КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/2665/13-к
Провадження № 1-кп/534/1/19
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м.Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , потерпілих: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000801 за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Комсомольська Полтавської області, громадянина України, із повною середньо освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання проживаючого у АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 та ч.2 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :

І. 20 червня 2013 року, у вечірній час доби, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Тойота Корола», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності потерпілому ОСОБА_5 , рухався по м.Комсомольську (Горішні Плавні) Полтавської області, під час чого у нього раптово виник умисел на викрадення чужого майна.

Діючи таємно, з корисливих мотивів і мети, під час користування належним ОСОБА_5 транспортним засобом, ОСОБА_8 з багажного відділення вказаного автомобіля викрав резиновий човен «ANT Inflatable» «Лісічанка» з двома веслами та насосом загальною вартістю 2000 грн.

Викраденим майном ОСОБА_8 розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому майнової шкоди загальною сумою 2000 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.185 КК України.

ІІ. 25 липня 2013 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 211540», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності потерпілому ОСОБА_6 , рухався по м.Комсомольську (Горішні Плавні) Полтавської області, під час чого у нього раптово виник умисел на викрадення чужого майна.

Діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів і мети, під час користування належним ОСОБА_6 транспортним засобом, ОСОБА_8 з салону вказаного автомобіля викрав автомагнітолу марки «Філіпс» моделі «СЕМ220» вартістю 1200 грн.

Викраденим майном ОСОБА_8 розпорядився на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_6 майнової шкоди на суму 1200 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
За епізодом викрадення майна ОСОБА_5 винуватість ОСОБА_8 підтверджується наступними доказами.
Заявою потерпілого від 03.08.2013, згідно із якою останній 03.08.2013 о 13 год. 00 хв. звернувся до відділення поліції №2 з приводу викрадення ОСОБА_8 резинового човна «Лісічанка» (т.2 а.с.174).

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що обвинувачений попрохав надати йому у тимчасове користування автомобіль для того щоб з`їздити до с.Онуфріївки. На той час в багажнику автомобіля зберігався резиновий човен. Приблизно через добу ОСОБА_8 повернув автомобіль, але човен був відсутній.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 показав, що попрохав у потерпілого ОСОБА_5 у тимчасове користування його автомобіль щоб з`їздити у своїх справах. В багажнику автомобіля зберігався гумовий човен з веслами, який він продав малознайомому чоловіку без відома потерпілого.

Згідно із протоколом огляду від 21.08.2013 громадянин ОСОБА_10 добровільно видав працівникам міліції резиновий човен «Лісічанка» із насосом та складними веслами, який в ході огляду було вилучено (т.2 а.с.175).

Згідно із наданою ПТ «Ломбард Павленко і Компанія» довідкою вартість резинового човна «Лісічанка» в комплекті із двома веслами та насосом з урахуванням зносу станом на 23.08.2013 складає 2000 грн. (т.2 а.с.188).

За епізодом викрадення майна ОСОБА_6 вина ОСОБА_8 підтверджується наступними доказами.
Згідно із протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, 26.07.2013 до відділення поліції № 2 звернувся ОСОБА_6 з приводу викрадення ОСОБА_11 з його автомобіля «ВАЗ 211540» автомагнітоли «Філіпс» (т.2 а.с.169,178).

Відповідно до протоколу огляду від 26.07.2013 було оглянуто автомобіль марки «ВАЗ 211540», державний номерний знак НОМЕР_2 , в салоні якого виявлено порушення звичайного порядку речей та відсутність в панелі управління автомагнітоли. Слідів злому замків в ході проведеного огляду не виявлено (т.2 а.с.181-183).

Будучи належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не прибув. Потерпілий звернувся із заявою (т.2 а.с.111), в якій прохав розглянути справу за його відсутності та наголосив на відсутності майнових претензій до обвинуваченого. Питання про призначення покарання залишив на розсуд суду.

Обвинувачений ОСОБА_11 показав у судовому засіданні, що коли він повертався з відпочинку в Криму, до нього підійшов незнайомий чоловік, який представився ОСОБА_6 , та повідомив, що він є громадянином Російської Федерації і його зупинили працівники міліції за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Враховуючи, що працівники міліції відсторонили ОСОБА_6 від керування транспортним засобом, останній попрохав ОСОБА_8 про допомогу, а саме сісти за кермо його автомобіля. Взамін ОСОБА_6 погодився довезти ОСОБА_8 до міста Комсомольська. Коли приїхали до міста, ОСОБА_6 залишився відпочивати у знімній квартирі, а ОСОБА_11 взявши ключі від його автомобіля, поїхав у своїх справах. Через декілька годин його зупинили працівники поліції та повідомили, що ОСОБА_6 звернувся до них із заявою про угон автомобіля. Коли ОСОБА_8 було доставлено до відділення міліції, ОСОБА_6 не став наполягати на притягненні ОСОБА_8 до відповідальності за угон, проте виявивши зникнення з автомобіля автомагнітоли, написав заяву про її викрадення. Згадану автомагнітолу обвинувачений ОСОБА_11 продав без дозволу потерпілого ОСОБА_6 , а отримані за неї кошти витратив на пальне.

Згідно із протоколом огляду від 03.08.2013 громадянин ОСОБА_12 добровільно видав працівникам міліції автомагнітолу марки «PHILIPS» моделі СЕМ 220, серійний номер НОМЕР_3 , з дистанційним пультом та проводами до магнітоли (т.2 а.с.184-186).

За наданою ПТ «Ломбард Павленко і Компанія» довідкою (т.2 а.с.188), вартість автомагнітоли марки «PHILIPS» моделі СЕМ 220 з урахуванням зносу станом на 23.08.2013 становить 1200 грн.

Окрім того, згідно обвинувальному акту органами досудового розслідування ОСОБА_11 висунуто звинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за наступних обставин.
20 червня 2013 року, в обідній час доби, у приміщенні загального коридору будинку АДРЕСА_3 , під час розмови із потерпілим ОСОБА_5 з приводу продажу цегли на суму 5000 грн., у ОСОБА_8 виник умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою.

Діючи з корисливих мотивів і мети, ОСОБА_8 під приводом продажу потерпілому ОСОБА_5 5 пачок цегли білої силікатної взяв передоплату в сумі 1400 грн., не маючи наміру виконувати дане зобов`язання у момент заволодіння та повертати грошові кошти.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 за цим епізодом стороною обвинувачення надано суду наступні докази.
Так, згідно із протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, 12.07.2013 о 12 год. 15 хв. до відділення поліції №2 Кременчуцького ВП звернувся ОСОБА_5 з приводу заволодіння його грошовими коштами в сумі 1400 грн. (т.2 а.с.169,171).

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що обвинувачений ОСОБА_8 запропонував йому придбати цеглу по зниженій ціні. Разом із обвинуваченим потерпілий приїхав до цегляного заводу. ОСОБА_8 зайшов на територію підприємства, а повернувшись через п`ять хвилин надав чек та пообіцяв, що через деякий час машина привезе цеглу. Потерпілий передав ОСОБА_8 кошти в сумі 1400 грн. в якості оплати за дві пачки цегли, проте машина так і не приїхала. Зрозумівши, що ОСОБА_8 його ошукав, потерпілий звернувся до поліції. Також потерпілий зазначив, що ОСОБА_8 надав йому свій військовий квиток в якості залогу та вони домовились, що після отримання цегли ОСОБА_5 поверне цей документ.

До матеріалів справи приєднано копію посвідчення про приписку до призовної дільниці на ім`я ОСОБА_8 (т.2 а.с.173). Під час допиту в суді потерпілий ОСОБА_5 надав суду оригінал згаданого посвідчення.

Згідно із копією накладної №11/6 від 21.06.2013, цементним заводом через ОСОБА_8 відпущено 5 пачок цегли силікатної загальною вартістю 5000 грн., отримувачем товару у документі зазначено ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_13 в суді показала, що її батькові належить цегляний завод, розташований в промисловій зоні ВАТ «Полтавський ГЗК». Вона, яка приватний підприємець, здійснювала свою підприємницьку діяльність на згаданому підприємстві та займалася реалізацією силікатної цегли.

У 2013 році вона допитувалась міліцією з приводу виданої накладної на цеглу. Вказана накладна була видана не ПП ОСОБА_13 , не містила печатки та інших реквізитів, назва підприємства зазначена не вірна. Свідок вказала, що за загальним правилом накладна засвідчує відпуск товару, а на підтвердження його оплати видається прибутково-касовий ордер. У 2013 році підприємство мало назву ПП ОСОБА_13 і займалось виробництвом силікатної цегли. Для придбання товару покупці-фізичні особи оплачували його вартість у касі та отримували цеглу за прибутково-касовим ордером, юридичні особи отримували товар за видатковою накладною. Бланки накладних можна придбати у будь-якому канцелярському магазині. Свідок наголосила, що видача товару покупцю-фізичній особі не могла здійснюватися ПП ОСОБА_13 на підставі накладної, тим більше яка не містила печаток.

Приєднана до справи накладна відрізняється від тих документів, що видаються підприємством, в тому числі не вірно зазначено відправника, не зазначена номер та дату довіреності, відсутня печатка тощо. У графі «через» зазвичай вказувалось дані представника підприємства, який був уповноважений отримувати цеглу. Працівник ОСОБА_14 , який зазначений у накладній, ніколи на ПП ОСОБА_13 не працював, підписи керівника та головного бухгалтера їй невідомі. У 2013 році на підприємстві перевірявся факт отримання ОСОБА_8 силікатних виробів, проте особа із таким прізвищем товар не отримувала. Крім того, свідок заперечила можливість отримання цегли на підставі документів, які не містять її підпису та печатки.

Обвинувачений ОСОБА_8 в цій частині проти висунутого обвинувачення заперечував, винним себе не визнав та показав, що дійсно за вказаних потерпілим ОСОБА_5 обставин познайомився із ним та запропонував свою допомогу у придбанні цегли. Для чого вони проїхали до цегляного заводу, де ОСОБА_8 оплатив грошима потерпілого (1400 грн.) дві пачки цегли та домовився про її доставку. Чек, що підтверджував оплату, ОСОБА_8 передав потерпілому. Двічі ОСОБА_8 приїздив до потерпілого додому щоб дочекатися доставки цегли, проте кожного разу виникали складнощі із автомобілем, який ламався по дорозі. На підтвердження своєї добропорядності ОСОБА_8 передав потерпілому ОСОБА_5 у заставу своє посвідчення про приписку до призовної дільниці. А після того, як потерпілий звернувся до міліції, ОСОБА_8 перестав з ним спілкуватися.

Висновки суду за результатами розгляду справи.
Оцінивши кожний досліджений та перевірений в судовому засіданні доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, поза розумного сумніву, вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні крадіжок майна потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Разом із цим, суд вважає недоведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні шахрайських дій відносно потерпілого ОСОБА_5 виходячи з наступного.

Так, органами досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_8 інкриміновано умисне заволодіння грошовими коштами в суми 1400 грн. шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство).

Із змісту диспозиції ч.1 ст.190 КК України (шахрайство) вбачається, що отримання майна (грошових коштів) під умовою виконання будь-якого зобов`язання може кваліфікуватися як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала мету його привласнити, а зобов`язання не виконувати.

На підтвердження наявності у ОСОБА_8 умислу на привласнення згаданих 1400 грн. в момент їх заволодіння стороною обвинувачення надано засвідчену слідчим копію накладної «цегляного заводу» від 21.06.2013 на відвантаження 5 пачок цегли на суму 5000 грн., яка за версією обвинувачення є підробленою (т.2 а.с.172). Проте, суд звертає увагу на те, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту підробки згаданого документу суду не надано. Сторона обвинувачення обмежилася лише показаннями приватного підприємця ОСОБА_15 , яка стверджувала в суді, що приєднана до справи накладна (її копія) складена із порушенням відповідних правил, містить неточності у назві підприємства та не містить необхідних реквізитів.

Суд ставиться критично до показань ОСОБА_15 в тій частині, в якій вона стверджує, що в червні 2013 року грошові кошти від особи на прізвище ОСОБА_8 до каси підприємства не надходили, так як, враховуючи специфіку здійснення підприємницької діяльності, людині неможливо тримати в пам`яті згадані відомості більш ніж п`ятирічної давності.

Разом із цим стороною обвинувачення в належний спосіб не перевірено факт ненадходження до каси підприємства грошових коштів за придбання цегли як від ОСОБА_8 , так і від потерпілого ОСОБА_5 , прізвище та підпис якого теж міститься в зазначеній накладній.

Із змісту накладної вбачається, що вона містить різні підписи в графах: «керівник», «відпустив», «гол.бухгалтер», «одержувач». Суд вважає слушними доводи сторони захисту з приводу того, що органами досудового розслідування не було встановлено осіб керівника, головного бухгалтера та комірника, їх в судовому засіданні допитано не було, що ставить під сумнів версію сторони обвинувачення про недостовірність накладної. Також, суд звертає увагу, що в належний спосіб органами слідства не було перевірено чи працювала на підприємстві особа на прізвище ОСОБА_14 , підпис якої міститься на накладній, що у свою чергу має суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню.

Разом із наведеним, суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення в якості доказу надано лише копію згаданої накладної, при цьому в матеріалах справи відсутні відомості про місце знаходження її оригіналу. Хоча з показань потерпілого ОСОБА_16 вбачається, що отриманий від ОСОБА_8 документ на придбання цегли він віддав слідчому.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що органами досудового розслідування отриманий від потерпілого документ не оглядався та відповідний протокол про його вилучення не складався. Хоча відповідно до ч.1 ст.237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Пунктом першим ч.1 ст.103 КПК України передбачено, що процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися у протоколі.

Відповідно до ч.1 ст.104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

За таким обставин, виникають обґрунтовані сумніви у тому, що надана стороною обвинувачення копія накладної відповідає оригіналу документу, вилученого у потерпілого.

Разом із цим, суд погоджується із доводами сторони захисту з приводу того, що під час судового розгляду не було усунуто невідповідності між показаннями обвинуваченого і потерпілого та матеріалами справи. Так, допитані в суді ОСОБА_5 та ОСОБА_8 стверджували, що останній передав потерпілому чек на підтвердження оплати двох пачок цегли на суму 1400 грн., проте до матеріалів справи приєднано копію накладної на придбання п`яти пачок цегли на суму 5000 грн.

З огляду на викладене, суд має обґрунтованими сумніви в допустимості згаданого доказу (копії накладної) і тому не приймає її до уваги при ухваленні вироку.

Крім того, суд погоджується із доводами сторони захисту з приводу того, що на відсутність у ОСОБА_8 умислу на вчинення шахрайських дій вказує та обставина, що останній передав потерпілому під заставу документ, який посвідчує його особу, а саме посвідчення про приписку до призивної дільниці з його повними анкетними даними та фотокарткою (т.2 а.с.173).

У відповідності до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Оцінивши кожний досліджений та перевірений в судовому засіданні доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, поза розумного сумніву, вважає недоведеною вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні шахрайства.

Таким чином, ОСОБА_8 підлягає виправданню за ч.1 ст.190 КК України за недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Разом із цим, суд вважає неспроможними і такими, що не заслуговують на увагу, припущення захисника ОСОБА_7 щодо невірного встановлення органами досудового розслідування дати вчинення крадіжки майна потерпілого ОСОБА_5 . Як вбачається із змісту його показань та матеріалів справи факт крадіжки мав місце у той же день, що і факт передачі обвинуваченому 1400 грн. готівкових коштів, тобто 20.06.2013. Проте із заявами про вчинення кримінальних правопорушень потерпілий звертався до органів міліції у різні дні.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за епізодами злочинної діяльності, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, суд звертає увагу на те, що органами досудового розслідування дії ОСОБА_8 за фактом викрадення човна кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК України за ознакою повторності, яка підлягає виключенню у зв`язку із виправданням останнього за ч.1 ст.190 КК України.

Таким чином, дії ОСОБА_8 підлягають кваліфікації:

-за ч.1 ст.185 КК України, так як він вчинив таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 ;

-за ч.2 ст.185 КК України, так як він вчинив таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_6 , повторно.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, всі обставини по справі в їх сукупності, а також особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Разом із цим, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_8 раніше не засуджувався, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не одружений, має повну середню освіту, задовільний стан здоров`я, утриманців не має (т.2 а.с.190-195). З його слів обвинувачений займається підприємницькою діяльністю без відповідної державної реєстрації, стороною захисту також надано суду незавірену копію договору про надання послуг від 01.01.2019, укладеного між обвинуваченим та Благодійною організацією «Благодійний фонд «Єдина Надія» (т.1 а.с.118).

Відповідно до довідки №65-12092018/53020 від 18.09.2018 (т.2 а.с.191) стосовно ОСОБА_8 порушені кримінальні провадження внесені до ЄРДР за № 0000969 від 15.05.2013 за ч.1 ст.185 КК України (Крюківський РВВС м.Кременчука), №0000449 від 18.07.2013 за ч.1 ст.185 КК України (Онуфріївський РВВС Кіровоградської області), №0001139 від 13.08.2015 за ч.1 ст.185 КК України (Полтавський РВВС Полтавської області). Під час судових дебатів наведенні в довідці відомості про кримінальні провадження прокурор прохав врахувати при призначенні обвинуваченому покарання, проте вину ОСОБА_8 у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень вироками, які вступили в законну силу, не встановлено, тому суд не приймає згадані відомості до уваги.

Згідно досудової доповіді органом пробації обвинуваченому ОСОБА_8 визначено високий рівень ризику вчинення повторного злочину (т.2 а.с.101-102). Проте згаданий висновок належним чином не обґрунтований. З огляду на викладене та враховуючи, що стороною обвинувачення не надано суд доказів на підтвердження високого ризику вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, відповідні доводи органом пробації не наведені, суд не приймає до уваги згаданий висновок.

Обставин, які б обтяжували або пом`якшували покарання, судом не встановлено.

Вирішуючи питання щодо врахування такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття, суд наголошує на тому, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові ККС Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к.

Разом із тим, суд зазначає, що заподіяна потерпілим шкода була усунута не активними діями обвинуваченого, а в результаті дій правоохоронних органів, шляхом вилучення та повернення викраденого майна. Окрім того, суд звертає увагу на те, що під час судового розгляду, порушуючи порядок судового засідання, обвинувачений ОСОБА_8 допускав на адресу потерпілого ОСОБА_5 висловлювання образливого характеру та погрози застосування до нього насильства після свого звільнення, що теж свідчить про відсутність у обвинуваченого каяття.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність в діях обвинуваченого щирого каяття.

Відповідно до розписки потерпілого ОСОБА_5 від 06.03.2019 останній отримав від ОСОБА_8 в рахунок відшкодування майнової шкоди за епізодом шахрайства 1400 грн. (т.2 а.с.121). Згадана обставина не може бути визнана судом такою, що пом`якшує покарання, так як за вказаним епізодом ОСОБА_8 виправдано. Проте, суд враховує цю обставину, як таку, що характеризує обвинуваченого з позитивного боку.

В якості обставини, яка негативно характеризую особу обвинуваченого, суд враховує те, що останній протягом 2014 - 2019 років ухилявся від суду, з приводу чого перебував у розшуку. В судовому засіданні ОСОБА_8 неприбуття до суду пояснював тим, що побоювався суворого покарання. Одночасно із цим, ОСОБА_8 посилався на те, що не отримував судових викликів та був необізнаний про дати призначення судових засідань, тому залишив місто Горішні Плавні.

З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2013 відповідно до розписки ОСОБА_8 отримав від прокурора обвинувальний акт (т.1 а.с.5). Згідно із журналом судового засідання від 11.09.2013 ОСОБА_8 приймав участь у підготовчому судовому засіданні та особисто під підпис отримав повістку на 20.09.2013, що підтверджується розпискою (т.1 а.с.13,16).

У подальшому ОСОБА_8 неодноразово викликався до суду судовими повістками за адресою, зазначеною ним як постійне місце проживання, проте згідно довідок Укрпошти останній за вказаною адресою не проживав (т.1 а.с.20, 40).

З огляду на викладене, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 достовірно знав про судове провадження стосовно нього та свідомо ухилявся від суду.

Окрім того, суд наголошує на тому, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, у тому числі прибувати за викликом до суду, що передбачено ч.7 ст.42 КПК України.

Аналогічних висновків неодноразово доходив у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. Так, у пункті 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року (заява №3236/03), Європейський суд з прав людини наголосив, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

Зазначені вище обставини характеризують обвинуваченого ОСОБА_8 як небезпечну для суспільства особу, схильну до вчинення корисливих злочинів та маючу глибоку деформацію життєвих принципів і орієнтирів, з огляду на що, для досягнення цілей, визначених ч.2 ст.50 КК України, суд вважає, що виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, тому призначає йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч.1 та ч.2 ст.185 КК України.

При визначенні виду та міри покарання, суд також враховує кількість вчинених ОСОБА_17 злочинів, його молодий вік і стан здоров`я, розмір завданої ним шкоди, а також думки потерпілих. Так, потерпілий ОСОБА_6 питання призначення покарання залишив на розсуд суду, а потерпілий ОСОБА_5 наполягав на суворому покаранні, зазначаючи про висловлення обвинувачем погроз в його сторону.

Підстав для застосування положень статті 69 КК України та призначення покарання нижче від нижчої межі санкції статті суд не знаходить.

Вирішуючи питання щодо можливості звільнення обвинуваченого від покарання з іспитовим строком, суд звертає увагу на положення, закріплені в ч.1 ст.75 КК України, і зазначає, що тільки комплексне з`ясування підстав застосування цього виду звільнення від відбування покарання може забезпечити обґрунтований висновок суду і про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього судом обов`язків.

Разом із цим, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 більше п`яти років ухилявся від суду та перебував у розшуку, у вчиненому не розкаявся, його поведінку під час судового розгляду, коли він погрожував потерпілому застосуванням насильства, суд вважає, що обмеження, які можуть бути застосовані до обвинуваченого при звільненні від відбування покарання з випробуванням в порядку ст.ст.75, 76 КК України, не зможуть забезпечити його виправлення без відбування реального покарання. Тому підстави для звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням відсутні.

Відповідно до протоколу затримання обвинуваченого ОСОБА_8 було затримано 10.01.2019.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 11.01.2019 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 10.03.2019.

Згідно із ухвалою суду від 07.03.2019 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено на шістдесят днів, тобто до 05.05.2019.

Отже, починаючи з 10.01.2019 ОСОБА_8 утримувався в умовах Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» і строк попереднього ув`язнення має бути зарахований судом у строк його покарання за правилами ч.5 ст.72 КК України.

Встановлені судом злочини ОСОБА_8 вчинив до 20.06.2017, тому враховуючи правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 663/537/17, строк попереднього ув`язнення за цим вироком має зараховуватися у відбуту частину покарання з розрахунку, визначеного положення ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, тобто з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до положень ч.3 ст.377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до позбавлення волі, суд вирішує питання щодо його звільнення або продовження відповідного запобіжного заходу.

Вирішуючи питання продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, відповідно до ст.178 КПК України, суд враховує всі обставини справи, ступінь тяжкості скоєних злочинів та особу обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 протягом 2014 2019 років ухилявся від суду, вчинив злочини невеликої та середньої тяжкості, під час судового розгляду погрожував потерпілому застосуванням насильства. Згідно із приєднаною до матеріалів справи копією ухвали слідчого судді Крюківського районного суду м.Кременчука від 20.05.2016, в межах кримінального провадження №0000969 за ч.1 ст.185 КК України, стосовно ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, який не зміг забезпечити належної процесуальної поведінки останнього і тому ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.07.2016 його було оголошено у розшук (т.1 а.с.117, т.2 а.с.12). Наведені вище обставини, дають суду підстави вважати, що на час винесення вироку існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме, обвинувачений може переховуватися від суду та вважає, що ОСОБА_8 необхідно продовжити до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В той же час, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини щодо неможливості утримання особи під вартою без визначення кінцевого строку такого утримання, що призводить до правової невизначеності прав такої особи (рішення від 09.01.2015 року у справі «Чанев проти України»), суд вважає за доцільне визначити кінцевий можливий строк утримання обвинуваченого під вартою в межах двомісячного строку.

В ході судового розгляду справи потерпілим ОСОБА_5 до обвинуваченого пред`явлено цивільний позов про відшкодування заподіяної злочином майнової шкоди в розмірі 1400 грн. та компенсацію моральних збитків в сумі 5000 грн. (т.2 а.с.90).

Під час судового провадження обвинуваченим було відшкодовано потерпілому 1400 грн., у зв`язку із чим ОСОБА_5 не підтримав заявлені ним вимоги за цивільним позовом в частині відшкодування майнової шкоди та наполягав на компенсації моральних збитків.

Свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5 обґрунтовує спричиненими йому моральними стражданнями, пов`язаними із заволодінням його готівковими коштами в сумі 1400 грн. та викраденням його майна вартістю 2000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_8 цивільний позов потерпілого не визнав, наполягаючи на його необґрунтованості.

Дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов потерпілого ОСОБА_5 в частині стягнення моральної шкоди, завданої в наслідок заволодіння його готівковими коштами в розмірі 1400 грн., підлягає залишенню без розгляду в зв`язку із виправданням ОСОБА_8 в цій частині обвинувачення (ч.3 ст.129 КПК України). А в частині стягнення моральної шкоди, завданої викраденням його майна, - підлягає частковому задоволенню.

Так, відповідно до загальних підстав відповідальності за завдану моральну шкоду, визначених ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що факт заподіяння такої шкоди є доведеним і очевидним, оскільки являється наслідком злочинних дій з боку обвинуваченого.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого, суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину та ступень його вини, характер і глибину завданих потерпілому страждань, пов`язаних із викраденням його майна, вартості викраденого та строку, на який це майно вибуло з володіння потерпілого. Виходячи з засад розумності та справедливості, враховуючи також майновий стан обвинуваченого та реальну можливість відшкодування завданої ним шкоди за рахунок наявного у нього майна, суд вважає, що розмір суми, достатньої для компенсації заподіяної моральної шкоди, має становити 1000 грн.

Питання про речові докази вирішено судом у відповідності до вимог ст.100 КПК України. Процесуальні витрати у справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.2 ст.185 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч.1 ст.185 КК України у виді арешту строком на 3 (три) місяці;

-за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

У відповідності до ч.1 ст.70, ст.72 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховувати з моменту набрання вироком законної сили.

Відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в строк відбування покарання зарахувати ОСОБА_8 строк перебування під вартою з 10.01.2019 по набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_8 залишити у вигляді тримання під вартою, але не більш ніж до 24.05.2019 включно.

Визнати невинним та виправдати ОСОБА_9 за ч.1 ст.190 КК України за недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок викрадення його майна, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 відшкодування завданої злочином моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок заволодіння грошовими коштами, - залишити без розгляду.

Речові докази у справі:

-резиновий човен «Лісічанка» - залишити потерпілому ОСОБА_5 , як йому належний (т.2 а.с.176,177);

-автомагнітолу марки «Філіпс», яка зберігається у камері речових доказів відділення поліції №2 Кременчуцького ВП, - передати потерпілому ОСОБА_6 , як йому належну (т.2 а.с.187);

-оригінал посвідчення про приписку до призовної дільниці на ім`я ОСОБА_8 повернути ОСОБА_8 , як йому належне.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається через Комсомольський міський суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Після проголошення вироку обвинувачений та захисник мають право отримати в суді його копію, подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження теж мають право отримати копію вироку.

Копія вироку не пізніше наступного дня після його проголошення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1