Справа №573/1923/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/243/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 573/1923/18 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2018 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 просить змінити вирок суду і звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст.75 КК України, оскільки судом безпідставно не враховане повне визнання вини у якості обставини, яка пом`якшує покарання, та в недостатній мірі враховані ті обставини, що пом`якшують призначене покарання і дані про особу обвинуваченого.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 просить залишити вирок суду без змін, оскільки судом правильно враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого, правильно призначене покарання на підставі ч.4 ст.70 КК, з окремим виконанням покарань за цим та попереднім вироком, а ст.75 КК не допускає можливості звільнення від відбування покарання у виді арешту.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 30.10.2018 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК, та йому призначене покарання у виді арешту на строк 6 місяців. На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю злочинів призначене остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців та позбавлення волі на строк 2 роки, від відбування якого ОСОБА_9 звільнений вироком Білопільського районного суду Сумської області від 18.09.2018 на підставі ст.75 КК з іспитовим строком на 1 рік. Ухвалено вироки виконувати самостійно.

Відповідно до вироку суду, 16.03.2017 близько 16 год. ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_13 , засудженим за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 16.06.2017, проникли до сараю та будинку домогосподарства АДРЕСА_1 , звідки вирали належне потерпілому ОСОБА_14 майно вартістю 1532 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, просили звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються.

Фактичні обставини вчинення злочинів та правильність кваліфікації його дій за ч.3 ст.185 КК у поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_15 не оспорює.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, у відповідності до вимог ст.ст.50 і 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував як ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який згідно ст.12 КК є тяжким злочином, так і обставини, які його (покарання) пом`якшують, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність тяжких наслідків, часткове відшкодування завданих збитків. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, судом першої інстанції були враховані дані про особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем проживання, стан його здоров`я та матеріальне становище.

З врахуванням викладеного, враховуючи позицію потерпілого, який просив призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку необхідність перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті КК за цей злочин та призначити ОСОБА_9 покарання у виді арешту.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не враховане повне визнання вини ОСОБА_9 у якості обставини, яка пом`якшує покарання, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вказана обставина не передбачена ст.66 КК, на час судового розгляду інший співучасник вже був засуджений за вчинення цього злочину, а судом враховано у якості такої обставини активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, сама по собі ця обставина істотно не впливає на визначення виду і розміру покарання та повинна враховуватися у сукупності з усіма іншими обставинами провадження, з якими закон пов`язує призначення покарання.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання слід також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч.1 ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинив злочинець, визнання його людської гідності передбачає надання йому можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. При цьому, «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною. Характер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом (рішення ЄСПЛ від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04.04.2011 у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст.65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання.

У відповідності до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини даного кримінального провадження та вимоги ст.65 КК, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання у виді арешту, більш м`якого, ніж передбачене у санкції ч.3 ст.185 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.ст.65-69 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_9 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, даним про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на це, враховуючи тяжкість злочину, особу обвинуваченого та інші обставини кримінального провадження, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням. При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

На підставі викладеного, судове рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 без задоволення, оскільки під час апеляційного розгляду вона не знайшла свого підтвердження і суд першої інстанції визначив покарання виключно у межах санкції частин статті закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів, ?

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,