пр. № 1-кс/759/352/19
ун. № 759/888/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року м. Київ Слідчий суддя Святошинського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора Київської місцевої прокурати № 8 ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Цибулів, Монастирищенського р-ну, Черкаської обл, українця, громадянина України, має середню освіту, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює водієм в ТОВ "Інфініті Про", не зареєстрований, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, внесеного в рамках кримінального правопорушення № 0008433 від 20.10.2018,-
ВСТАНОВИВ:

16.01.2019 року до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесеного в рамках кримінального правопорушення № 0008433 від 20.10.2018, строком на 60 днів.

Клопотання обґрунтовується тим, що слідчим відділом Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008433, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.10.2018 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , будучи раніше притягнутий Фастівською місцевою прокуратурою Київської області до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 289 КК України, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і повторно скоїв умисний тяжкий злочин за наступних обставин.

Так, 19.10.2018, приблизно о 04 годині 00 хвилин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у дворі будинку №17-В по бул. Кольцова в м. Києві, помітив припаркований автомобіль марки «Фольксваген Транспортер Т4», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 . Оскільки у ОСОБА_4 в користуванні перебуває автомобіль такої ж марки та комплектації, який знаходиться в несправному стані, то у нього виник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, з метою подальшого його розукомплектування на запчастини. Реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, підійшов до автомобіля «Фольксваген Транспортер Т4», д.н.з. НОМЕР_1 , та шляхом вільного доступу через відкриті передні ліві двері, проник до салону вказаного автомобіля. Перебуваючи на водійському сидінні автомобіля, ОСОБА_4 помітив в замку запалення ключі. Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_4 , використовуючи знайдені ключі, привів у дію двигун внутрішнього запалення автомобіля, після чого керуючи ним з місця пригоди поїхав, тим самим спричинивши матеріальну шкоду гр. ОСОБА_7 . Маючи змогу розпоряджатись викраденим автомобілем на власний розсуд ОСОБА_4 , керуючи вказаним транспортним засобом, направився за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 , де припаркував його у себе в гаражі.

В подальшому ОСОБА_4 розібрав автомобіль марки «Фольксваген Транспортер Т4», д.н.з. НОМЕР_1 , на запчастини, частину з яких встановив на власний автомобіль, однак в подальшому, в ході проведення обшуку, був викритий та затриманий працівниками поліції.

21.11.2018 у кримінальному провадженні слідчим Святошинського УП ГУНП у м. Києві за погодженням з заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 8, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

26.12.2018 заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 8 погоджено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Однак, вручити повідомлення про підозру ОСОБА_4 особисто чи надіслати по місцю мешкання останнього, не видалось можливим, у зв`язку з тим, що місце знаходження його не встановлено, у зв`язку з чим 26.12.2018 останнього оголошено в розшук.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами:

- протоколом огляду місця події від 19.10.2018;

- протоколом огляду місця події від 09.11.2018

- показами потерпілого ОСОБА_7 ;

- протоколом обшуку від 21.11.2018;

- показами підозрюваного ОСОБА_4 ;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_8 ;

- протоколом пред`явлення для впізнання особи за фотознімками за участю свідка ОСОБА_8 від 27.12.2018;

- іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Тим самим, встановлена достатність доказів для підозри ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні повторного незаконного заволодіння автомобілем, тобто злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

На підставі наведеного просив клопотання задовольнити.

В судовому засіданні прокурор вимоги даного клопотання підтримав та просив його задовольнити, вказуючи, що стосовно підозрюваного існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме: зазначив, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до восьми років; ніде не навчається, не працює та не має інших джерел заробітку; притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 289 КК України 17.06.2017 року Фастівською місцевою прокуратурою Київської області, може впливати на потерпілого та свідків кримінального провадження, перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також продовжити вчиняти інші злочини.

Підозрюваний ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні клопотання, посилаючись на те, що ОСОБА_9 здійснено повідомлення про зміну підозри не в порядку передбаченому КПК України, то він не набув статусу підозрюваного в розумінні ст. 42 КПК України. Таким чином, на думку сторони захисту, до ОСОБА_9 не може бути застосований запобіжний захід, оскільки такі заходи забезпечення кримінального провадження можуть застосовуватися лише до підозрюваного згідно ч. 2 ст. 177 КПК.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , надала показання про те, що ОСОБА_4 , є її чоловіком, характеризується з позитивної сторони, зазначивши при цьому про міцність соціальних зв`язків ОСОБА_4 в місці його постійного проживання, наявність в нього на утриманні двох неповнолітніх дітей, зазначивши, що він є єдиним годувальником в сім"ї, офіційно працевлаштований. Крім того, зазначила, що обшук 21.11.2018р. в її помешканні проводився незаконно, без дозволу суду. Ні судових повісток, ні будь-яких інших документів на ім"я її чоловіка від правоохоронних органів не надходило.
Слідчий суддя, заслухавши доводи сторін, дослідивши додані до клопотання матеріали та докази, дійшов наступних висновків.

Частиною першою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи, на судовий розгляд упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: … юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У рішенні у справі «Mattoccia v. Italy» від 25.07.2000 ЄСПЛ зазначив: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«в» ч.3 ст.6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Слідчим суддею встановлено, що жодних даних про отримання ОСОБА_4 письмового повідомлення про зміну підозру, у спосіб, визначений КПК України, слідчим ні в матеріалах клопотання, ні в судовому засіданні прокурором не надано, на підставі чого приходжу до висновку про недотримання органом досудового розслідування вимог ст. ст. 278, 279 КПК України, а відтак у останнього відсутній статус підозрюваного за ч. 2 ст. 289 КК України.

Також, судом встановлено, що органом досудового розслідування не доведено ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які б вказували на необхідність застосування такого виключного запобіжного заходу, як тримання під вартою.

При цьому, слід зазначити, що на стадії досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою у вчиненні злочину, а зобов`язаний лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування відносно неї запобіжного заходу.

Разом з тим, неналежне повідомлення про зміну підозру особи є процесуальним порушенням та виключає можливість застосування до особи будь-якого запобіжного заходу, оскільки в даному випадку особа не є суб`єктом ст. 183 КПК України.

Особа набуває статусу підозрюваного з моменту повідомлення їй про підозру, в порядку, передбаченому Главою 22 КПК України.

Статусу обвинуваченого, за змістом ст. 110 КПК України особа набуває з моменту завершення досудового розслідування та складання обвинувального акту.

Частиною 1 ст. 276 КПК України передбачено, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у таких випадках:- затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення;- обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів;- наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 276 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно ч. 1 ст. 279 КПК України у випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 цього Кодексу. Якщо повідомлення про підозру здійснив прокурор, повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру має право виключно прокурор.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Стаття 135 КПК України, регулює порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні.

Матеріали судового провадження даних про повідомлення ОСОБА_4 про зміну підозри за правилами ст. 135 КПК України не містять.

В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалося затримання (див. також справу «Буткевічюс проти Литви» (N 48297/99, п. 43, ECHR 2002-II).

Також, згідно рішення Європейського суду з прав людини «Ходорковський проти Росії», при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», наведеного у п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи із зазначеного вище, слідчий, прокурор зобов`язані здійснювати повідомлення про підозру належним чином в порядку ст. 278 КПК України

Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 9 КПК України закріплений обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Ст. 24 КПК України гарантує кожному право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, в порядку, передбаченого КПК України.

Положення ч. 2 ст. 8 КПК зобов`язують суди, прокуратуру, органи досудового розслідування під час здійснення кримінального провадження застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі Суд), який діє на основі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), що стала частиною національного законодавства.

Принцип верховенства права передбачає, що особа повинна бути захищена від свавілля суб`єктів владних повноважень, тобто втручання суб`єктів владних повноважень має бути піддано ефективному судовому контролю.

Ст. 13 Конвенції встановлює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Подане клопотання є формальним без зазначення будь-яких доводів і без посилання на докази, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти таким ризикам, а зводиться лише до припущення. Однак слідчий та прокурор належним чином не обґрунтували і не довели в судовому засіданні наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

При цьому слідчий суддя наголошує, що обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, правильність кримінально-правової кваліфікації діяння потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, що не виключає можливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу.

З урахуванням наведеного стороною обвинувачення станом на час розгляду справи не доведено наявність ризиків, зазначених у клопотанні, а також не доведено відповідний процесуальний статус особи в інкримінованому кримінальному правопорушенні за ч. 2 ст. 289 КК України, що виключає можливість застосування запобіжного заходу. Тяжкість злочину, на яку послався прокурор, хоча і є необхідною умовою для законності тримання особи під вартою але в даному випадку наявність лише цієї умови є недостатнім обґрунтуванням необхідності втручання у право особи на свободу.

Керуючись ст.ст. 42, 131-132, 176, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 276, 279, 309, 310, 369-372 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання слідчого Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, внесеного в рамках кримінального правопорушення № 0008433 від 20.10.2018, відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1