Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/7238/17
Провадження №1-кп/523/208/19
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

05.03.2019 року м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси під головуванням судді ОСОБА_1 , за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , прокурорів Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_10 , обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду кримінальне провадження №0000196 від 14 січня 2017 року із звинувачення

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Корсунці Лиманського району Одеської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, який перебуває у фактичних шлюбних відносинах, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, засуджений вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 26 січня 2016 року за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, звільнений від відбуття покарання, із застосуванням ст.ст.75,76 цього ж кодексу, з іспитовим строком 3 роки, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_12 пред`явлено обвинувачення в тому, що він близько 13 години 10 хвилин 14 січня 2017 року, перебуваючи в м. Одесі біля буд.№54 по вул. Героїв оборони Одеси, побачив раніше незнайомого йому неповнолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , майно якого визначив предметом злочинного посягання. Діючи з корисливих мотивів та умислом на заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я останньої особи, ОСОБА_12 підійшов до потерпілого та, погрожуючи застосуванням продемонстрованого тому наявного при ньому ножа, відібрав у ОСОБА_13 мобільний телефон марки «Meizu», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , вартістю 3996 грн, під`єднаний до сім-карти № НОМЕР_3 , яким розпорядився на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_12 вину у вчиненому не визнав та показав, що в період часу з другої половини доби 13 січня 2017 року до 17-18 години наступної доби перебував в м. Біляївці Одеської області, в родині своєї співмешканки ОСОБА_14 . На підтвердження алібі показав, що разом із матір`ю співмешканки супроводжував ОСОБА_14 в машині швидкої допомоги до районної лікарні, де перебував з останньою до вечірнього часу, після чого виїхав в м. Одесу.

Отримавши показання обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_13 , його законного представника ОСОБА_10 , свідків обвинувачення та захисту ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , дослідивши письмові докази в провадженні, суд дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_12 даного злочину при викладених в обвинуваченні обставинах.

Так, потерпілий ОСОБА_13 , в присутності законного представника, в суді показав, що йшов по вулиці додому та поклав телефон в кишеню одягу. Біля розташованої по вул. Героїв оборони Одеси, 54-56, бойлерної до нього підійшов раніше незнайомий чоловік, спочатку спитав про час, а після приставив до його животу ніж та промовив: «Закричиш заріжу, давай телефон», після чого забрав телефон «Meizu» та збіг. Серед прикмет нападника він зазначив темний колір шкіри, легку неголеність, невеликий шрам на обличчі. Окрім того, той був одягнений в куртку, штани та шапку чорного кольору.

Про подію він повідомив матері та до поліції, куди їх згодом запросили для впізнання. При цьому він спочатку безрезультатно дивився на фотографічні зображення осіб на комп`ютері, після чого на фотокартки та зумів впізнати в особі нападника ОСОБА_12 лише тоді, коли останнього йому продемонстрували через щілину дверей.

Законний представник потерпілого - ОСОБА_10 в суді показала, що про аналогічні обставини пограбування сина дізналася із його слів. Про прикмети нападника син їй повідомив, що в того була неголеність та шрам на щоці.

Разом із сином вона двічі приходила до органу поліції, спочатку для складення фоторобота на комп`ютері, а потім для впізнання за фотокартками, під час якого син впізнав ОСОБА_12 коли того йому одноособово продемонстрували через прочинені двері.

В подальшому телефон сина «Meizu» їм було повернуто співробітниками поліції.

Як вбачається із протоколу прийняття від ОСОБА_10 заяви про вчинене кримінальне правопорушення, 14 січня 2017 року остання звернулася до органу поліції з вимогою прийняти міри до невстановленої особи, яка із застосуванням предмету, зовні схожого на ніж, заволоділа належним її сину мобільним телефоном марки «Meizu», з сім-карткою № НОМЕР_3 .

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 січня 2017 року потерпілий ОСОБА_13 , в присутності законного представника, за загальними рисами обличчя, зачіскою, овалом обличчя, розрізом губ, очима впізнав нападника в особі ОСОБА_12 .
Суд визнає недопустимим доказом вищезазначений протокол впізнання, оскільки:

- потерпілий та його законний представник узгоджено показали, що фактичне впізнання відбулося через щілину прочиненої двері, коли ОСОБА_12 був продемонстрований ОСОБА_13 одноособово;

- всупереч ч.1 ст.228 КПК України в протоколі відсутні дані про опитування слідчим ОСОБА_13 про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку належить впізнати, до початку безпосереднього впізнання;

- всупереч ч.7 ст.228 КПК України фотознімки, що пред`являлися, мали різкі відмінності між собою за особливостями, що суттєво впливали на сприйняття зображення (неголеність обличчя лише у ОСОБА_12 ).

Свідок ОСОБА_15 в суді показав, що близько року назад придбав на запчастини мобільний телефон «Meizu» у раніше незнайомого чоловіка, якого він пізніше впізнавав за фотокартками. Серед прикмет останнього свідок назвав рубець чи шрам на щоці, легку неголеність обличчя, вік від 24 до 30 років. При впізнанні він вказав на фотографію ОСОБА_12 як на зображення особи, яка була лише приблизно схожа на продавця. В суді свідок заявив, що ОСОБА_12 схожий на продавця, але обвинуваченого він раніше знав як особу, яка здавала йому в ремонт телефон марки «Nokia», а відтак не впевнений в правильності впізнання.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 січня 2017 року свідок ОСОБА_15 за загальними рисами обличчя впізнав в особі ОСОБА_12 продавця мобільного телефону «Meizu».
Суд визнає недопустимим доказом вищезазначений протокол впізнання, оскільки:

- свідок в суді показав про сумніви в правильності результату проведеної слідчої дії;

- всупереч ч.1 ст.228 КПК України в протоколі відсутні дані про опитування слідчим ОСОБА_15 про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку належить впізнати, до початку безпосереднього впізнання;

- всупереч ч.7 ст.228 КПК України фотознімки, що пред`являлися, мали різкі відмінності між собою за особливостями, що суттєво впливали на сприйняття зображення (неголеність обличчя лише у ОСОБА_12 ).

Свідок ОСОБА_16 в суді показав, що 14 січня 2017 року він був очевидцем того, як його брат придбав на запчастини мобільний телефон «Meizu» у раніше незнайомого чоловіка, якого він пізніше впізнавав за фотокартками. Серед прикмет останнього свідок назвав шрам чи поріз на щоці, під правим оком, темний колір шкіри, зовнішні ознаки обличчя, що відповідають представнику ромської національності. При впізнанні він вказав на фотографію ОСОБА_12 як на зображення особи, яка була лише приблизно схожа на продавця, а протокол підписав без прочитування його змісту.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 квітня 2017 року свідок ОСОБА_16 за загальними ознаками обличчя, кольором волосся, зачіскою, очами, носом, губами, овалом обличчя впізнав в особі ОСОБА_12 продавця мобільного телефону «Meizu».

Суд визнає недопустимим доказом вищезазначений протокол впізнання, оскільки:

- свідок в суді показав про сумніви в правильності результату проведеної слідчої дії;

- всупереч ч.1 ст.228 КПК України в протоколі відсутні дані про опитування слідчим ОСОБА_16 про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку належить впізнати, до початку безпосереднього впізнання;

- всупереч ч.7 ст.228 КПК України фотознімки, що пред`являлися, мали різкі відмінності між собою за особливостями, що суттєво впливали на сприйняття зображення (неголеність обличчя лише у ОСОБА_12 , три інші фотокартки містять зображення чоловіків слов`янської зовнішності).

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 січня 2017 року свідок ОСОБА_22 за загальними рисами обличчя впізнав в особі ОСОБА_12 продавця мобільного телефону «Meizu».

Суд визнає недопустимим доказом вищезазначений протокол впізнання, оскільки:

- у зв`язку із незабезпеченням прокурором явки зазначеного свідка неможливо в суді перевірити шляхом його допиту правильність результату проведеної слідчої дії;

- всупереч ч.1 ст.228 КПК України в протоколі відсутні дані про опитування слідчим ОСОБА_22 про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку належить впізнати, до початку безпосереднього впізнання;

- всупереч ч.7 ст.228 КПК України фотознімки, що пред`являлися, мали різкі відмінності між собою за особливостями, що суттєво впливали на сприйняття зображення (неголеність обличчя лише у ОСОБА_12 ).

Допитана в якості свідка слідчий ОСОБА_21 в суді показала, що свідки ОСОБА_23 самостійно та впевнено впізнавали за фотознімками в особі продавця телефону ОСОБА_12 . Окрім того, під час допиту останнього на його обличчі була видима гуля чи слід від фурункула.

Суд не може визнати такі показання слідчого достатніми для звинувачення ОСОБА_12 у вміненому тому діянні, оскільки саме цим слідчим було порушено порядок впізнання, а також не було зафіксовано шляхом освідування чи призначення судово-медичної експертизи можливу наявність тілесного ушкодження на обличчі ОСОБА_12 , про що узгоджено показували потерпілий та свідки ОСОБА_23 .

Згідно проведеного в період з 13 години 55 хвилин до 14 години 40 хвилин 14 січня 2017 року, тобто до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, огляду ділянки місцевості, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Героїв Сталінграду (в даний час Героїв оборони Одеси), 54, слідів боротьби, волочіння не виявлено, що підтверджується відповідним протоколом огляду.

25 січня 2017 року законний представник потерпілого письмовою заявою надала слідчому товарні чеки №ОД000059694 та № ОД000059706 від 29 грудня 2016 року, а також гарантійний талон, з яких вбачається, що вартість відібраних у ОСОБА_10 речей склала: мобільного телефону «Meizu М3S» - 3996,02 грн; сім-картки «Vodafone Red S (2)» - 50 грн.

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року слідчому ОСОБА_21 надано тимчасовий доступ до викраденого у ОСОБА_10 мобільного телефону марки «Meizu», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , який знаходився у користуванні ОСОБА_15

21 березня 2017 року зазначене судове рішення було реалізоване, що підтверджується відповідним протоколом тимчасового вилучення майна.

В цей же день вилучений телефон марки «Meizu» було оглянуто, визнано в якості речового доказу та передано на відповідальне зберігання законному представнику потерпілого, що підтверджується відповідними протоколами, постановою та розпискою.

Співмешканка обвинуваченого свідок ОСОБА_14 в суді показала, що ОСОБА_12 приїхав в м. Біляївку Одеської області близько 20-21 години 13 січня 2017 року для зустрічі Старого Нового року, де залишився. Наступної доби їй стало зле, у зв`язку із чим, каретою швидкої допомоги її було доставлено та госпіталізовано до районної лікарні. Обвинувачений супроводжував її до лікарні та перебував поруч з нею до 16 години 14 січня 2017 року, після чого зібрався та виїхав в м. Одесу, щоб взяти гроші на лікування у брата, з яким вони разом працювали у меблевому виробництві.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2017 року захиснику надано тимчасовий доступ до інформації про з`єднання сім-картки № НОМЕР_4 , якою, за версією сторони захисту, фактично користувався ОСОБА_12

30 листопада 2017 року зазначене судове рішення було реалізоване, що підтверджується відповідним описом вилучених речей.

З роздруківки вилученої інформації вбачається, що мобільний термінал із сім-картою № НОМЕР_4 до 18 години 32 хвилини 13 січня 2017 року перебував в зоні покриття базових станцій ТОВ «лафселл», розташованих в м. Одесі по пр-кту Добровольського,115, та вул. Жоліо Кюрі,70, після чого перемістився в м. Біляївку Одеської області, де до 15 години 52 хвилини 14 січня 2017 року перебував в зоні покриття базових станцій, встановлених по вул. Костіна та вул. Заводській,34 цього населеного пункту. Починаючи з 17 години 02 хвилини 14 січня 2017 року мобільний термінал повернувся в зону покриття базової станції, розташованої в м. Одесі по вул. Жоліо Кюрі,70.

Таким чином користувач мобільного терміналу із сім-картою № НОМЕР_4 , яким за версією захисника є ОСОБА_12 , в момент вчинення інкримінованого останній особі злочину, фактично знаходився в м. Біляївка Одеської області.

При цьому слід визнати, що прокурором не було спростовано належність даної сім-карти іншій особі, або ж не доведено, що ОСОБА_12 користувався іншою сім-картою чи мобільним пристроєм, що слід також витлумачити на користь обвинуваченого.

Свідки ОСОБА_17 (лікар-акушер, гінеколог), ОСОБА_18 (фельдшер швидкої допомоги) та ОСОБА_19 (водій карети швидкої допомоги), кожний окремо, в суді показали, що 14 січня 2017 року доставляли ОСОБА_14 з місця проживання та госпіталізували до стаціонару Біляївської районної лікарні, але присутність при цьому обвинуваченого заперечили.

Свідок ОСОБА_20 в суді показав, що з кінця січня 2017 року був працедавцем ОСОБА_12 з виробництва міжкімнатних дверей, де також працював і старший брат останнього. За виконану роботу свідок виплачував ОСОБА_12 заробітну плату. Чи надавав тому окремо гроші для лікування його співмешканки свідок не пам`ятає.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до положень ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо належного розуміння сутності поняття «поза розумним сумнівом» відображена, зокрема, в п.43 його рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Суд зазначив, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Про можливу причетність ОСОБА_12 до розбійного нападу прямо вказує лише неповнолітній потерпілий, впізнання з яким було проведено з порушенням вимог процесуального закону.

Враховуючи викладене, а також стресовий характер події для неповнолітнього потерпілого у суду викликає сумнів достовірність його показань в суді про особу нападника, що не виключає можливо допущену ОСОБА_13 ненавмисну помилку.

Свідки Унгуряни, один з яких виявився користувачем вилученого у потерпілого майна, безпосередньо в суді не вказали на ОСОБА_12 як продавця телефону, а проведені з ними під час досудового розслідування впізнання визнані в якості недопустимих доказів.

При цьому, як зазначалося вище, органом досудового розслідування не було перевірено показання зазначених осіб про наявність на обличчі винуватої особи рубцю, шраму, гулі тощо.

Алібі ОСОБА_12 в частині перебування в м. Біляївці Одеської області підтверджено стороною захисту роздруківкою з`єднань сім-картки № НОМЕР_4 та показаннями його співмешканки ОСОБА_14 .

Навіть часткове спростування такого алібі показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ставить під сумнів лише перебування ОСОБА_12 в лікарні та не доводить відсутність обвинуваченого в м. Біляївці Одеської області в період часу можливого вчинення інкримінованого тому злочину.

Показання працедавця обвинуваченого про прийняття того на роботу лише наприкінці січня 2017 року не мають вирішального значення для перевірки алібі ОСОБА_12 , оскільки ставлять під сумнів лише частину показань його співмешканки стосовно цілі повернення обвинуваченого в м. Одесу.

Таким чином алібі ОСОБА_12 стороною обвинувачення остаточно не було спростовано.

Інших прямих обвинувальних доказів, якими могли б бути, зокрема, знаряддя злочину (предмет, зовні схожий на ніж), роздруківка телефонних з`єднань сім-карти чи мобільного пристрою, яким користувався обвинувачений, інші речі, які б містили сліди злочину та беззаперечно пов`язували б ОСОБА_12 з особою нападника, прокурором в суд представлено не було.

З урахуванням викладеного, безпосередньо отриманих в суді показань обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_13 , його законного представника, свідків сторін обвинувачення та захисту, змісту досліджених письмових доказів, а також неможливості «поза розумним сумнівом» спростувати виправдувальні показання ОСОБА_12 , суд, у відповідності із ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, тлумаче це, а також всі сумніви і протиріччя, що виникли в результаті дослідження в судовому засіданні обвинувальних доказів, на користь обвинуваченого і приходить до загального висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_12 вміненого йому злочину, що спричинює його виправдання.

Долю речового доказу слід вирішити у відповідності з вимогами ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.368, 374 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_12 за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, визнати невинуватим і за недоведеністю вчинення даного злочину виправдати.

Після набрання вироком законної сили визнаний в якості речового доказу мобільний телефон марки «Meizu» вважати повернутим ОСОБА_13 .

Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити учасникам судового розгляду.

Головуючий ОСОБА_1