КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
представників потерпілих адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13 ,
обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,
ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, матеріали з кримінального провадження №0004462 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року продовжено відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 строк дії запобіжного заходу у виді «тримання під вартою» строком на 60 днів з дня винесення ухвали, а саме до 14 грудня 2019 року включно.
Цією ж ухвалою визначено розмір застави обвинуваченому ОСОБА_19 у даному кримінальному провадженні у 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1 248 650 грн. та обвинуваченому ОСОБА_18 у даному кримінальному провадженні у 750 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1 440 750 грн.
_____________________________________________________________
Справа №11-кп/824/3315/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_20
Категорія: п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1
Таке рішення суд, взявши до уваги те, що обвинуваченим інкриміновано вчинення ряду злочинів, у тому числі злочин, передбачений п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні найбільш тяжкого злочину, у виді довічного позбавлення волі, яке, відповідно до приписів ст. 51 КК України, є найвищою мірою покарання, вік обвинувачених, стан їх здоров`я, який на цей час не перешкоджає перебувати під вартою, міцність соціальних зв`язків обвинувачених та їх репутацію, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує можливість продовження обвинуваченими злочинної діяльності або перешкоджанню правосуддю, незаконного впливу на потерпілих та свідків, які на даний час не допитані, та враховуючи те,що стороною захисту не надано доказів, які б свідчили про істотне зменшення на цей час зазначених ризиків з урахуванням суспільного інтересу, який в даному випадку є переважним, суд визнав необхідним продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою.
Крім того, врахувавши вимоги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, а також обставини справи та вагомість вищенаведених ризиків, суд визнав неможливим визначити розмір застави при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді «тримання під вартою» ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , оскільки вони обвинувачуються у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

Разом з тим, врахувавши тривалість перебування обвинувачених ОСОБА_19 та ОСОБА_18 під вартою, кількість та тяжкість інкримінованих їм злочинів, роль обвинувачених у скоєнні інкримінованих злочинів, відповідно до формулювання обвинувачення, викладеного в змісті обвинувального акта, та взявши до уваги доводи цих обвинувачених та їх захисників про наявність обставин, які свідчать про можливість призначення застави при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд визначив заставу обвинуваченим ОСОБА_19 у розмірі 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та ОСОБА_18 - 750 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_18 через істотне порушення судом норм КПК України та європейського права, просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, обравши ОСОБА_18 більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту або застави у значно меншому розмірі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Зокрема, до обвинуваченого ОСОБА_18 цілком можливим було б застосувати домашній арешт або особисте зобов`язання, не порушуючи норми КПК України. Обрання тримання під вартою із заставою з розміром передбаченим щодо особи підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні злочину - в розмірі відповідно до пункту 5 статті 182 КПК України є занадто суворим запобіжним заходом, розходиться з практикою ЄСПЛ та практикою України, та є непомірно великою сумою для підзахисного.
Так, обвинувачений ОСОБА_18 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, але досі досудовим слідством та судом не доведено його причетність до вчинення злочину, передбаченого ст. 115 КК України, тому такі дії поліції суперечать діючому КПК України, а також з процесуальних документів не зрозуміло обґрунтованість підозри у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 КК України.
Крім того, судом не взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_18 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, працює, має постійне місце проживання, проживає спільно однією сім`ю з ОСОБА_21 та у нього знаходиться на утриманні мати пенсіонер, і обвинувачений чудово розуміє відповідальність за порушення покладеного на нього зобов`язання.
При цьому жоден ризик, передбачений ст. 177 КПК України, прокурором не доведений, а обвинуваченому не має сенсу переховуватись від органів слідства та суду, він розуміє, що при переховуванні сам собі нашкодить, що може в подальшому призвести до отримання санкції у вигляді позбавлення волі.
Між тим, підставою для продовження щодо особи запобіжного заходу є наявність реальних ризиків вчинення підозрюваним дій, які перешкоджатимуть проведенню досудового розслідування, але в жодному випадку не припущення слідчого та прокурора.
Також є не зрозумілою і логіка суду відносно обрання обвинуваченому ОСОБА_18 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із заставою в розмірі 750 розмірів прожиткового мінімуму доходів громадян, але зрозуміло, що для фізичної особи, яка працює та не є бізнесменом, застава у вказаному розмірі є непомірною і внести її нереально.
Крім того, при обранні запобіжного заходу в ухвалі суд посилається та бере доводи слідчого стосовно того, що, у випадку не обрання тримання під вартою, підзахисний ОСОБА_18 буде здійснювати тиск на іншого потерпілого чи свідка, однак дана позиція не відповідає дійсності, оскільки на момент винесення ухвали суду потерпілий та свідок вже надали покази, якими повністю проінформували слідство про будь-яку наявну інформацію з приводу вчинення злочину, і така інформація зафіксована як доказ і впливати на свідка та потерпілого не зможе.
Таким чином, беручи до уваги те, що підзахисний раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, працює, має постійне місце проживання, його вина не доведена, а пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена доказами, то утримання ОСОБА_18 під вартою незаконне, а затримання необґрунтоване, жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , вважаючи ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_19 незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_19 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у нічний час з 22.00 год. до 07.00 год. ранку наступного дня.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено без достатніх мотивів, а висновки суду не обґрунтовані жодними розумними доводами та побудовані на припущеннях. Вся аргументація суду щодо доцільності продовження саме ОСОБА_19 виняткового запобіжного заходу, після спливу 2 років і 8 місяців безперервного перебування останнього під вартою, зводиться до декларативного формулювання у виді однієї фрази: «тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у скоєнні інкримінованих правопорушень, їх вік, стан здоров`я, який на цей момент не перешкоджає перебувати під вартою, міцність соціальних зв`язків обвинувачених, їх репутація...». Однак такі підстави ув`язнення є неприпустимими та знаходяться далеко поза межами розумних доводів виправдання свавільного строку позбавлення особи свободи до вироку, і є, безумовним, порушенням ст. 5 Конвенції про захисту прав людини та основоположних свобод.

Джерела отримання інформації, які б дали змогу суду, через призму засад безпосередності, змагальності, гласності та відкритості прийти до висновків про існування ризиків незаконності впливу на потерпілих/свідків, продовження зайняття ними злочинною діяльністю та перешкоджанню правосуддю, є невідомими та сумнівними з точки зору їх процесуальної чистоти та виправданості. При тому, що прокурор звів свій виступ у судовому засіданні 20.08.2019 до пари декларативних примітивних словесних конструкцій, та належних, допустимих доказів матеріального світу, на підтвердження свої голослівних доводів, суду не надавав. В той час, як висновок суду про неможливість встановлення та перевірки ним існування конкретних ризиків, їх актуальності, ступеню їх зменшення, через буцімто зволікання із завершенням зачитування обвинувального акта та визначенням обсягу та порядку дослідження доказів, говорить про, апріорі, звинувальний ухил суду та створення очевидних преференцій для сторони обвинувачення, позаяк будь-які сумніви, невизначеності, прогалини мають сприйматися судом через призму ст. 17 КПК України, та трактуватися на користь сторони захисту, а не навпаки.
Також звертає увагуна не логічність та часом абсурдність висновків суду, який вказує про відсутність можливості перевірки як існування заявлених ризиків, так і їх актуальності через стадійність провадження, як певну невизначеність, водночас ці ж сумніви та припущення кладе в основу висновку щодо їх вже існування, які до цього не міг перевірити.
Разом з тим, в матеріалах справи наявний достатній, з точки зору переконливості, об`єм документів, які характеризують особу ОСОБА_19 виключно з позитивного боку, що спростовує хибні висновки суду про не надання стороною захисту доказів, які б свідчили про істотне зменшення, на даний час ризиків, попри існування принципу презумпції невинуватості, та про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу.
Так, ряд ухвал слідчих суддів (наявних у справі) встановлює наступні юридичні факти, які не піддаються сумніву з боку сторони обвинувачення (так як не оскаржувалися з даних підстав), зокрема те, що ОСОБА_19 раніше не судимий, не притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, приводів до правоохоронних органів не мав, перебуває в офіційному шлюбі та має двох малолітніх дітей. До затримання обвинувачений був єдиним годувальником у сім`ї, матеріально її утримував, в т.ч. за рахунок легальних доходів, отриманих від тренерської роботи у спортивному клубі «ВІАБ», де успішно вів підліткові групи по заняттю спортом - східними бойовими мистецтвами, виховуючи плеяду молодих спортсменів в середовищі взаємоповаги, постійного росту та вдосконалення, за що користувався повагою та авторитетом, як тренерів, так і серед підопічних та батьківського комітету. Також ОСОБА_19 не має шкідливих звичок, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, веде здоровий спосіб життя, навіть в умовах СІЗО, пропагандує такий спосіб життя серед відповідних соціальних груп, чим здобув собі повагу та позитивну репутацію вольової, наполегливої та дисциплінованої людини.

Крім того, серед інших соціально позитивних зв`язків з державою, в якій здійснюється судове переслідування обвинуваченого, йому гарантовано роботодавцем офіційне місце працевлаштування на посаді оператора ЕОМ (електронно-обчислювальних машин) на Кремінському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства.

Також обвинувачений має власне помешкання, де зареєстрований та постійно проживає разом із своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , і за місцем проживання, серед сусідів та знайомих позитивно характеризується, має добру репутацію, користується авторитетом та підтримкою серед близького оточення. До затримання ОСОБА_19 матеріально допомагав батькам похилого віку, зокрема, батькові обвинуваченого 1961 р.н., який є інвалідом війни 3 групи, має ряд хронічних захворювань, та в силу віку та негативного фізичного стану, потребує моральної та матеріальної допомоги сина.

Тобто, з наведеного вбачаються, фактори, які характеризують особу та визначають репутацію ОСОБА_19 в суспільстві, які значно переважають виключно декларативне твердження про побоювання ним суворості покарання за інкримінований злочин, втечі та переховування від правосуддя, і робить, наведені судом ризики маловірогідним, особливо в розрізі позбавлення особи свободи.
За таких обставин, на сьогоднішній день наявні достатні передумови, визначені ст. 178 КПК України, для мінімізації первинно заявлених стороною обвинувачення ризиків, що дає привід для зміни ОСОБА_19 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.
Щодо заявлених стороною обвинувачення, у судовому засіданні, ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були покладені в основу оскаржуваної ухвали про продовження строків тримання під вартою, то значимість їх для кримінального провадження є занадто перебільшена і, на теперішній час, значно мінімізована, оскільки обвинувачений перебуває під вартою більше ніж 2,8 роки, при тому що був затриманий незаконно в порядку ст. 208 КПК України (через 9 місяців після вчинення злочину), а час це як раз і є той фактор, який мінімізує, будь-які ризики в розрізі розумності строків судового провадження та обмеження прав громадянина.

Крім того, під час чергового продовження запобіжного заходу прокурор зазначив, що підставою того, що існує ризик впливу на учасників, є виключно насильницький характер інкримінованого ОСОБА_19 злочину, а також те, що докази, на яких ґрунтується обвинувачення, не досліджувались, свідки та потерпілі не допитувались. Проте, суд не перевірив та не з`ясував існування доказів таким твердженням, а поклав дані формалізовані заяви прокурора в основу свого рішення. Між тим, і нших доказів (заяв, протоколів допиту, скарг) незаконного впливу на потерпілих, свідків чи можливості його чинити в майбутньому, не наведено. Зокрема не конкретизовано анкетні дані сторін провадження (анкетні дані цих осіб), на яких ймовірно впливатиме обвинувачений, ні спосіб впливу (тиск, погрози, підкуп, зваблення, тощо), ні мету.

Також при обгрунтуванні існування ризику продовження зайняття злочинною діяльністю посилання суду виключно на тяжкість злочину за відсутності матеріальних доказів намірів вчиняти на волі будь-які правопорушення, як раз, в розумінні позиції ЄСПЛ, і є тими абстрактними даними, виключно на які не може покладатись суд при прийняті рішення.
В рішенні суду, висновки про те, що наявний указаний вище ризик, не зменшився, виходячи із неможливості завершення зачитування обвинувального акту та встановлення обсягу та порядку дослідження доказів, неможливість з`ясування правової позиції обвинуваченого щодо обвинувачення, і нарешті, завантаженості захисників, носить нелогічний та абсурдний характер. При цьому, у судовому засіданні прокурор про даний ризик навіть не згадував як існуючий чи актуальний.
До того ж сам факт перебування ОСОБА_19 під судом, відповідно до принципу презумпції невинуватості, не доводить того факту, що він дані злочини вчинив, але незважаючи на це суд, приймаючи рішення про доцільність продовження виняткового запобіжного заходу, не встановивши підстав існування даного ризику, шляхом повного фантазування поклав його за основу продовження подальшого ув`язнення.
Також твердження про те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, виходячи виключно із особливої тяжкості інкримінованих йому діянь, а також можливої суворої міри покарання, носить абстрактний та виключно декларативний характер. В матеріалах провадження, наданих до суду відсутні докази, в підтвердження наявності мети, наміру у ОСОБА_19 переховуватися, відсутність конкретних фактів, які б свідчили, що він це робив раніше. При цьому ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, а його оцінка має проводитися із посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня.

Також зазначає, що при розгляді питання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів забезпечення явки обвинуваченого до суду. Проте така важлива обставина доказування - як доведення неможливості застосування альтернативних запобіжних заходів, взагалі була залишена поза увагою, як стороною обвинувачення, так і судом під час продовження ОСОБА_19 запобіжного заходу, а аргументація неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, як і у випадку із обґрунтуванням існування ризиків, звелася до заяложеної словесної фрази «тяжкості інкримінованих останньому злочинів, та загрози покарання по ним». При цьому, згідно позиції Європейського суду з прав людини, сама по собі тяжкість обвинувачення (підозри) не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Разом з тим, на думку сторони захисту, враховуючи особу обвинуваченого, велику кількість факторів, котрі позитивно характеризують обвинуваченого, мінімізацію ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобігти їх збільшенню та виникненню нових, на теперішній час, можливо і при застосуванні до ОСОБА_19 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі. Тому, такий запобіжний захід як домашній арешт, є цілком виправданим та зможе забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього судом обов`язків, враховуючи одно епізодичність злочинної діяльності, малозначність ролі обвинуваченого, наявність міцних соціальних зв`язків, і це в свою чергу, дозволить останньому виконувати громадський обов`язок: працювати, сплачувати податки, утримувати свою сім`ю та батьків похилого віку, дасть можливість продемонструвати суду відповідальність, обов`язковість, порядність та самодисципліну ОСОБА_19 в частині виконання покладених обов`язків, і зведе нанівець спекулятивні твердження прокурора про виникнення нових та посилення старих ризиків.

Крім того,суд визначив розмір застави для внесення за обвинуваченого в межах 650 розмірів п.м.п.о., що перевищує граничні межі застави для особливо тяжкого злочину, який інкримінується ОСОБА_19 . При цьому, суд у жоден логічний спосіб не обґрунтовує в чому полягає виключність випадку для встановлення збільшеного розміру застави, чому саме такий розмір є помірним та пропорційним для обвинуваченого, в т.ч. виходячи з даних про його особу, відсутності даних про наявність ризиків, сімейного та майнового становища, даних про інкриміноване правопорушення.

Тобто визначення застави в збільшеному від граничної межі розміру є невмотивованим, так як не містить в собі взагалі ніякого обґрунтування. Більше того встановлення судом заздалегідь не підйомної для обвинуваченого застави є лише ілюзією альтернативності. Необґрунтованість і непомірність її розміру лише говорить про створення легального запобіжника від її реального внесення, та нівелює її суть і мету.
На думку захисту, враховуючи вищевикладені обставини, об`єктивним та доцільним розміром застави міг бути розмір наближений до мінімального, що теж являється великою сумою, однак можливість її внесення залишається, принаймні «колись» досяжною (на більше ні родина, ні сім`я обвинуваченого об`єктивно не спроможна).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 , вважаючи ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_16 незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_16 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оскаржувана ухвала суду не містить мотивів щодо неможливості застосувати до ОСОБА_16 запобіжного заходу у виді домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю, не містить посилання на докази, якими прокурор обґрунтував наявність обставин, що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на свідків та продовжити протиправну діяльність, а також не містить мотивів неврахування доказів, на які посилався захист та які містяться в матеріалах справи та вже досліджені судом.
Крім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, окрім наявних ризиків, суд, відповідно до ст. 178 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності обставини індивідуального характеру для конкретної особи обвинуваченого, а не виходячи з підстав загальної практики. Водночас, зазначені прокурором обставини щодо можливості ОСОБА_16 , переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення не обґрунтовані, не підтверджені доказами та не доведені.
Так, з березня 2017 року, тобто за 2 роки 7 місяців, обвинувачений жодного разу не намагався якимось чином, або самостійно, або через третіх осіб, впливати на свідків, родичів підозрюваних або тим паче на потерпілих, жодної заяви за весь час не подано до правоохоронних органів з цього приводу. До того ж потерпілі та свідки в суді не заявляли, що на них ОСОБА_16 здійснюється тиск. Між тим, перебування під цілодобовим домашнім арештом із застосуванням електронного засобу контролю повністю запобігає даному ризику.
Крім того, ОСОБА_16 у кримінальному правопорушенні обвинувачується вперше, що підтверджується довідкою про не судимість. Тобто ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ґрунтується виключно на припущенні прокурора та нічим не обґрунтовано, а перебування під цілодобовим домашнім арештом із застосуванням електронного засобу контролю повністю запобігає даному ризику.
Також і посилання суду першої інстанції в ухвалі на тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_16 та застосування суворої міри покарання, без наявності достатніх доказів ризиків перешкоджання здійсненню правосуддя, не являється підставою відмови суду від розгляду можливості застосування альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.
Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_16 позитивно характеризується за місцем навчання, проживання, до арешту працював та вів спосіб життя добропорядного громадянина, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: характеристиками з місця проживання, навчання, довідкою про несудимість, довідкою від лікаря нарколога, що обвинувачений не вживає наркотичні засоби та не зловживає алкоголем, а також має тісні соціальні зв`язки, родину, яка про нього піклується та постійне місце проживання.
Проте, не дивлячись на те, що наявність вказаних вище обставин впливає на обрання запобіжного заходу та вказує на можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_16 більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, зазначені обставини не враховано судом при ухваленні рішення та не спростовано в оскаржуваній ухвалі, а обрано найсуворіший вид запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який не відповідає меті його застосування, є безпідставним, тому продовження його застосування є невиправданим та недоцільним.
Тому враховуючи обставини даної кримінальної справи та характеристики особистості підозрюваного, найбільш доцільним було б застосування до ОСОБА_16 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю, що не порушує «суспільний інтерес», а навпаки відповідає йому, а оскаржувана ухвала не містить обґрунтування застосування до ОСОБА_16 запобіжного заходу у виді тримання під вартою для забезпечення «суспільного інтересу».

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 , вважаючи ухвалу суду незаконною, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить її скасувати відносно ОСОБА_17 та визнати подальше його тримання під вартою недоцільним.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції при винесенні питання щодо доцільності продовження строків тримання під вартою, в тому числі ОСОБА_17 , в порушення вимог ст. 94 КПК України, не надано належної уваги відсутності будь-якої аргументації сторони обвинувачення наявності у можливій поведінці підозрюваного ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не надано жодних документів на підтвердження заявлених ризиків.
При цьому звертає увагу на те, що він не просив змінити ОСОБА_17 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, як про те зазначено в оскаржуваній ухвалі суду, а наполягав на беззастережному встановленню недоцільним подальше тримання ОСОБА_17 під вартою, враховуючи відсутність доказів існування ризиків, відсутність доказів причетності його підзахисного до інкримінованих йому діянь, тривалість перебування під вартою ОСОБА_17 без вироку суду (27 місяців), що фактично свідчить про фактичний процес відбуття покарання при невстановленій і недоведеній вині підзахисного.
Також зауважує, що питання неможливості застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою, прокурором взагалі не піднімалось, отже наочним є факт не доведення прокурором, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, у зв`язку з цим, прокурор перекладає обов`язок доказування з себе на суд, що непередбачено в діючому КПК України, і доводить обвинувальний ухил суддів під час розгляду питань доцільності тримання під вартою обвинувачених у даному кримінальному провадженні, в т.ч. і ОСОБА_17 .
Таким чином, на думку апелянта, прокурором взагалі не наведено і судом не встановлено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, напроти чого вважає, щодо підозрюваного ОСОБА_17 до завершення судового слідства по даному кримінальному провадженню аргументовано можна застосувати запобіжний захід, не пов`язаний з утриманням під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 , вважаючи ухвалу суду в частини продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_14 незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід щодо ОСОБА_14 та застосувати до нього альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що прокурор лише обмежився тим, що зазначив про наявність ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, та тим, що судовий розгляд триває, а з приводу надання доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зазначив, що на вказаній стадії судового розгляду сторона обвинувачення позбавлена права надання будь-яких доказів, проте обов`язок доведення наявності ризиків стороною обвинувачення, передбачений ст.ст. 22, 194 КПК України.

При цьому, за час розгляду судом першої інстанції обвинувального акту відносно його підзахисного та інших обвинувачених, прокурором не було ані зазначено, ані надано жодного доказу на підтвердження наявності ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, тому, враховуючи положення вимог ст.ст. 22, 176, 194 КПК України, стає незрозумілим, які саме аргументи та докази послужили підставою для суду першої інстанції дійти висновку про наявність ризиків та застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Щодо позиції суду першої інстанції з приводу того, що сторона захисту не надала доказів про істотне зменшення зазначених ризиків, то вона є незрозумілою та свідчить про обвинувальний ухил судового розгляду і упереджене ставлення до обвинувачених, оскільки саме на сторону обвинувачення покладається обов`язок доведення належними доказами наявності обґрунтованої підозри та наявності підстав існування ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, що прямо передбачено ст. ст. 176, 194 КПК України.
Також звертає увагу на суперечливість висновків суду першої інстанції з приводу наявності вказаних ризиків, оскільки, зазначивши, що на вказаній стадії розгляду справи суд не може прийти до висновку про наявність чи відсутність ризиків, які зумовили застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, чи про їх істотне зменшення, в подальшому вказує, що зазначені обставини в їх сукупності свідчать про наявність ризиків, які зумовлюють можливість продовження обвинуваченими злочинної діяльності або перешкоджанню правосуддю, незаконного впливу на свідків та потерпілих. Проте, такі суперечливі висновки свідчать про невідповідність рішення суду вимогам ст. 370 КПК України.

Крім того, суд першої інстанції обмежився лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без встановлення їх наявності та обґрунтованості, що є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції.
Зокрема, суд першої інстанції, вважає доведеними ризики того, що ОСОБА_22 може незаконно впливати на свідків та потерпілих, продовжити злочинну діяльність та іншим чином перешкоджати правосуддю, проте, такі висновки суду жодним чином не мотивовані та не підтверджуються матеріалами справи.
Крім того, поза увагою суду залишились обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, а саме те, що з 2013 року та по цей час в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в рамках якої ОСОБА_14 обрана міра запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд та він постійно відвідував судові засідання, що свідчить про те що, незважаючи на міру покарання, яка може бути призначена за вказаний злочин, останній, на протязі 4 років, належним чином виконував обов`язки, які покладені на обвинуваченого.
Також слід врахувати наявність обставин, які стримуватимуть ОСОБА_14 від порушень процесуальних обов`язків та які проігноровані судом першої інстанції, а саме, що ОСОБА_14 є керівником приватного підприємства «Пірінавік Компані», на утриманні має двох малолітніх дітей: ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має вроджений порок серця, хворіє на дитячий аутизм та навесні 2017 року переніс операцію на серці, а також ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, ОСОБА_14 має ряд захворювань, які потребують систематичного медичного обстеження та прийому відповідного лікування, а так як ОСОБА_14 тримається під вартою з 20.04.2017 року, то за цей час стан його здоров`я значно погіршився, що підтверджується доданими стороною захисту доказами, а також доказами, які надіслані керівництвом Київського слідчого ізолятору на запити суду.
Звертає увагу й на те, що на кожне судове засідання, що відбувається в Дарницькому районному суді м. Києва його підзахисному викликається швидка медична допомога, яка після обстеження рекомендує йому госпіталізацію за станом здоров`я, але незважаючи на рекомендації лікарів, він відмовляється від госпіталізації з метою недопущення зволікань судового розгляду.
Також і з листа завідувача Київської міської медичної частини Київського СІЗО від 25.06.2019 року вбачається, що ОСОБА_14 потребує надання спеціалізованої та висококваліфікованої медичної допомоги та обстеження, які не можуть бути надані в умовах медичної частини СІЗО.
Таким чином, на думку апелянта, обрання відносно його підзахисного іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, буде достатнім й необхідним заходом забезпечення судового розгляду кримінального провадження для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобіганню певним ризикам, а також надасть змогу ОСОБА_14 провести відповідні медичні обстеження та отримати спеціалізовано медичну допомогу.

Ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_15 в апеляційному порядку не оскаржується.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та обвинувачених ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на підтримку доводів поданих апеляційних скарг, а також заперечення прокурора та представників потерпілих - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0004462 по обвинуваченню ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_16 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_17 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_19 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 5 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_18 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296 КК України.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, 16 жовтня 2019 року постановив ухвалу про продовження ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , кожному з них, строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів з дня винесення ухвали, а саме до 14 грудня 2019 року включно.
Також цією ухвалою визначено розмір застави обвинуваченому ОСОБА_19 у даному кримінальному провадженні у 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1 248 650 грн. та обвинуваченому ОСОБА_18 у даному кримінальному провадженні у 750 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1 440 750 грн.

З таким рішення суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, зважаючи на наступне.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи те, що обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 інкриміновано вчинення ряду злочинів, у тому числі злочину, передбаченого п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає у тому числі довічне позбавлення волі,яке, відповідно до приписів ст. 51 КК України, є найвищою мірою покарання, а також, приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачені, можуть продовжувати злочинну діяльність або перешкоджати правосуддю, вчиняти тиск на потерпілих та свідків, які на даний час не допитані, та враховуючи ту обставину, що стороною захисту не надано доказів, які б свідчили про істотне зменшення на цей час зазначених ризиків з урахуванням суспільного інтересу, який в даному випадку є переважним, а також те, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах захисники, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою колегія суддів не встановила.
Доводи захисників про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні найбільш тяжкого злочину, у виді довічного позбавлення волі, але й дані, які характеризують кожного з них, а саме - вік обвинувачених, стан їх здоров`я, який на цей час не перешкоджає перебувати під вартою, міцність соціальних зв`язків обвинувачених, їх репутацію, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинувачених.
Враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає. Також, оскільки розмір застави визначений судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 182 КПК України, не знаходить колегія суддів і підстав для зменшення обвинуваченим ОСОБА_18 та ОСОБА_19 її розміру.

Що стосується тверджень захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про погіршення стану здоров`я обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_14 , то матеріали судового провадження не містять таких даних, які б вказували на таке суттєве його погіршення та неможливість їх утримання у зв`язку з цим під вартою. Водночас колегія суддів звертає увагу, що при постановленні ухвали суд першої інстанції надав доручення адміністрації ДУ «Київський слідчий ізолятор» повторно провести додаткове обстеження обвинуваченого ОСОБА_14 , врахувавши довідку завідувача Київської медичної частини Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області від 15.07.2019 року щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_14 ряду хронічних захворювань та відсутності у вказаній медичній установі необхідного діагностичного та лабораторного обладнання.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги захисників задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року, якою продовжено, зокрема, відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 строк дії запобіжного заходу у виді «тримання під вартою» строком на 60 днів з дня винесення ухвали, а саме до 14 грудня 2019 року включно, та визначено розмір застави обвинуваченому ОСОБА_19 у даному кримінальному провадженні у 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1 248 650 грн. та обвинуваченому ОСОБА_18 у даному кримінальному провадженні у 750 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1 440 750 грн., - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

_____________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3