Постанова
Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 640/519/16
провадження № 51-4426км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2018 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000251,

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2018 року частково задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Харківській області про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000251 та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуків у кв. АДРЕСА_1 та в автомобіль «Susuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 . Відмовлено у задоволенні клопотання в частині арешту посвідчення водія НОМЕР_2 ; свідоцтва про страхування НОМЕР_3 ; договору купівлі - продажу АВЕ №129068 на кв. АДРЕСА_1 ; технічного паспорту на кв. АДРЕСА_1 ; технічного паспорту на 24/100 комунальної квартири АДРЕСА_2 ; свідоцтва про право власності на 24/100 комунальної квартири АДРЕСА_2 .
На зазначену ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу.
Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2018 року повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вказану ухвалу слідчого судді з тих підстав, що у розумінні п. 10 ст. 393 КПК України, вона не є суб`єктом оскарження ухвали слідчого судді.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує, що вона як третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна, має право на оскарження ухвали слідчого судді.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Стаття 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
З цього приводу Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України «положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що апеляційному оскарженню підлягають судові рішення за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом» (абзац 7 п. п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року N 3-рп у справі про апеляційне оскарження ухвал суду).
Відповідно до вимог ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.
У силу статей 8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).
У силу ст. 309 КПК України ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Стаття 393 КПК України містить перелік суб`єктів оскарження за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів.
В результаті перевірки матеріалів було встановлено, що суд повернув апеляційну скаргу ОСОБА_6 , пославшись на те, що вона у розумінні статей 174, 393 КПК України не є суб`єктом оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій.

Із клопотанням про скасування незаконного арешту, крім підозрюваного чи обвинуваченого, може звернутися будь-який власник або володілець такого майна. Згідно зі ст. 41 Основного Закону кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Як слідує з матеріалів, ОСОБА_6 є дружиною ОСОБА_7 у якого під час обшуку було вилучено автомобіль «Susuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_1 та на який ухвалою слідчого судді від 14 січня 2017 року накладено арешт.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказаний автомобіль був придбаний подружжям за час шлюбу, а отже є їх спільною власністю. Крім того, ОСОБА_6 була і користувачем вказаного майна.
Враховуючи, що рішення слідчого судді щодо накладення арешту на майно, яке вилучено у ОСОБА_7 в ході проведення обшуку обмежує її права та законні інтереси, то мотивування рішення судді апеляційного суду про повернення апеляційної скарги не є достатнім і викликає сумніви у відповідності його вимогам ст. 370 КПК України.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що у даному конкретному випадку, судом апеляційної інстанції було обмежено право на доступ до правосуддя громадянки ОСОБА_6 , яка звернулася з метою захисту своїх прав та свобод.
Зазначене порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, передбаченому у ч. 1 ст. 412 КПК України, оскільки воно перешкодило суду належним чином забезпечити права та законні інтереси учасників провадження й ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції під час якого слід урахувати наведене та ухвалити законне, обґрунтоване і умотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргуОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2018 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000251 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3