Справа № 362/5024/16 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/194/2019 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

законних представників

обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_17

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0001185 від 12.05.2016 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_13 , прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_18 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Партизанського, Дубровицького району, Рівненської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України, та призначено покарання:
за п.12 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років;

за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

на підставі ч.1 ст.70 КК України покарання ОСОБА_14 за сукупністю злочинів визначене шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 12 років.
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Глеваха, Васильківського району, Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

визнано виним у вчиненні злочинів, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України, та призначено покарання:

за п.12 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років;

за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_15 призначене покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 12 років;
на підставі ст.71 КК України покарання ОСОБА_15 за сукупністю вироків призначене шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2016 року, у виді позбавлення волі строком на 13 років.
Задоволено цивільний позов потерпілих, та стягнуто солідарно з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на користь потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_10 1 000 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди;

вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.
Відповідно до вироку, 10 травня 2016 року, близько 20 години 45 хвилин, неповнолітні ОСОБА_14 та ОСОБА_15 прогулювались разом із неповнолітньою ОСОБА_20 , поблизу стадіону, розташованого по вул. Чкалова в м. Васильків, Київської області, де в ході спілкування між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 виник конфлікт, який в подальшому переріс у суперечку. Присутня при цьому ОСОБА_20 втрутилася та образила ОСОБА_14 , поставивши його чоловічу гідність під сумнів. Після чого, ОСОБА_14 схопив ОСОБА_20 за руку, притягнув до себе, притиснувши правою рукою її шию, а лівою взявся за нижню частину тулуба ОСОБА_20 , від чого у останньої відбулося обмеження доступу повітря в дихальні шляхи. У результаті вказаних дій потерпіла втратила свідомість і впала на землю.

Після цього, обвинувачені ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , побачивши потерпілу ОСОБА_20 без свідомості, керуючись мотивом особистих неприязних відносин, які виникли між ними та ОСОБА_20 , за пропозицією ОСОБА_14 та за взаємною домовленістю, з метою умисного вбивства, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, обговорили спосіб вчинення вбивства, який полягав у позбавленні життя ОСОБА_20 шляхом її удушення.

Надалі, ОСОБА_15 , реалізуючи спільний умисел та наміри ОСОБА_14 , спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_20 , діючи спільно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілої, маючи на меті доведення злочину до кінця, висмикнув шнурок із правого туфля потерпілої та накинувши його на шию зашморгом кільцевидно, здавив ним шию ОСОБА_20 , застосувавши при цьому фізичну силу рук. Внаслідок вищевказаних дій, ОСОБА_20 померла на місці. У цей же час ОСОБА_14 , за мовчазною згодою з ОСОБА_15 , усвідомлюючи протиправність його дій, знаходився поряд та спостерігав за діями останнього.

Після цього, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , з метою перешкоджання своєчасного виявлення їх причетності до скоєння злочину, перенесли та поклали тіло ОСОБА_20 до ями, яка знаходилась поряд із місцем вчинення вбивства та розташована поблизу стадіону по вулиці Чкалова в м. Васильків, Київської області, і прикидали тіло сміттям.

Крім цього, 10 травня 2016 року, близько 21 години 00 хвилин, у неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перебували поблизу стадіону, розташованого по вул. Чкалова в м. Васильків, Київської області, після вчинення ними умисного вбивства неповнолітньої ОСОБА_20 , виник прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме мобільного телефону марки Lenovo А1000, який знаходився в кишені джинсів, одягнених на трупі ОСОБА_20 та сережки, що знаходилась у мобільному телефоні потерпілої.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, попередньо домовившись та розподіливши ролі між собою, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підійшли до тіла ОСОБА_20 та переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_15 дістав з кишені штанів, в які була одягнена потерпіла ОСОБА_20 , мобільний телефон марки Lenovo А1000 вартістю 900 гривень, в якому знаходилась сережка вагою 0,57 грам вартістю 330 гривень 60 копійок, який в подальшому передав ОСОБА_14 .

Після чого, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з місця вчинення злочинів зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1230 гривень 60 копійок.

Не погоджуючись із вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року, апеляційні скарги на нього подали захисники обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також прокурор.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року та ухвалити новий вирок, яким: виправдати ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України; кваліфікувати діяння обвинуваченого ОСОБА_14 за ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років; визначити розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_19 та ОСОБА_10 , керуючись вимогою розумності та справедливості і ступенем вини ОСОБА_14 ; у решті вирок суду залишити без змін. Підставами для скасування судового рішення захисник зазначає невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник ОСОБА_12 стверджує про недоведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Зокрема, як стверджує захисник, всупереч зазначених у вироку обставин, які суд вважає доведеними, сварка ввечері 10 травня 2016 року сталася не між ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , а між ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , в ході якої, з метою заспокоїти ОСОБА_20 , ОСОБА_14 обхопив рукою шию останньої, та притиснув її тулуб до себе, внаслідок чого вона втратила свідомість. Захисник вказує, що за браком необхідних знань обвинувачені вирішили, що ОСОБА_14 задушив ОСОБА_20 , та в цій ситуації вчинили як діти, а саме замість того, щоб викликати медичну допомогу, вирішили відвернути від ОСОБА_14 можливу підозру у вбивстві ОСОБА_20 , наївно вважаючи, що їм це вдасться зробити. На переконання захисника, дії ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з удушення потерпілої ОСОБА_20 , які призвели до її смерті, обвинувачені вчиняли вважаючи, що ОСОБА_20 вже мертва, а отже, умислу на вбивство у них не було, а мало місце намагання приховати причетність ОСОБА_14 до вбивства потерпілої, так як обвинувачені вважали, що смерть ОСОБА_20 настала саме від його дій.

На переконання захисника, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що твердження сторони обвинувачення про наявність у ОСОБА_14 та ОСОБА_15 спільного злочинного умислу на вбивство ОСОБА_20 з мотивів помсти останній, не було підтверджене жодним доказом, а тому є припущенням. Захисник вказує, що відсутність умислу на вбивство ОСОБА_20 у ОСОБА_14 , а також наявність шокового стану після вчинення злочину підтверджується показаннями свідка ОСОБА_21 , яка зазначала, що коли ОСОБА_14 просив її здати у ломбард мобільний телефон і золоту сережку, то він був знервований та у нього тряслися руки, при цьому він постійно радився з ОСОБА_15 . Вказане, на переконання захисника, підтверджується і відсутністю слідів опору у ОСОБА_20 , і висновком психолого - психіатричної експертизи щодо ОСОБА_14 від 06 липня 2016 року № 268, відповідно до якого психологічна характеристика останнього вказує на щирість його показань.

Незрозумілим, за твердженням захисника, є висновок суду про те, що обвинувачений ОСОБА_14 не визнав своєї вини, так як і під час досудового слідства, і в ході судового розгляду, ОСОБА_14 не заперечував своєї причетності до смерті ОСОБА_20 , зокрема, в суді він визнав свою вину і попросив пробачення у батьків покійної.

Також, на переконання захисника, судом першої інстанції не взято до уваги, що обвинувачення ОСОБА_14 за ч.2 ст.185 КК України також побудоване виключно на припущеннях, оскільки ні ОСОБА_14 , ні ОСОБА_15 встановлені стороною обвинувачення обставини не підтвердили, а жодного доказу, який би підтверджував наявність у останніх умислу на таємне викрадення майна потерпілої, суду надано не було. Більше того, судом було встановлено, що сережка, яку взяв ОСОБА_14 , зачепилася за мобільний телефон, а мобільний телефон та сережку ОСОБА_14 здав до ломбарду не стільки з метою збагачення, як з метою приховати свою причетність до смерті ОСОБА_20 .

Крім того, захисник вважає необґрунтовано завищеним розмір стягнутої на користь потерпілих моральної шкоди, який, на його переконання, визначений без урахування судом вимог розумності, справедливості та ступеню вини його підзахисного.

Таким чином, на переконання захисника, винуватість ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих йому злочинів не підтверджується жодним доказом та побудована виключно на припущеннях, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, дії обвинуваченого підлягають перекваліфікуванню на ч.1 ст. 115 КК України із призначенням йому мінімального покарання, передбаченого санкцією цієї статті.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_13 просить змінити вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_15 з п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України на ч.1 ст.396 КК України та призначити йому покарання у межах санкції даної норми; перекваліфікувати дії ОСОБА_14 з п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України на ч.1 ст.115, ч.1 ст.185 КК України; у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди до ОСОБА_15 відмовити; у решті вирок суду залишити без змін.

Підставами для зміни судового рішення захисник зазначає невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник ОСОБА_13 стверджує про недоведеність винуватості його підзахисного ОСОБА_15 у вчиненні вбивства неповнолітньої ОСОБА_20 та крадіжки її речей.

На переконання апелянта, під час судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено жодним доказом мотиву вбивства ОСОБА_15 неповнолітньої ОСОБА_20 , а висновки суду про винуватість ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтуються лише на відомостях, що містяться в протоколі слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_14 , де останній оговорив ОСОБА_15 під тиском працівників поліції, які змусили його розповісти версію подій з їх слів, про що сам ОСОБА_14 стверджував у судовому засіданні. До того ж, апелянт зазначає про те, що обґрунтувавши обвинувальний вирок показаннями ОСОБА_14 , наданими ним під час слідчого експерименту, тобто які суд безпосередньо в судовому засіданні не сприймав, суд першої інстанції грубо порушив вимоги ч.4 ст.95 КПК України, допустивши тим самим істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Захисник вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_15 протягом усього часу кримінального провадження надавав однакові послідовні показання, суть яких зводилася до того, що він до вбивства ОСОБА_20 та викрадення її майна не має жодного відношення, а лише допоміг ОСОБА_14 сховати труп загиблої. Такі показання обвинуваченого ОСОБА_15 , за твердженням захисника, підтверджуються і показаннями обвинуваченого ОСОБА_14 , наданими останнім у судовому засіданні, а також показаннями свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які саме на ОСОБА_14 вказували як на особу, яка схильна до вчинків, спрямованих на удушення людини. Однак, вказані показання були безпідставно проігноровані судом, який обмежився формальною фразою про критичне ставлення до них. Захисник стверджує, що вказані показання свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_15 жодних дій, направлених на позбавлення життя ОСОБА_20 , не вчиняв, очевидцем її вбивства не був, про наміри Черпака не здогадувався, а тому його дії слід кваліфікувати не за п.12 ч.2 ст.115 КК України, а за ч.1 ст.396 КК України як заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину.

Також, захисник вважає, що не знайшло свого підтвердження і висунуте ОСОБА_15 обвинувачення за ч.2 ст.185 КК України. Так, апелянт вказує, що відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_14 , ОСОБА_20 сама надала йому телефон незадовго до конфлікту для прослуховування музики і він у нього залишався під час вбивства дівчини, вже після вбивства він виявив в аксесуарі до телефону одну сережку. Дані показання, на думку захисника, абсолютно співпадають із показаннями ОСОБА_15 про те, що про телефон і сережку ОСОБА_20 він довідався від ОСОБА_14 через тривалий час після того, як вони покинули місце події. При цьому, апелянт вказує, що будь-яких доказів на спростування вказаних показань прокурором до матеріалів кримінального провадження не додано. До того ж, відповідно до змісту пред`явленого ОСОБА_15 обвинувачення, прокурор не зазначив форму викрадення ОСОБА_15 чужого майна, при цьому, суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення та визнав ОСОБА_15 винуватим саме у таємному викраденні чужого майна. Таким чином, захисник вважає, що ОСОБА_15 підлягає виправданню за ч.2 ст.185 КК України, оскільки не вчиняв жодних дій, направлених на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб.

Враховуючи викладене, захисник просить визнати ОСОБА_15 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.396 КК України, та призначити йому покарання з урахуванням таких обставин, що пом`якшують його покарання, як щире каяття та вчинення злочину особою у неповнолітньому віці.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів та правильності кваліфікації їх дій, просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року змінити, виключити із резолютивної частини вироку посилання суду на застосування ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_15 остаточного покарання, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_15 вважати засудженим за п.12 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років, за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, на підставі ч.1 ст.70 КК України визначити остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_15 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років; вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2016 року, яким ОСОБА_15 засуджено за ч.2 ст.289 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 (два) роки, виконувати самостійно, у решті вирок суду залишити без змін.

Підставами для зміни судового рішення прокурор зазначає неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема в частині призначення остаточного покарання ОСОБА_15 .

Прокурор вказує, що поза увагою суду першої інстанції при призначенні остаточного покарання ОСОБА_15 залишилася та обставина, що останній вчинив злочини, передбачені п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України, до постановлення попереднього вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2016 року, а тому в даному випадку застосуванню підлягала не ст. 71 КК України, на підставі якої суд визначив ОСОБА_15 покарання за сукупністю вироків, а ч.4 ст.70 КК України, відповідно до якої ОСОБА_15 необхідно було призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів. При цьому, прокурор, посилаючись на судову практику, вказує на недопустимість застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання покарань, так як в даному випадку ОСОБА_15 засуджений до покарання, що належить відбувати реально, а вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2016 року, яким ОСОБА_15 був звільнений від відбування покарання з випробуванням, необхідно виконувати самостійно.

Крім того, прокурор зазначає про порушення судом першої інстанції вимог п.6 ч.2 ст.374 КПК України, так як у вироку судом не вказано всіх сторін кримінального провадження, які приймали участь у судовому розгляді, зокрема, прокурора ОСОБА_18 , яка, згідно журналу судових засідань від 04 грудня 2017 року, 31 січня 2018 року, 09 лютого 2018 року, неодноразово приймала участь у судовому розгляді, та потерпілого ОСОБА_10 .
Не погоджуючись із поданими апеляційними скаргами захисників, потерпілі ОСОБА_19 , ОСОБА_10 та їх представник ОСОБА_11 , а також прокурор Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_18 , подали на них заперечення, в яких, наводячи відповідні обґрунтування, просять залишити апеляційні скарги захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_13 без задоволення.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисника ОСОБА_12 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, підтвердив доводи цієї скарги. Вважав, що у ході як досудового розслідування, так і судового розгляду не було доведено, що вбивство потерпілої було вчинене обома обвинуваченими, а висновки суду в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях. Послався на те, що його підзахисний визнав вину у вчиненні умисного вбивства потерпілої. За урахуванням обставин вчинення злочину вважав, що йому може бути призначене мінімальне покарання, передбачене ч.1 ст. 115 КК України. Розмір відшкодування завданої моральної шкоди вважав завищеним, який не відповідає принципам розумності та достатності. Просив задовольнити його скаргу. Скаргу захисника ОСОБА_13 підтримав, не заперечував проти її задоволення. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував;

захисника ОСОБА_13 , який свою апеляційну скаргу підтримав та підтвердив її доводи. Вважав не доведеним те, що умисне вбивство потерпілої було вчинене обома обвинуваченими, в тому числі його підзахисним ОСОБА_15 . Вважав, що вирок у цій частині ґрунтується на припущеннях. Судом не враховано те, що його підзахисний протягом усього провадження давав послідовні пояснення про свою непричетність до вчиненого умисного вбивства потерпілої. Вважав, що у ході провадження також не здобуто доказів того, що ОСОБА_15 вчинив таємне викрадення чужого майна. Поряд із цим вважав доведеним те, що ОСОБА_15 вчинив заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину, а саме умисного вбивства ОСОБА_20 , яке вчинив ОСОБА_14 . Просив дії ОСОБА_15 перекваліфікувати на ч.1 ст. 396 КК України та призначити йому покарання у межах санкції цієї статті. Також підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора;

обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які апеляційні скарги своїх захисників підтримали, підтвердили доводи цих скарг і просили їх задовольнити. Обвинувачений ОСОБА_15 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, обвинувачений ОСОБА_14 також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора;

законного представника обвинуваченого ОСОБА_14 - ОСОБА_16 , яка підтримала апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 , просила її задовольнити, щодо вирішення питання по апеляційним скаргам захисника ОСОБА_13 та прокурора, поклалась на розсуд суду;

законного представника обвинуваченого ОСОБА_15 - ОСОБА_17 , яка підтримала апеляційні скарги захисників, просила їх задовольнити, апеляційну скаргу прокурора просила залишити без задоволення;

потерпілих та їх представника, які заперечували проти апеляційних скарг як захисників, так і прокурора, просили залишити їх без задоволення, а вирок без змін;

прокурора, який апеляційну скаргу прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області підтримав, підтвердив її доводи і просив задовольнити. Апеляційні скарги захисників вважає не обгрунтованими і просив залишити їх без задоволення;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисників не підлягають до задоволення, а апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у вчиненні умисного вбивства потерпілої ОСОБА_20 за попередньою змовою групою осіб та у таємному викраденні чужого майна за попередньою змовою групою осіб стверджуються наступними доказами:

показаннями потерпілої ОСОБА_19 , відповідно до яких ОСОБА_20 є її дочкою, вона дійсно тривалий час зустрічалась із ОСОБА_14 10.05.2016 року вона не повернулась додому внаслідок чого вони організували її пошук. ОСОБА_14 їй повідомив, що ОСОБА_20 залишила його та поїхала від нього на автомобілі сріблястого кольору. Потерпіла неодноразово зустрічалась із ОСОБА_14 та помітила, що останній постійно міняв пояснення щодо обставин залишення його ОСОБА_25 ( ОСОБА_20 ). Коли вони здійснювали пошук зниклої ОСОБА_26 , то показували її фотографію різним людям і один чоловік повідомив, що 10.05.2016 року у вечері він бачив як ця дівчина пройшла біля магазину «Лісовичок» із двома хлопцями та пішла із ними в сторону лісового стадіону;

показаннями свідка ОСОБА_27 , відповідно до яких ОСОБА_20 була її найкращою подругою і їй було відомо, що вона тривалий час зустрічалась із ОСОБА_28 ( ОСОБА_14 ) Уже після смерті Ані, у грудні 2016 року вона переписувалась із ОСОБА_28 по мобільному телефону і він повідомив, що ОСОБА_29 вбив ОСОБА_15 і він жалкує, що не зміг йому завадити;

показаннями свідка ОСОБА_30 відповідно до яких вона 10.05.2016 року близько 19 год. 40 хв. прийнявши від диспетчера заказ, забрала біля військового містечка дівчину та відвезла її до зупинки «Арсенал» в м. Василькові. Там її зустрів хлопець, який розрахувався із нею;

показаннями свідка ОСОБА_31 , відповідно до яких 10.05.2016 року близько 21 год 40 хв. як водій таксі на замовлення він приїхав до зупинки «Арсенал» куди прибігли два хлопці, яких він відвіз до парку «Венеція»;

показаннями свідка ОСОБА_21 відповідно до яких вона на прохання ОСОБА_14 здала до ломбарду мобільний телефон та золоту сережку, отримані грошові кошти передала ОСОБА_14 . Останній також просив її зателефонувати по цьому телефону, назватися ОСОБА_25 та повідомити, що з нею все добре. Вона на це відмовилась, проте знає, що ОСОБА_32 домовився про це із її подругою. Пізніше, у ході слідства вона дізналась, що телефон та сережка належать ОСОБА_33 і були викрадені у неї під час її вбивства;

протоколом огляду місця події від 18.05.2016 року із фото таблицею, у якому зафіксована обстановка на місці події та обставини виявлення трупа ОСОБА_20 ;

висновком експерта № 133 від 22.06.2016 року щодо виявлених у ОСОБА_20 тілесних ушкоджень. Відповідно до цього висновку смерть ОСОБА_20 настала від механічної асфіксії, яка розвинулась внаслідок здавлення шиї петлею;

висновком експерта № 245 від 08.08.2016 року, у відповідності до якого смерть ОСОБА_20 могла настати за обставин та механізмом, про які указав обвинувачений ОСОБА_14 під час слідчого експерименту;

висновком експерта №225 від 07.07.2016 року щодо можливості виникнення тілесних ушкоджень в області шиї потерпілої ОСОБА_20 по механізму, показаному ОСОБА_14 та викладеному підозрюваним ОСОБА_15 в ході слідчих експериментів за їх участю, а саме того, що удавлення області шиї потерпілої шнурком від взуття, не виключається;
протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_14 від 19.05.2016 року відповідно до якого ОСОБА_14 показав як ОСОБА_34 взяв шнурок з правої туфлі ОСОБА_20 і стиснув ним шию останньої, після чого вона зробила вдох і після цього ОСОБА_35 обв`язав шнурком її шию та стис із силою, після чого вона вже не подавала ознак життя;
протоколом слідчого експерименту від 29.07.2016 року із підозрюваним ОСОБА_14 , відповідно до якого підозрюваний ОСОБА_14 в присутності свого законного представника та захисника надавав пояснення щодо відтворення дій, обстановки та обставин під час умисного вбивства ОСОБА_20 та на місцевості показав за допомогою дій, як 10.05.2016 року близько 20 години він зустрів ОСОБА_36 в м. Васильків на зупинці «Арсенальна», розрахувався за її таксі, вони пішли в сторону магазину «Лісовичок», де по дорозі їх наздогнав ОСОБА_15 який по дорозі купив пляшку пива. Коли вони підійшли до магазину, вони з ОСОБА_25 зайшли в магазин купити поїсти, а ОСОБА_15 пішов до столиків за магазин, щоб подивитися, хто там є. Коли вони вийшли з магазину, покликали ОСОБА_15 та пішли на стадіон, де зупинились на лісовій галявині. В цей час між ОСОБА_25 та ОСОБА_37 виник конфлікт, вони стали сваритися, та обвинувачувати його в тому, що він не допомагає їм вирішити цей конфлікт, який виник через сексуальні відносини, які між ними відбулися раніше. Їх поведінка його збісила, він схопив камінь, та хотів кинути ним в ОСОБА_15 , але той швидко від нього втік. В цей час до нього підбігла ОСОБА_38 . Стала на нього кричати та звинувачувати, він схопив однією рукою її за талію, міцно прижав її спину до себе, а друга його рука попала на шию Ані, здавив ОСОБА_29 , і потримав, щоб її заспокоїти в межах 30 секунд. В цей час він відчув, що ОСОБА_38 перестала дихати, тому її відпустив, але вона впала на землю, як йому здалося без ознак життя. В цей час до них підбіг ОСОБА_35 , і вони разом стали вирішувати, що робити далі, та вирішили імітувати, що ОСОБА_29 зґвалтували та задушили. ОСОБА_35 з правої туфлі Ані витяг шнурок, та став душити її шию, але в нього не виходило, він відпустив шию і в цей час почувся звук, ніби ОСОБА_38 вдихнула повітря. Він запитав у ОСОБА_39 , що це за звук, на що той відповів, що з тіла Ані виходить повітря. Після чого, ОСОБА_35 накинув шнурок на шию Ані, завів кінці на зашморг в різні сторони, та сильно здавив її шию, потримавши таким чином деякий час, та відпустив, після того, як вона перестала показувати ознаки життя. Потім вони удвох перенесли тіло Ані до ями, яка була поруч, опустили в яму, туди ж вкинули туфлю, яка спала у неї з ноги. В цей час ОСОБА_35 зав`язав бантиком шнурок на шиї Ані, забрав з кармана Ані її мобільний телефон з навушниками, передав цей телефон йому, та вони разом присипали тіло сміттям, після чого з місця вчинення злочину пішли та поїхали на таксі в центр міста. Він також пояснив, що коли він перебував в ІТТ, під час прогулянки в дворику, до нього підходив ОСОБА_15 та пропонував йому взяти убивство Ані на себе, за що обіцяв, що його родичі дадуть грошей його матері, але він відмовився від цього. Мобільний телефон та сережку Ані, яка була в навушнику вони здали в ломбард по чужому паспорту, а отримані кошти потратили на власні потреби;
висновком психолого - психіатричної експертизи щодо ОСОБА_14 від 06.07.2016 року за №268, відповідно до якого під час допиту та проведення слідчого експерименту щодо відтворення обстановки та обставин інкримінованих йому дій, обвинувачений показання давав самостійно та активно уточнював деталі, на запитання слідчого відповідав впевнено, динаміка викладення була рівномірною, емоційний фон був рівним. Про всі обставини розповідав в деталях, неодноразово повторював та уточнював свої дії в однаковій послідовності. Це свідчить, що він вільно володіє детальною інформацією про обставини, які мають значення по справі, та міг самостійно їх відтворювати. Підстав для визначення несамостійності надання показів у поведінці ОСОБА_14 , зафіксованій на наданих відеозаписах, під час допиту та проведення з ним слідчого експерименту щодо відтворення обстановки інкримінованих йому дій, не спостерігається. На відеозаписах його допиту ознак психологічного впливу, навіювання, впливу чи примусу , які могли б спотворити зміст його показів під час дослідження слідчих дій не спостерігається;
протоколом огляду речового доказу від 07.06.20І6 року, відповідно до якого був переглянутий відеозапис від 10.05.2016 року, відповідно до якого зафіксовано ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 , які рухались о 20 год. 33 хв. в напрямку стадіону по вул. Чкалова м. Василькова, та о 21 год. 43 хв. 10.05.2016 зафіксовано ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які рухались в напрямку від заводу, Арсенал по вул. Чкалова в м. Васильків;
висновком експерта від 28.07.2016 за № 19/6-01/715, відповідно до якого встановлено ДНК-профіль клітин, виявлених на недопалку, зазначений у висновку експерта Київського обласного НДЕКЦ МВС України від 05.07.2016 року №19/6-01/523 збігається з ДНК-профілем зразка букального епітелію підозрюваного ОСОБА_15
копією квитанції з ломбарду та письмової відповіді ломбарду щодо здачі по паспорту ОСОБА_21 викраденого мобільного телефону та золотої сережки;
довідкою щодо вартості викраденого мобільного телефону та золотої сережки;
іншими доказами.
Дослідивши усі зібрані у справі докази та давши їм належну юридичну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів та правильності кваліфікації їх дій, належним чином мотивувавши своє рішення.

Оцінюючи зібрані у справі докази, які покладені судом першої інстанції в основу його висновків про доведеність вини обох обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, колегія суддів приходить до висновку, що усі докази є належними та допустимими. Колегія суддів звертає при цьому увагу на те, що вина обвинувачених у вчиненні злочинів доводиться саме при оцінці усіх доказів у їх сукупності. Показання свідків є логічними і послідовними, стверджуються іншими доказами, а тому вони обґрунтовано прийняті судом першої інстанції як докази вини обвинувачених. Протоколи огляду, висновки експертиз, речові докази та документи, на які послався суд у вироку є об`єктивним доказами, не містять суперечностей між собою, зібрані із дотриманням вимог КПК України, а тому вони також обґрунтовано прийняті судом першої інстанції як докази вини обвинувачених у вчиненні злочинів. При оцінці протоколу слідчого експерименту від 29.07.2016 із участю обвинуваченого ОСОБА_14 колегія суддів враховує наступне. Відповідно до матеріалів кримінального провадження указана слідча дія була проведена 29.07.2016 року, а тому зазначення у вироку дати проведення цієї слідчої дії 29.05.2016 року є за своїм змістом опискою, яка не впливає на вирішення питання про належність та допустимість цього доказу і може бути виправлена у порядку ст. 379 КПК України. Щодо суті цієї слідчої дії, зафіксованої у протоколі та за допомогою відеозапису, то суд вважає, що фактичні дані які були встановлені за допомогою цієї слідчої дії указують на доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів. Колегія суддів звертає увагу на те, що у ході цієї слідчої дії обвинувачений ОСОБА_14 не лише розповідав про обставини вчинення злочинів, але і на місцевості, в тому числі і на місці вчинення злочину обвинувачений детально показав обставини вчинення злочинів, дії кожного із обвинувачених у ході їх вчинення. У зв`язку із цим, колегія суддів зазначені пояснення обвинуваченого, які супроводжувались відповідними діями обвинуваченого, не сприймає як показання, визнаючи протокол слідчого експерименту процесуальним джерелом доказів у виді документу. Колегія суддів звертає увагу на те, що як пояснення, так і дії обвинуваченим ОСОБА_14 були вчинені у присутності захисника та законного представника. Ці пояснення та дії є послідовними, логічними, а встановлені фактичні обставини стверджуються іншими доказами та перебувають у відповідності із іншими доказами. У зв`язку із викладеним, фактичні обставини встановлені за допомогою протоколу слідчого експерименту від 29.07.2016 року із участю обвинуваченого ОСОБА_14 колегія визнає належним та допустимим доказом і погоджується із висновками суду першої інстанції про прийняття зазначеного доказу.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 про те, що смерть потерпілої настала внаслідок того, що ОСОБА_14 намагаючись її заспокоїти здушив шию потерпілої рукою спростовується висновком судово-медичної експертизи, у відповідності до якого смерть ОСОБА_20 настала внаслідок здавлювання шиї петлею. Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 про відсутність доказів, якими доводились умисні дії обох обвинувачених, направлені на вбивство потерпілої за їх попередньою змовою. Так, матеріали кримінального провадження містять достатню кількість належних та допустимих доказів, якими повністю доводиться обвинувачення, пред`явлене обом обвинуваченим. Та обставина, що ОСОБА_14 був знервований коли просив свідка ОСОБА_21 здати у ломбард сережку та мобільний телефон будь-яким чином не указує на відсутність умислу у цього обвинуваченого, направленого на умисне вбивство потерпілої, що указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника у цій частині. Є суперечливими і такими, які не ґрунтуються на зібраних доказах неодноразові посилання захисника ОСОБА_12 на необережне заподіяння смерті потерпілій. Зібраними у справі доказами беззаперечно доведено те, що вбивство потерпілої ОСОБА_20 було вчинене із прямим умислом, про що указує спосіб вбивства, а саме здавлювання шиї петлею. Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що захисником у апеляційній скарзі порушене питання про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_14 на ч.1 ст. 115 КК України, тобто ним фактично визнаний факт вчинення обвинуваченим умисного вбивства. Не обґрунтованими є і доводи про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_14 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, оскільки обвинувачені таємно, після умисного вбивства ОСОБА_20 заволоділи її телефоном та золотою сережкою і розпорядились цим майном на свій розсуд. Та обставина, що ОСОБА_40 організував здачу цих речей до ломбарду, радився при цьому із ОСОБА_15 , а виручені кошти в подальшому обвинуваченими були витрачені на власні потреби в тому числі указує на наявність попередньої змови обвинувачених на таємне викрадення чужого майна. Є такими, які не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги щодо завищеного розміру відшкодування потерпілим завданої моральної шкоди. На думку колегії суддів, розмір відшкодування, який визначений судом першої інстанції, відповідає як ступеню моральних страждань потерпілих викликаних вбивством їхньої дитини у молодому віці, істотними змінами у повсякденному житті та у планах на майбутнє, так і принципу справедливості. Наведене у своїй сукупності указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника та необхідність відмови у її задоволенні.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 про відсутність доказів, якими би доводилась вина обвинуваченого ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованих йому злочинів не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються наведеними вище доказами. Щодо доводів захисника в частині необхідності використання лише тих показань, які суд безпосередньо сприймав лише у судовому засіданні, то суд звертає увагу на те, що прийнявши у якості доказу протокол слідчого експерименту від 29.07.2016 суд сприйняв не лише ті фактичні обставини, про які обвинувачений дав показання, але і ті, які він показав на місцевості, вчинивши відповідні активні дії, що у своїй сукупності дало суду першої інстанції можливість встановити фактичні обставини вчинення злочину та зробити висновки про доведеність вини обвинувачених у вчиненні злочину. Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи апеляційної скарги в частині відсутності у обвинуваченого ОСОБА_15 мотиву на умисне вбивство ОСОБА_20 . Так, із пояснень обвинуваченого ОСОБА_14 вбачається, що у нього із потерпілою виникла сварка, між ОСОБА_15 та ОСОБА_20 теж були напружені стосунки. Наявність у обвинуваченого ОСОБА_14 раптово виниклих неприязних стосунків із потерпілою ОСОБА_20 , про що було відомо обвинуваченому ОСОБА_15 та наявність попередньої змови обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на умисне вбивство ОСОБА_20 указує на наявність у ОСОБА_15 мотиву на умисне вбивство потерпілої, яким є неприязнені стосунки із потерпілою. Не ґрунтуються на зібраних доказах і доводи апеляційної скарги про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_15 у викраденні майна потерпілої ОСОБА_20 , оскільки зібраними доказами доведено те, що обвинувачені після вчинення умисного вбивства потерпілої, за попередньою змовою між собою заволоділи її телефоном та сережкою, які в подальшому за спільною згодою здали до ломбарду, а виручені кошти витратили на свої потреби. Та обставина, що у обвинувальному акті при наданні правової кваліфікації діям обвинуваченого ОСОБА_15 не було указано саме про таємне викрадення чужого майна не може свідчити про неконкретність пред`явленого обвинувачення, оскільки слідчим при наданні правової кваліфікації діям обвинуваченого по даному епізоду указано те, що він вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України та зазначені кваліфікуючі ознаки даного злочину. При викладенні обставин злочину та формулюванні обвинувачення слідчим було зазначено, що у обвинувачених був умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна і вони вчинили саме таємне викрадення чужого майна. Це указує на те, що обвинувачення є конкретним і зрозумілим для усвідомлення його суті та здійсненні від нього захисту. Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати те, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом апеляційної інстанції, що указує на необхідність відмови у задоволенні цієї апеляційної скарги.

В той же час колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення зважаючи на наступне.

Як зазначено вище, остаточне покарання ОСОБА_15 призначене за сукупністю вироків в порядку ст. 71 КК України. Між тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що покарання на підставі ст. 71 КК України призначається у випадку, коли особа після ухвалення вироку, але до повного відбування покарання вчинила новий злочин. Як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_15 був засуджений 01.06.2016 вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області. Злочини, за які його засуджено вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року ОСОБА_15 вчинені 10 травня 2016 року. Тобто, ці злочини вчинені до ухвалення Васильківським міськрайонним судом Київської області вироку від 01.06.2016 року, а тому положення ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_15 остаточного покарання не могли застосовуватись. Застосувавши в даному випадку вимоги ст. 71 КК України, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для зміни вироку при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Оскільки нові злочини, обвинувачений вчинив до ухвалення першого вироку, то щодо нього повинні були застосовуватись положення ч.4 ст. 70 КК України. Проте, оскільки першим вироком обвинувачений засуджений до покарання від відбування якого звільнений із випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК України, а вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року ОСОБА_15 засуджений до покарання у виді позбавлення волі із його реальним відбуванням, то принцип призначення покарання за сукупністю злочинів відповідно до ч.1, 4 ст. 70 КК України не може бути застосований, а тому вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2016 повинен виконуватися самостійно. У зв`язку із цим колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок щодо ОСОБА_15 , виключивши із резолютивної частини вироку рішення про призначення йому покарання із застосуванням ст. 71 КК України та указати на самостійне виконання вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2016.

Підстав для виходу за межі апеляційних скарг, в тому числі і щодо покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року щодо ОСОБА_15 змінити.

Виключити із резолютивної частини вироку рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_15 покарання за сукупності вироків на підставі ст. 71 КК України у виді позбавлення волі строком на 13 років.

Вважати ОСОБА_15 засудженим:

за п.12 ч.2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років;

за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_15 покарання призначене шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2016 року щодо ОСОБА_15 виконувати самостійно.

В іншій частині вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, обвинуваченими ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у той же строк із моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4