що під час нанесення тілесних ушкоджень, потерпіла прохала ОСОБА_8 не бити її, на що обвинувачений не реагував, продовжуючи наносити удари зі значною силою. До того ж, зазначає, що суд не в повній мірі врахував думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 суворого покарання та відмовилася прийняти вибачення та компенсацію за спричинену їй шкоду. Стверджує, що поведінка обвинуваченого в ході судового розгляду, який вину у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_7 поєднаного з проникненням у житло визнавав частково, надавав суду покази, які не узгоджуються з дослідженими судом доказами, вибачився перед потерпілою лише з метою пом`якшення покарання свідчить про невідповідність призначеного ОСОБА_8 за ч.3 ст.187 КК України покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, і є недостатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

За змістом доводів апеляційної скарги, які аналогічні викладеним в апеляційній скарзі прокурора, потерпіла ОСОБА_7 , серед іншого, звертає увагу на ту обставину, що обвинувачений зазделегіть планував вказаний злочин, що на її думку, підтверджується матеріалами провадження, проник до її житла обманним шляхом, удари їй наносив з особливою жорстокістю, продовжував бити навіть тоді, коли вона повідомила місце де знаходяться гроші, після чого залишив її в небезпечному стані та закрив двоє дверей ззовні на ключ. Дані обставини у їх сукупності, на переконання потерпілої, в повній мірі не були враховані судом при призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.187 КК України, внаслідок чого вважає несправедливим призначене ОСОБА_8 покарання через м`якість.

В обгрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 вказує на те, що суд невірно кваліфікував його дії за ч.3 ст.187 КК України. Стверджує, що опинився в будинку потерпілої не з метою здійснення на неї нападу, а з метою таємно викрасти грошові кошти, і лише коли ОСОБА_7 фактично не відходила від нього вчинив на неї напад. На думку обвинуваченого, суд першої інстанції безпідставно не врахував його покази щодо кількості нанесених потерпілій ударів, яких як стверджує ОСОБА_8 було не більше п`яти. На підтвердження цього посилається на покази свідка ОСОБА_12 , який прибув до будинку потерпілої одним з перших та пояснив, що ОСОБА_7 самостійно вийшла з будинку, крові на обличчі чи інших частинах її тіла не було, тому вважає безпідставним висновок суду щодо кількості нанесених обвинуваченим ударів потерпілій (більше 20). Також обвинувачений в апеляційній скарзі порушує питання щодо суворості призначеного йому покарання. Зокрема, вважає, що суд першої інстанції безпідставно не визнав пом`якшуючими покарання обставинами його каяття та активне сприяння розкриттю злочину, з достатньою повнотою не врахував його молодий вік, відсутність скарг за місцем проживання, а також, що його матір хворіє на тяжке захворювання.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 12.04.2018 близько 14-30 год., знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 , побачив ОСОБА_7 та, діючи протиправно, з прямим умислом, з корисливим мотивом, з метою власного незаконного збагачення, обманним шляхом, незаконно проник до її домоволодіння, представившись ОСОБА_7 працівником газової служби та повідомивши, що йому необхідно зняти показники газового лічильника, який знаходиться за місцем її мешкання. ОСОБА_7 , будучи введеною в оману, запросила його до свого домоволодіння. Знаходячись в коридорі будинку біля ванної кімнати, ОСОБА_8 , розуміючи, що ОСОБА_13 є особою похилого віку, та не зможе чинити йому опір, з метою дізнатись від останньої місце збереження грошових коштів для подальшого незаконного заволодіння ними, раптово почав наносити удари кулаками обох рук по голові ОСОБА_13 , та загалом наніс більше 20 ударів кулаками рук в різні ділянки тіла ОСОБА_7 , завдавши потерпілій ушкодження голови та обличчя, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я і за цими ознаками відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а також - ушкодження у вигляді синців тулубу та кінцівок, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, тим самим застосував насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої. Потерпіла ОСОБА_7 з метою припинення спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , повідомила місце зберігання грошових коштів - шафа серванту, який розміщений в залі, звідки ОСОБА_8 незаконно заволодів грошовими коштами в сумі 1000 грн., чим спричинив потерпілій майнової шкоди на вказану суму та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, в подальшому розпорядившись викраденими грошима на власний розсуд.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи

прокурора ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_11 , на підтримку поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03.04.2019 в частині визнання ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинувачення за ч.1 ст.309 КК України ніким з учасників провадження не оскаржується, тому не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на зібраних і досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким була дана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , вивченням письмових доказів, які містяться в матеріалах провадження, в тому числі : протоколах слідчого експерименту від 27.05.2018 (а.к.п.44-46, 58, т.2), про результати аудіо,- відеоконтролю місця від 06.06.2018 (а.к.п.68-70, т.2), пред`явлення особи для впізнання від 11.06.2018 (а.к.п.224-227, т.1), висновку судово- медичної експертизи №295 від 31.05.2018 (а.к.п.228-230, т.1), повно та всебічно встановив фактичні обставини кримінального провадження, визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та вірно кваліфікував його дії за ч.3 ст.187 КК України.

В мотивувальній частині вироку, суд навів переконливі докази вини ОСОБА_8 у здійсненні нападу на ОСОБА_7 з метою заволодіння її майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, розкрив їх зміст та дав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується і наводити вдруге вважає недоцільним (а.к.п. 10-110, т.2).

Обвинувачений ОСОБА_8 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не заперечував факт здійснення розбійного нападу на потерпілу, заперечуючи при цьому, кількість нанесених ним ударів та наявність в його діях кваліфікуючої ознаки проникнення у житло.

Доводи ОСОБА_8 , викладені в апеляційній скарзі про те, що він завдав потерпілій ОСОБА_7 не більше п`яти ударів, що на його думку, узгоджується з показами свідка ОСОБА_12 , який прибув до будинку потерпілої одним з перших та пояснив, що ОСОБА_7 самостійно вийшла з будинку, крові на обличчі чи інших частинах її тіла не було, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції така позиція обвинуваченого належним чином перевірена та спростована дослідженими доказами, які суд обгрунтовано поклав в основу вироку.

Зокрема, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 пояснила, що коли вона разом з обвинуваченим були в її будинку, то ОСОБА_8 почав її сильно бити та вимагати, щоб вона віддала йому кошти. На такі вимоги вона повідомила, що зберігає 1000 грн., просила його забрати кошти та не бити її. Проте, обвинувачений на її благання спочатку не реагував, а продовжував наносити їй удари, кількості яких вона не рахувала, а потім забрав кошти і пішов з будинку.

Допитані судом свідки сусід потерпілої - ОСОБА_12 , донька потерпілої - ОСОБА_16 та племінниця потерпілої - ОСОБА_17 хоча і не були безпосередньо свідками вчинення ОСОБА_8 розбійного нападу на потерпілу, однак бачили її відразу після такого нападу та до приїзду швидкої допомоги. По всій голові та на обличчі потерпілої були тілесні ушкодження, вона весь час плакала та скаржилась на біль від побоїв.

Викладені судом у вироку покази потерпілої та вказаних свідків логічно доповнюють один одного, узгоджуються як між собою, так і з дослідженим в ході судового розгляду висновком судово-медичної експертизи № 295 від 31.05.2018, відповідно до якого кількість спричинених потерпілій травматичних впливів більше 20. Такі ушкодження утворились від дії тупих предметів та могли виникнути від ударів руками, ногами, подібними предметами. Характер, кількість та локалізація ушкоджень виключає можливість їх утворення при падінні з вертикального положення на площину. Зазначені тілесні ушкодження могли утворитися в час, вказаний в ухвалі, що підтверджується стадією розвитку ушкоджень та даними медичної документації.

Крім того, перевіряючи доводи обвинуваченого в частині кількості нанесених ним потерпілій ОСОБА_7 ударів (не більше 5 ударів), який посилається при цьому на покази свідка ОСОБА_12 , колегія суддів до уваги їх не бере, оскільки з технічного запису судового засідання, яке відбулося 16.11.2018, вбачається, що вказаний свідок пояснював, що приїхав до будинку потерпілої першим, всі двері були замкнені ззовні. Потерпіла вийшла їм назустріч. У неї було побите лице, все в синяках, гематоми на лиці. Чи була у потерпілої кров не пам`ятає, але гематоми були значні.

Вказані докази, які суд обгрунтовано поклав в основу вироку в підтвердження винуватості ОСОБА_8 за ч.3 ст.187 КК України в їх сукупності спростовують твердження ОСОБА_8 про те, що фактична кількість нанесених ним ударів потерпілій була не більше п`яти.

До того ж, слід зазначити, що обвинувачений в ході досудового розслідування та в суді першої інстанції стверджував, що два - три рази вдарив бабусю, тоді як в апеляційній скарзі зазначає, що таких було не більше п`яти, що на переконання колегії суддів, ставить під сумнів правдивість його показів.

Доводи ОСОБА_8 про відсутність в нього умислу на проникнення в житло потерпілої з метою вчинення розбійного нападу, судова колегія вважає необгрунтованими з таких підстав.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права (кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» в складі кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України), висловленої у Постанові від 18.04.2018 у справі № 569/1111/16-к проникнення як кваліфікуюча ознака розбою передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому, незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.

При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» в складі кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України, вирішальне значення мають режим доступу під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.

Обставинами даного кримінального провадження, доказами по справі, зокрема даними, що містяться в протоколі слідчого експерименту за участі обвинуваченого від 27.05.2018, протоколі про результати аудіо, відеоконтролю місця від 06.06.2018, які узгоджуються з показами ОСОБА_7 в частині обставин потрапляння до її будинку встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 потрапив до будинку потерпілої під приводом зафіксувати покази газового лічильника, представившись їй працівником підприємства Сумигаз, тобто формально безперешкодно, з дозволу ОСОБА_7 увійшов до її житла.

При цьому, в поданій апеляційній скарзі обвинувачений не заперечує, що мав умисел на заволодіння майном потерпілої, стверджуючи, що опинився в її будинку не з метою здійснення на неї нападу, а з метою таємно викрасти грошові кошти, і лише коли ОСОБА_7 фактично не відходила від нього, вчинив на неї напад.

Викладене свідчить про те, що обвинувачений проник до житла потерпілої, маючи умисел на заволодіння її майном, а способом доступу до майна обрав обман, тобто проник до нього незаконно. При цьому, він усвідомлював, що заходячи до будинку разом з потерпілою, він не матиме можливості за її присутності вчинити саме таємне викрадення майна.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_8 ознаки «проникнення» при вчиненні розбою і такі дії кваліфікував за ч.3 ст.187 КК України, з чим погоджується і колегія суддів, а тому доводи обвинуваченого з приводу того, що його дії містять склад злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України не заслуговують на увагу.

Переглядаючи вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.187 КК України в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , які вважають його занадто м`яким, та обвинуваченого ОСОБА_8 , який не погоджується з суворістю призначеного йому покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до поданих апеляційних скарг, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_7 порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Положеннями ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при його розгляді та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.187 КК України вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі.

Мотивуючі своє рішення про призначення покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, сукупність даних, які характеризують особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Так, місцевий суд, дослідженням даних про особу обвинуваченого, встановив, що він є не судимою молодою особою, на обліках в диспансерах не перебуває, офіційно не працює, не одружений, за місцем мешкання характеризується позитивно, неодноразово просив пробачення у потерпілої, яка його пробачення не приймала з підстав, зазначених в апеляційній скарзі ОСОБА_7 , і які, на її думку, в тому числі, свідчать про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання.

Врахував суд і тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно зі ст.12 КК України є особливо тяжким, обставиною, що обтяжує покарання вірно визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку, пом`якшуючих покарання обставин не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, положення ст.ст.50,65 КК України, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді 8 років позбавлення волі, яке не є мінімальним у межах санкції ч.3 ст.187 КК України з конфіскацією майна, і колегія суддів погоджується з цим.

Аргументи прокурора та потерпілої, викладені в апеляційних скаргах, які є аналогічними за своїм змістом в підтвердження обставин для призначення більш суворого покарання, зокрема те, що обвинувачений вчинив злочин відносно особи похилого віку, вину у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_7 , поєднаного з проникненням у житло визнавав частково, розраховуючи на призначення більш м`якого покарання, то такі, були предметом оцінки суду першої інстанції та були враховані судом в сукупності з іншими обставинами при визначенні ОСОБА_8 розміру покарання.

Що стосується доводів прокурора та потерпілої про те, що суд при призначенні покарання не врахував з достатньою повнотою тяжкість вчиненого ним злочину, обставин його вчинення, а саме кількості нанесених обвинуваченим потерпілій ударів, їх локалізацію в різні ділянки тіла а також, що потерпіла прохала ОСОБА_8 не бити її, на що обвинувачений не реагував, продовжуючи наносити удари зі значною силою, що потягло за собою несправедливість заходу примусу через м`якість, то колегія суддів зазначає, що сама по собі тяжкість вчиненого діяння в силу закону не є перешкодою для зазначеного рішення суду.

Крім того, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги обвинуваченого щодо пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання, колегія суддів вважає такі доводи необгрунтованими й апеляційну скаргу відхиляє з наступних міркувань.

Так, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 доводи щодо підстав пом`якшення покарання, а саме те, що він сприяв розкриттю злочину, розкаявся у вчиненому, спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки як вбачається з наданих матеріалів в ході судового розгляду ОСОБА_8 заперечував ряд суттєвих обставин, зазначаючи, що не мав умислу на проникнення у житло потерпілої з метою вчинення розбійного нападу та заперечував кількість нанесених ним ударів.

Твердження ОСОБА_8 з приводу того, що суд з достатньою повнотою не врахував його молодий вік, відсутність скарг за місцем проживання, то колегія суддів зазначає, що такі були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання і підстав для більшого пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 з цих підстав не вбачає.

Крім того, доказів того, що обвинувачений здійснював догляд чи надавав допомогу матері, яка хворіє на тяжку хворобу, матеріали кримінального провадження не містять, не надано таких обвинуваченим і в ході апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нових злочинів.

Відповідно до приписів ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, вважати призначене ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.187 КК України у виді 8 років позбавлення волі надмірно суворим чи м`яким колегія суддів не вбачає, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в апеляційних скаргах прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 .

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо розміру призначеного ОСОБА_8 покарання за законом про кримінальну відповідальність, є достатньо обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України, а тому вказані апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2019 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та виправдано за ч.1 ст.309 КК України - залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для ОСОБА_8 протягом трьох місяців з дня отримання ним копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.