КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-cc/824/2934/2019 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2016 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою фактично частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_9 , яке погоджене із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 міста Києва ОСОБА_10 , та накладено арешт на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 .
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник ОСОБА_7 подав в інтересах власника майна ОСОБА_8 апеляційну скаргу, в якій ставить питання про поновлення йому строку на оскарження ухвали слідчого судді, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження представник ОСОБА_7 зазначає, що розгляд клопотання старшого слідчого був здійснений без повідомлення власника майна ОСОБА_8 чи її представника, а про оскаржувану ухвалу слідчого судді ОСОБА_8 стало відомо лише 22 квітня 2019 року після ознайомлення з нею в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Стосовно ухвали слідчого судді, то апелянт вважає її незаконною. Зокрема, представник стверджує, що ОСОБА_8 є добросовісним власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому автор апеляції зазначає, що 03 жовтня 2016 року ОСОБА_8 на підставі нотаріального договору купівлі-продажу квартири придбала квартиру АДРЕСА_1 . Також апелянт запевняє, що придбання квартири здійснювалося за безпосередньої участі ріелтора та за допомогою пошуку в мережі інтернет, а тому, як стверджує автор апеляції, ОСОБА_8 взагалі не має жодного відношення до вчинення будь-якими особами якихось шахрайських дій. Крім того, представник вказує, що ОСОБА_8 не є підозрюваною у кримінальному провадженні та цивільний позов до неї не пред`являвся.

Далі апелянт звертає увагу на ту обставину, що орган досудового розслідування, звертаючись з клопотанням про арешт майна з метою забезпечення збереження речового доказу, першочергово має визнати майно, на яке він просить накласти арешт з такою метою, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій має зазначити підстави визнання майна речовим доказом з огляду на положення ст. 98 КПК України, однак, як вказує представник, таких дій органом досудового розслідування вчинено не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що представником ОСОБА_7 не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2016 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження, СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0014772, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 листопада 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Органи досудового розслідування посилаються на те, що невстановлена слідством особа протягом вересня 2016 року шахрайським шляхом заволоділа квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 жовтня 2016 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є громадянка України ОСОБА_8 .

Органи досудового розслідування вважають, що ОСОБА_8 може бути причетною до вчинення шахрайських дій стосовно даної квартири.

20 листопада 2016 року постановою старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

26 грудня 2016 року старший слідчий СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 міста Києва ОСОБА_10 , звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Це клопотання мотивовано необхідністю забезпечити збереження зазначеної квартири в якості речового доказу у кримінальному провадженні.

27 грудня 2016 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва дане клопотання старшого слідчого було задоволено фактично частково, а саме лише накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , без позбавлення права на розпорядження та користування нею.

Задовольняючи таким чином вказане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0014772, про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення старшого слідчого ОСОБА_9 та, дослідивши матеріали, які додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , з огляду на те, що дана квартира відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, тобто є речовим доказом у кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо, виходячи з наступних обставин.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та старший слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що квартира АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , є речовим доказом у кримінальному провадженні, старший слідчий повинен був зібрати на надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Між тим, жодних належних та допустимих доказів цьому в клопотанні про арешт майна і в матеріалах, які додані до клопотання, не міститься, як відсутні і будь-які дані про причетність власника майна ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто органом досудового розслідування при внесенні клопотання про арешт майна та його розгляді слідчим суддею не було приведено доказів, що ОСОБА_8 заволоділа незаконним шляхом квартирою АДРЕСА_1 . Не приведено таких доказів і прокурором в засіданні суду апеляційної інстанції, хоча досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні триває вже більше двох з половиною років. До того ж, питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_8 придбала вказану квартиру, до теперішнього часу ніким не ставилося.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Однак старший слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення. Зокрема, із самого клопотання про арешт майна та доданих до нього матеріалів є неможливим прийти до висновку, що майно, а самеквартира АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. Не обґрунтовано такий висновок і в постанові старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_9 від 20 листопада 2016 року про визнання квартири АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , речовим доказом у кримінальному провадженні.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність, неповноту та необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна та необґрунтована, а апеляційна скарга представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_9 , погодженого із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 міста Києва ОСОБА_10 , про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , як такого, що внесено до суду за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 , задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2016 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_9 , погоджене із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 міста Києва ОСОБА_10 , та накладено арешт на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_9 , погодженого із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 міста Києва ОСОБА_10 , про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном, відмовити.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

___________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4