Справа № 438/385/18
Номер провадження 1-кп/438/83/2018
В И Р О К
Іменем України

13 грудня 2018 року Бориславський міський суд Львівської області
в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі кримінальне провадження, внесене в єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000156 від 16 березня 2018 року,
стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Нагуєвичі Дрогобицького району Львівської області, проживає за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, раніш судимого вироком Вишгородського міського суду Київської області від 28 червня 2011 року за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі строком 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 3 роки, вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2011 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 років і 6 місяців, на підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Вишгородського міського суду Київської області від 28 червня 2011 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років і 6 місяців,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,
за участі сторін судового провадження прокурора ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в :

Обвинувачений ОСОБА_5 , будучи раніше судимий вироком Вишгородського міського суду Київської області від 28 червня 2011 року за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі строком 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 3 роки, вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2011 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 років і 6 місяців, на підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Вишгородського міського суду Київської області від 28 червня 2011 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років і 6 місяців, після відбуття покарання на шлях виправлення не став, а повторно скоїв умисний злочин проти власності.

Так, ОСОБА_3 15 березня 2018 року близько 13 год. 00 хв., маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, з квартири АДРЕСА_2 , таємно, повторно, викрав належні потерпілій ОСОБА_6 речі, а саме: мобільний телефон марки «MEIZU MX 5» вартістю 4 000 гривень, зарядний пристрій до мобільного телефону марки «MЕIZU MX 5» вартістю 170 гривень, грошові кошти в сумі 1000 гривень, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 5170 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному та надав суду показання, що відповідають фабулі обвинувачення. Зокрема показав, що у березні 2018 року близько трьох днів проживав уквартири своєї знайомої ОСОБА_6 , розташованої за адресою АДРЕСА_3 . 15 березня 2018 року близько обіду, обвинувачений дочекавшись коли ОСОБА_6 пішла з квартири, забрав з квартири належні потерпілій речі, а саме мобільний телефон марки «MEIZU MX 5», зарядний пристрій до мобільного телефону марки «MЕIZU MX 5» та грошові кошти в сумі 1000 гривень, та залишив квартиру. Мобільний телефон, зарядний пристрій до нього, сім карти були у нього вилучені працівниками поліції. Гроші витратив на власні потреби. Зазначені кошти потерпілій не повернув. Просить суд суворо не карати.
Заслухавши показання обвинуваченого ОСОБА_3 , що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо встановлення фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасники судового провадження не заперечують проти цього, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів у справі.
Учасникам розгляду справи роз`яснено, що вони позбавлені права оспорювати обставини, які не оспорювались ними під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним згідно положень ч.3 ст.349 КПК України.
Суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведеною повністю і вважає, що його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчинена повторно.
Виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що кримінальне правопорушення, передбачені ч.2 ст.185 КК України, законодавцем віднесено до злочинів середньої тяжкості.
Обставин, які пом`якшують покарання та обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Суд не погоджується із доводами сторони обвинувачення про наявність обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття.
Зокрема, щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому злочині хоча і визнано в обвинувальному акті у даному кримінальному провадженні обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, проте така обставина носить лише формальний характер. Каяття передбачає, крім визнання особою самого факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини, щирий осуд своєї поведінки, які мають втілюватися в намаганні компенсувати збитки, завдані таким злочином, та бажанні виправити наслідки такого злочину. Факт щирого каяття обвинуваченого у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в певних діях обвинуваченого після вчинення злочину. Поряд з цим, будь-яких дій обвинуваченим вчинено не було.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує особу винного, який є особою раніш судимим, є особою яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за злочин проти власності, має високу ймовірність вчинення обвинуваченим повторних правопорушень, негативний спосіб життя обвинуваченого, має постійне місце проживання, не одружений, не працює, наявність не відшкодованої майнової шкоди, заподіяної вчиненим злочином, на обліку у наркологічному диспансері та на обліку у психіатричному кабінеті не перебуває, думку державного обвинувачення щодо обрання покарання у виді позбавлення волі у межах мінімальної міри з реальним відбуттям міри покарання, - суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання в межах мінімальної санкції частини статті інкримінованого кримінального правопорушення у виді позбавлення волі, що є необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Суд не вбачає підстав для застосування ст.75КК України до обвинуваченого, із врахуванням обставин справи, наслідків та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи з наступного.
Дійсно, звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, згідно з положеннями ст. 75 КК України, можливе, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Оскільки обвинувачений, маючи не погашену та не зняту судимість в порядку ст.89 КК України за вчинення умисного тяжкого злочину проти власності вдруге притягується до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, належних висновків для себе не зробив, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема те, що обвинувачений не працював і не займався будь-якою суспільно-корисною працею, умисний злочин вчинив з корисливих мотивів, не відшкодував потерпілій заподіяну злочином майнову шкоду, враховуючи, що відсутність претензій зі сторони потерпілого не може бути визначальною при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування у кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання у мінімальних межах санкції статті обвинувачення з реальним його відбуванням.
Враховуючи вищенаведене, суд не приймає до відома досудову доповідь Дрогобицького МРВ з питань пробації філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області в частині про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання.
Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Майно, на яке накладено арешт, відсутнє.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 обрано відповідно до ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2018 року у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за №0002049 від 26 вересня 2018 року.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сНагуєвичі Дрогобицького району Львівської області, винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати відповідно ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2018 року, а саме з 17 жовтня 2018 року 15 годин 45 хвилин.

Речові докази у справі: мобільний телефон марки «MEIZU MX 5», зарядний пристрій до мобільного телефону марки «MЕIZU MX 5», сім карти операторів «Kyivstar», «Lifecell» передані на зберігання потерпілій ОСОБА_6 , залишити останній.
Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області протягом 30 днів з моменту проголошення.
Вирок не може бути оскаржений з підстав заперечення обставин, які не оспорювалися обвинуваченим та іншими учасниками судового процесу під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1