У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0001182 за апеляційною скаргою прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2018 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопетрівка, Баштанського району, Миколаївської області, громадянина України, одруженого, одноосібник, має на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та призначити йому покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Стягнути з ОСОБА_6 витрати на проведення експертизи наркотичних засобів у розмірі 660, 30 грн.

В ході апеляційного розгляду повторно дослідити наступні докази:
-допитати обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ;
-витяг є ЄРДР за № 0001182 від 25.03.2017р;
-рапорт слідчого СВ Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_11 від 24.03.2017 р.;
-ухвалу слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.12.2016 р.;

-протокол обшуку від 24.01.2017 р.;

-висновок експерта №91 від 30.01.2017 р.;

-постанова про визнання речовим доказом від 06.02.2017 р.;

-матеріали, що характеризують особу обвинуваченого;

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, виправдано за недоведеністю, що в діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції при постановленні вироку.

Зазначає, що суд дослідивши обставини кримінального правопорушення неправильно оцінив надані стороною обвинувачення докази, не навів у вироку конкретні діяння, які б свідчили про істотні порушення прав ОСОБА_6 , а визнав докази недопустимими у зв`язку з тим, що вони складені до внесення відомостей про кримінальне провадження №0001182 до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Не погоджується з даними висновками суду, оскільки вважає що, відсутність в матеріалах провадження постанови про виділення матеріалів кримінального провадження не є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Стверджує, що будь-яке процесуальне порушення, яке було допущено під час збирання доказів, має бути оцінено з точки зору того, чи ставить воно під сумнів зібраний таким чином доказовий матеріал і висновки, що з нього випливають. Порушення процесуальної форми збирання доказів не завжди означає автоматичне виключення цих доказів зі сфери доказування, при цьому необхідно оцінити такі фактичні дані у сукупності з іншими доказами для вирішення питання про вплив наявного процесуального порушення на їх допустимість.

Вказує, що обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 був проведений на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.12.2016 року, отриманої вході досудового розслідування кримінального провадження № 0001520, заперечень проти вказаної ухвали суду під час підготовчого судового засідання стороною захисту не подавалось.

Обставини проведення обшуку домоволодіння ОСОБА_6 підтвердили допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , які були запрошені до участі при проведенні обшуку в якості понятих. Обвинувачений ОСОБА_6 також не заперечував, що наркотичні засоби були дійсно виявлені у його домоволодінні, а навпаки підтвердив обставини проведення обшуку, під час якого він сам добровільно видав працівникам правоохоронного органу наркотичні засоби. Визнав себе винним частково, зазначив, що в нього не було умислу на збут наркотичного засобу. Проте суд не надав належної оцінки наведеним доказам та безпідставно не взяв їх до уваги.

Крім того, за результатами проведення обшуку була вилучена речовина

рослинного походження, зовні схожа на рослину роду конопель. З метою встановлення, чи містить вказана речовина наркотичний засіб, слідчим призначено проведення експертизи. Згідно висновку експерта №91 від 30.01.2017 надана на експертизу речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом, загальною масою (в перерахунку на суху речовину) 3761,76 г. Після отримання висновку експерта слідчим було встановлено, що в діях ОСОБА_6 вбачається склад кримінального правопорушення, про що ним був складений рапорт на ім`я начальника відділу поліції, та в подальшому відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Таким чином, після внесення до ЄРДР відомостей про те, що в рамках кримінального провадження №0001520 під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_6 виявлено особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс загальною масою (в перерахунку на суху речовину) 3761,76 г, вказаному кримінальному правопорушенню автоматично був присвоєний новий номер кримінального провадження, а саме №0001182. Проте, наведені докази судом оцінено неповно, не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, внаслідок чого суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

За версією органів досудового розслідування та державного обвинувачення, що викладена в обвинувальному акті від 25 травня 2017 року, ОСОБА_6 у невстановлені в ході досудового розслідування дату та час, у невстановленому місці та у невстановленої особи незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс масою в перерахунку на висушену речовину не менше 3761, 76 грам, який в подальшому незаконно зберігав за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , заздалегідь розфасувавши його по 13 полімерним пакетам з метою подальшого збуту до його вилучення 24 січня 2017 року працівниками правоохоронного органу у ході проведеного обшуку території домоволодіння.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у незаконному придбанні та зберіганні особливо небезпечних наркотичних засобів з метою збуту в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України.

Пославшись на те, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд першої інстанції виправдав ОСОБА_6 за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, пославшись на положення п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Виправдовуючи ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначив, що докази надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, а саме: протокол обшуку домоволодіння АДРЕСА_1 від 24.01.2017 р., висновок експерта №91 від 30.01.2017 р., постанова про визнання речовим доказом від 06.02.2017 р. отримані в іншому кримінальному провадженні № 0001520. Разом з тим, матеріали кримінального провадження №0001182, в якому ОСОБА_6 висунуто обвинувачення за ч.3 ст. 307 КК України, не містять процесуальних документів щодо виділення та долучення до кримінального провадження виділених матеріалів в порядку, передбаченому ст. 217 КПК України.

Встановивши, що надані стороною обвинувачення докази, отримані з порушенням порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, суд першої інстанції визнав зазначені докази недопустимими.

Суд також зазначив, що інші надані стороною обвинувачення докази, а саме покази свідків та експерта є недостатніми та не доводять поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, а саме в незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів з метою збуту, в особливо великих розмірах

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , на підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Згідно ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.
За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 даних вимог законів та Конституції дотримався.
Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.
Обвинувачений ОСОБА_6 , як в судовому засіданні суду першої інстанції так і в апеляційному суді свою провину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст. 307 КК України не визнав. Зазначив, що він не зберігав наркотичні засоби з метою збуту. Вилучена в його домоволодінні наркотична речовина належала його родичові ОСОБА_13 , який залишив у нього на зберіганні мішок, як пізніше вияснилось з канабісом. Разом з тим він не знав що було всередині мішка, верх якого був зв`язаний мотузкою. Також, у ході обшуку на горищі літньої кухні було виявлено дві гілки коноплі. Де там взялась конопля йому невідомо, сам він коноплі не вживає, горище не зачиняється, до нього мають доступ робітники, які у нього працюють по господарству.

Суд першої інстанції вірно, відповідно до положень ст. 86 КПК України, визнав недопустимими відомості наведені в процесуальних документах, наданих стороною обвинувачення на обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме:
- протоколі обшуку від 24.01.2017 року домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.70) у ході якого ОСОБА_6 добровільно видав 8 полімерних упакувань з крупно подрібненою речовиною рослинного походження та 4 полімерних упакувань з дрібно подрібненою речовиною рослинного походження, а також було виявлено 2 сухі гілки рослини, за зовнішніми ознаками схожі на гілки рослини роду коноплі;
- висновку експерта № 91 від 30.01.2017 року, (а.с.75) відповідно до якого надана на експертизу подрібнена рослинна маса є канабісом, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, загальною вагою ( в перерахунку на висушену речовину) 3761, 76 грами;
-постанові про визнання речовим доказом канабісу вагою 3761, 76 грами (а.с.80).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, витягу з ЄРДР № 0001182 та рапорту ст. слідчого СВ Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_11 , відомості про злочин, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_6 , були внесені 25 березня 2017 року за рапортом слідчого, в якому зазначено, що у ході розслідування кримінального провадження № 0001520 при проведенні обшуку 24.01.2017 року за місцем проживання ОСОБА_6 було виявлено особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс вагою 3761.76 г.

Між тим, зазначені вище докази: протокол обшуку житла від 24.01.2017 року обвинуваченого, висновок експерта від 30.01.2017 року та постанова слідчого від 06.02.2017 року про визнання наркотичних засобів речовими доказами, були отримані органом досудового розслідування в межах іншого кримінального провадження № 0001520.

Відповідно до положень ст. 217 КПК України у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного чи кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження. Таке рішення приймається прокурором з обов`язковим внесенням до ЄРДР відомостей про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження протягом 24 годин з моменту прийняття процесуального рішення.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, що знайшло підтвердження і в поясненнях прокурора, процесуальне рішення щодо виділення матеріалів кримінального провадження прокурором не приймалося.

Так, матеріали кримінального провадження, в межах якого ОСОБА_6 висунуто обвинувачення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, не містять відомостей про виділення матеріалів досудового розслідування - протоколу обшуку, висновку експерта та постанови про визнання речовими доказами із кримінального провадження № 0001520 та долучення їх до кримінального провадження № 0001182. Тобто, відсутня постанова прокурора, яка за змістом і формою відповідала б вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України та була б прийнята в межах компетенції процесуального прокурора і містила перелік виділених матеріалів, що могло б дати обґрунтовані підстави вважати, що дані докази долучено до кримінального провадження на законних підставах.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги на підтвердження винуватості ОСОБА_6 відомості що містяться в протоколі обшуку житла обвинуваченого, у висновку експерта та постанові про визнання наркотичних засобів речовими доказами. Оскільки, матеріали досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, були виділені з іншого кримінального провадження № 0001520 з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Фактично зазначені вище докази були отримані органом досудового розслідування до внесення відомостей до ЄРДР в кримінальному провадженні № 0001182, з порушенням порядку встановленому КПК України, та враховуючи вимоги ст. 84,86,93 та ч.3 ст.214 КПК України щодо порядку отримання доказів, не можуть бути визнаними допустимими доказами.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини питання щодо допустимості доказів у справі - це, насамперед, предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам. Суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема, спосіб отримання доказів, було справедливим.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.
З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що до обвинуваченого ОСОБА_6 була застосована неналежна правова процедура. Відсутність належних процесуальних документів, дало право суду першої інстанції визнати недопустимими докази, надані суду стороною обвинувачення на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо зберігання ним певної рослинної речовини та показання свідків понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_9 щодо вилучення за місцем проживання обвинуваченого пакетів з рослинною речовиною та гілок рослини, враховуючи визнання недопустимими доказів, а саме, даних: в протоколі обшуку від 24.01.2017 року домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.70); у висновку експерта № 91 від 30.01.2017 року, (а.с.75) відповідно до якого надана на експертизу подрібнена рослинна маса є канабісом, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, загальною вагою ( в перерахунку на висушену речовину) 3761, 76 грами; та постанові про визнання речовим доказом канабісу вагою 3761, 76 грами (а.с.80), є недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, так як відсутні допустимі докази на підтвердження того, що речовина, про яку давали показання обвинувачений ОСОБА_6 та свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_9 , є саме наркотичними засобами.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів з метою збуту в особливо великих розмірах, забезпечується неналежними доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи органом державного обвинувачення не надано.

Згідно положень ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.
Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.
Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 дотриманні в повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 307 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Тому доводи апелянта про недотримання судом при розгляді даного кримінального провадження норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені всі докази, які були надані суду учасниками судового провадження, в тому числі і стороною обвинувачення, за такого судом першої інстанції прийнято всі заходи для забезпечення повноти судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 стороною обвинувачення суду не надано. Прокурором в апеляційній скарзі не наведено доводів на користь протилежного.
Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України. У відповідності до вимог ст. 374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.
Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів причетності ОСОБА_6 до інкримінуємого йому злочину, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду щодо недопустимості, неналежності та недостатності зазначених доказів, апеляційна скарга прокурора не містить.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.
З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку, про що просить апелянт.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2018 року відносно ОСОБА_6 - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: