Категорія: ч.2 ст.186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ківерці Волинської області, мешканця
АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодруженого,не працює, раніше судимого:
- 10.12.2015 вироком Рожищенського районного суду Волинської області за ч.1 ст.118 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік;
- 05.02.2016 вироком Ківерцівського районного суду Волинської області за ч.2 ст.187, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців; 06.03.2017 ухвалою Апеляційного суду Волинської області вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.02.2016 змінено, перекваліфіковано з ч.2 ст.187 на ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців; 01.11.2017звільнений з місць позбавлення волі відповідно до ЗУ «Про амністію у 2016 році»,
засуджено:

за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання 2 (два) роки обмеження волі.
Строк відбуття покарання обвинуваченому визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання в частині відбуття призначеного покарання у виді обмеження волі.
До вступу вироку в законну силу ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання із покладенням на нього передбачених ч.5 ст.194 КПК України обов`язків: не відлучатися з населеного пункту, в якому проживає, АДРЕСА_2 , повідомляти суд про зміну місця проживання, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну у разі їх наявності.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що 29.06.2018 близько 00 год. 50 хв. на території автовокзалу № 1, що на вул. Конякіна, 39, у м. Луцьку Волинської області, він,повторно, відкрито викрав з лівої кишені піджака ОСОБА_10 мобільний телефон, марки «ZTE Blade A910» імей1: НОМЕР_1 імей2: НОМЕР_2 , чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму 2 500 гривень.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого,прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Стверджує, що місцевим судом у повній мірі не враховано, що ОСОБА_7 раніше судимий, звільнений з місць позбавлення волі відповідно до ЗУ «Про амністію у 2016 році» за вчинення аналогічного злочину, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення. Крім того, вказує на те, що злочин, за який засуджено обвинуваченого, обумовлений корисливим мотивом, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
У поданій апеляції захисник обвинуваченого не погоджується з вироком суду в частині призначеного покарання внаслідок його суворості. Зазначає, що судом не враховано належну процесуальну поведінку його підзахисного під час досудового розслідування та судового розгляду, що говорить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Крім того, посилається на позицію потерпілого, який просив ОСОБА_7 суворо не карати та не позбавляти його волі. Стверджує, що кваліфікація злочину за ч.2 ст.186 КК України зумовлена не заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень, а повторністю. З огляду на наведене просить вирок в частині призначеного покарання змінити та застосувати до обвинуваченого інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, який підтримав подану ним апеляцію у повному обсязі та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, міркування обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляцію сторони захисту у повному обсязі та заперечили апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, є правильною та ґрунтується на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку і перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилання, наведені в апеляційних скаргах, про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який за ступенем тяжкості є тяжким.
До обставин, які пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди.
Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.
Місцевим судом враховано особу винного, який раніше судимий за вчинення аналогічного злочину, двічі відбував покарання у місцях позбавлення волі, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
Разом з тим, судом першої інстанції взято до уваги молодий вік ОСОБА_7 та думку потерпілого, котрий будь-яких претензій до обвинуваченого не має, просить його суворо не карати, і на підставі вищенаведеного судом призначено більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, із застосуванням положень ст.69 КК України.
Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки є необхідним і достатнім для виправлення першого та попередження вчинення ним нових злочинів, і таким, що не можна вважати надто м`яким чи суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах.
Наведені в апеляції захисника твердження, на думку апеляційного суду, не є підставою для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням ст.75 КК України.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для зміни чи скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, апеляційний суд не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді