Справа № 127/8056/17
Провадження №11-кп/801/394/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0009146 від 17.11.2016 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13.12.2018р., яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Лучинець, Мурованокуриловецького району, Вінницької області, не одруженого, з середньою освітою, працюючого водієм служби таксі «Чайка 555-050», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 15.12.1998 року, ІПН НОМЕР_2 , раніше не судимого,
визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
У відповідності до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Вирішено питання з цивільним позовом, процесуальними витратами та речовим доказом.

За участю прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 потерпілої ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_11
В С Т А Н О В И В:
Згідно вироку суду, 17 листопада 2016 року, близько 06:15 години, водій ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем марки «Деу - Нексіа», державний номерний знак НОМЕР_3 , рухаючись по вул. Коцюбинського, зі сторони вул. Замостянської, в напрямку вул. Київської, в районі тролейбусної зупинки «музей ім. М. Коцюбинського» у м. Вінниці, не вжив своєчасних заходів до зупинки автомобіля в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину по розмітці нерегульованого пішохідного переходу, з ліва на право по ходу його руху, внаслідок чого з необережності допустив на останню наїзд.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово медичної експертизи №1977 від 31.01.2017 року у ОСОБА_10 під час стаціонарного лікування у МКЛ ШМД м. Вінниці з 17.11.2016 р. по 09.12.2016 р. були виявлені тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: вторинно-відкритий перелом обох кісток лівої гомілки в середній третині діафізу зі зміщенням; закритий перелом медіальної кісточки великогомілкової кістки лівої гомілки без зміщення; закритий подвійний перелом обох кісток правої гомілки (великогомілкової у верхній та нижній третинах, малогомілкової в середній третині зі зміщенням), пошкодження колатеральної зв`язки правого колінного суглобу; закриті переломи хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням, 4-го і 5-го ребра справа зі зміщенням кісток тазу ( правої лонної, сідничної кісток без зміщення, правої бокової маси крижі з переходом на крило здухвинної кістки), поперечного відростку 5-го поперекового хребця; закрита черепно - мозкова травма струс головного мозку, забій м`яких тканин потиличної ділянки голови; ротаційний відвивих 1-го шийного хребця без порушень функції спинного мозку. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_10 за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки відкритий перелом діафізу лівої великогомілкової кістки являється небезпечним для життя.
Згідно висновку судово авто технічної експертизи № 200а від 30.03.2017 року, у дорожній ситуації, що склалась, в діях водія автомобіля «Деу Нексія», державний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо транспортної пригоди.
Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яких: водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку із наслідками.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також неправильного застосування кримінального закону, та постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. В решті вирок залишити без змін.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом в недостатній мірі враховано ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, думку потерпілої, яка просила призначити максимальну міру покарання, що виключає застосування ст. 75 КК України.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, зазначених в ній та просить про скасування вироку в частині покарання, оскільки вважає, що призначене покарання є надто м`яким так як судом першої інстанції не враховано суспільна небезпека злочину та безпідставно враховано обставину, що пом`якшує покарання повне визнання вини, не відшкодована шкода та не врахована думка потерпілої про суворість покарання, а тому просить ухвалити вирок, яким призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, а в решті вирок залишити без змін, потерпіла ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу прокурора та повідомили, що обвинувачений ОСОБА_7 надав потерпілій 500 доларів США в рахунок відшкодування шкоди, але інших заходів щодо допомоги не вживав, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, оскільки судом вірно враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання, та визнання вини обвинуваченим, воно є щирим, так як у ОСОБА_7 не було жодного умислу умисно порушувати ПДР, але він визнає, що такі порушення ним допущені, просить врахувати, що ОСОБА_7 є водієм з 20-річним стажем роботи, не допускав порушень Закону в сфері дорожнього руху, через даний злочин позбавлений права керувати транспортним засобом, а тому позбувся і роботи, і немає доходів для відшкодування заподіяної шкоди в зазначеному розмірі, після реалізації належного майна передав потерпілій 500 доларів США, він не пропонував допомогу потерпілій так як розумів, що їй потрібні кошти, а їх у нього на той час не було, на даний час планує працевлаштуватись та відшкодувати шкоду потерпілій, крім того просять врахувати його позитивну характеристику та вибачення перед потерпілою, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження та доводами апеляційної скарги, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, обґрунтований доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та в цій частині не оскаржується.
Істотних порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.
Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але й даними про особу обвинуваченого та керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації покарання.
В апеляційній скарзі прокурор посилається на вибіркову безкарність водіїв, які порушують ПДР, які мають наслідком смертність та травматизм на дорогах України та малу кількість водіїв, які відповідально ставляться до додержання ПДР, а тому вважає, що це має слугувати підставою для відбування покарання реально і що відсутність реального позбавлення волі не дає можливість виправити обвинуваченого та запобігти вчиненню нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами.
Проте зазначені підстави порушують один із принципів, які застосовуються при призначенні покарання це принцип індивідуалізації покарання та норми КПК України та принципи Конвенції про захист прав та основних свобод людини.
На думку суду, позиція прокурора, яка пов`язується з узагальненою ситуацією щодо порушень ПДР водіями та саме у зв`язку з чим вимагає суворого покарання, не відповідає принципу верховенства права, закріпленому в ст. 9 КПК України, згідно якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а також суперечить принципу рівності перед законом і судом, де зазначено, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, зокрема, за ознакою ряду занять, тобто щодо осіб, які є водіями.
Поняття рівності, що є основою заборони дискримінації, також закріплено в ст. 14 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, що означає, що закон застосовується правильно і послідовно до кожного члена суспільства окремо, незалежно від особистих якостей.
Суд у вироку зазначив, що при призначенні покарання керувався ст. 65-67 КК України, та врахував ступінь суспільної небезпеки та те, що даний злочин належить до категорії злочинів, вчинених з необережності.
Суд врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, що пом`якшує покарання повне визнання вини.
Щодо щирості визнання вини ОСОБА_7 свідчить і те, що розгляд кримінального провадження відбувався за ч. 3 ст. 349 КПК України, що сприяло розгляду судом даного провадження у розумні строки після надходження до суду.
Судом взято до уваги і особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за досить тривалий час, як водій, не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, що підтверджується матеріалами кримінального провадження та копією посвідчення водія, яке видане ОСОБА_7 11.11.1998р., та який працював водієм 20 років на таксі та за договорами оренди автомобілів.
ОСОБА_7 позитивно характеризується, що підтверджується довідкою, та має міцні соціальні зв`язки, оскільки проживає за зазначеною адресою з дружиною в цивільному шлюбі.
Не відшкодування в повному обсязі шкоди потерпілій суд не розцінює, як обставина, що має бути взята до уваги для призначення більш суворого покарання, оскільки не наведено доказів того, що ОСОБА_7 , маючи таку можливість, не бажав відшкодовувати шкоду потерпілій, отримавши кошти від реалізації майна, обвинуваченим передані кошти, які були у нього, також обвинувачений не заперечував щодо відшкодування шкоди потерпілій у розмірі, який є значним та, перебуваючи на умовному терміні, має намір працевлаштуватись і відшкодовувати шкоду.
Щодо не врахування позиції потерпілої про призначення максимальної міри покарання, то після проголошення вироку, потерпілою ОСОБА_10 та її представником ОСОБА_11 не оскаржено вирок та не наведено доводів незаконності в цій частині вироку, також ними не наведено фактів того, що вони звертались за допомогою до обвинуваченого, а останній їх ігнорував.
Крім того, прокурор також не просить про максимальне покарання у виді позбавлення волі, а лише про додаткове покарання на максимальний строк, що судом і визначено, так як 3 роки позбавлення права керування транспортними засобами є максимальним.
За таких обставин, висновок суду про можливе виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства з покладанням обов`язків на нього відповідно до ст. 76 КК України, які будуть сприяти контролю за його поведінкою, є обґрунтованим, а тому немає підстав для скасування вироку в частині призначення покарання із-за м`ягкості.
На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13.12.2018р. щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі 3 місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
Суддя: