Справа №576/1100/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/104/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 576/1100/18 за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новоросійськ Краснодарського краю РФ, особи без громадянства, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Глухівського міськрайонного суду від 23.06.2010 р. за ч.2 ст.185, ч.1 ст.187 КК України до 4-х років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, постановою Глухівського міськрайонного суду від 02.06.2011 р. скасовано звільнення з випробовуванням,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року, в якій обвинувачений порушує питання про перекваліфікацію його дій з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України та просить призначити покарання у межах санкції ст.124 КК України; в іншій частині вирок суду ухвалений відносно нього просить залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Цим же вироком запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний - тримання під вартою.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь фінансового управління Глухівської міської ради 3137,60 грн. витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_9 .

За змістом доводів апеляційної скарги та доповнень до неї обвинувачений ОСОБА_6 вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та порушення норм Конституції України. Стверджує, що його винуватість у нанесенні потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ґрунтується виключно на його показах. Інші докази, досліджені судом першої інстанції, на переконання обвинуваченого, не підтверджують фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, які на думку апелянта, свідчать про те, що він заподіяв шкоду здоров`ю потерпілого в умовах необхідної оборони, припиняючи суспільно небезпечне посягання з його боку на своє життя, у зв`язку з чим визнавав нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

В підтвердження цього посилається на покази потерпілого, який в судовому засіданні показав, що саме він спровокував бійку, нецензурно висловлюючись на адресу обвинуваченого та вдаривши його кулаком, в ході якої потерпілий, вирвавшись з рук ОСОБА_6 , схопив дровину, якою бив його, здійснивши таким чином напад на нього, який обвинувачений розцінив як пряму погрозу для свого життя та, захищаючись і припиняючи протиправні дії потерпілого, наніс йому один удар ножем в область лівого стегна та один удар ножем в живіт. На думку ОСОБА_6 , наявність у нього тілесних ушкоджень, які підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілий ОСОБА_9 , також свідчить про те, що він захищався, припиняючи суспільно небезпечне посягання з боку потерпілого на своє життя. До того ж додає, що свідок ОСОБА_10 в судовому показав, що потерпілий ОСОБА_9 в нетверезому стані поводить себе агресивно.

З огляду на це, не погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що обвинувачений не зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди здоров`ю обвинуваченого, обґрунтувавши його в тому числі тим, що ОСОБА_6 не був позбавлений можливості відійти від потерпілого або ж покликати на допомогу ОСОБА_10 , що, на думку обвинуваченого, не протирічить положенню ч.2 ст.36 КК України, відповідно до якої кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Додає також, що розповівши про вчинене ОСОБА_10 , попрохав його викликати швидку.

На переконання ОСОБА_6 , дані обставини, які залишилися поза увагою суду, свідчать про відсутність у нього прямого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також, що він діяв в межах ст.36 КК України, захищаючись від посягань з боку ОСОБА_9 .

З огляду на це, посилаючись на положення ст.ст.3, 8, 27, 64 Конституції України, висновок Конституційного Суду України від 29.06.2010 за №17-рп/2010 вказує на те, що його дії повинні бути кваліфіковані за ст.124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони. Тому, вважає ухвалений відносно нього вирок незаконним, необґрунтованим та невмотивованим.

За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 03 квітня 2018 року близько 16 години 30 хвилин, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння у будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно завдав ОСОБА_9 один удар ножем в область лівого стегна, спричинивши потерпілому тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани стегна, що має ознаки легких тілесних ушкоджень та один удар ножем в живіт, спричинивши потерпілому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням лівої долі печінки, яке є небезпечним для життя та здоров`я в момент заподіяння і має ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої обвинуваченим апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_7 , який просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України не визнавав, посилаючись на те, що тілесні ушкодження потерпілому спричинив, перебуваючи у стані необхідної оборони.

Перевіривши ці доводи обвинуваченого, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на зібраних і досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким була дана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вказаного злочину підтверджується :

- його власними показами в судовому засіданні про те, що в день події під час словесної сварки, яку розпочав ОСОБА_9 , потерпілий встав та рукою вдарив обвинуваченого в ніс, на що ОСОБА_6 схопив ОСОБА_9 за руки, але він вирвався та взяв біля грубки дерев`яне поліно довжиною 50-60 см, яким став бити обвинуваченого по голові. Точно куди бив і скільки ударів наніс, не пам`ятає, можливо 3-4 удари. Зрозумівши, що ОСОБА_9 його вб`є, відвернувся від нього та побачив на столі ніж, схопивши який у праву руку та розвернувшись наніс ОСОБА_9 ножем удар у ліву ногу, а коли той став присідати наніс удар ножем у живіт;

- показами потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що особливо нічого не пам`ятає, крім того, що був у гостях свого знайомого ОСОБА_10 , де також був і обвинувачений, пили разом горілку на кухні. Через деякий час ОСОБА_10 вийшов, далі невиразно пам`ятає, що в нього з обвинуваченим зав`язалась сварка, яку він же й спровокував. Причину конфлікту не пам`ятає, також хватав якусь дровину, але що було далі також не пам`ятає. Не пам`ятає і як наносились йому тілесні ушкодження та чи наносив він тілесні ушкодження ОСОБА_6 . Отямився вже у лікарні;

- поясненнями свідка ОСОБА_10 , який підтвердив, що в день події випивав у себе вдома разом з обвинуваченим та потерпілим. Пізніше пішов дивитися телевізор в іншу кімнату. Через 30-40 хв. почув як ОСОБА_9 та ОСОБА_6 розмовляють на підвищених тонах, потім до нього в кімнату забіг обвинувачений та сказав, що вдарив ножем ОСОБА_9 . Обличчя у ОСОБА_6 було в крові, в нього була розсічена брова чи перенісся. Також обвинувачений сказав, що його вдарив ОСОБА_9 і був в істериці від того, що накоїв. Повідомив також, що обстановка на кухні не була порушена, потерпілий, коли вип`є, дійсно може словесно чіплятись, але вбити він навряд чи когось би зміг;

- показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які пояснили, що приїздили на виклик про ножове поранення на вул. Шевченка в смт. Шалигине у складі невідкладної медичної допомоги, де їх зустрів господар будинку та інший чоловік, у якого було розбите обличчя. На питання про те, що сталось, господар будинку сказав, що відбулась сварка між гостями і один ударив іншого ножем. Дані свідки також підтвердили, що, увійшовши у будинок, вони у прихожій побачили чоловіка із ножовим пораненням та розбитим обличчям, слідів бійки чи безладу на кухні та у прихожій, вони не бачили.

Ці показання доповнюють один одного, є послідовними й підтверджуються сукупністю зібраних у кримінальному провадженні письмових доказів, досліджених судом першої інстанції:

- даними протоколу огляду місця події від 03 квітня 2018 року, в якому зафіксовані результати огляду будинку АДРЕСА_2 (а.с.61-80,83) та протоколу добровільної видачі потерпілим свого одягу поліції від 03 квітня 2018 року (а.с.84);

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 06 квітня 2018 року, під час якого ОСОБА_6 за участю захисника продемонстрував, за яких обставин він заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження (а.с.119-123);

- фотознімком обвинуваченого, зроблений слідчим 04 квітня 2018 року (а.к.п.162);

- висновками експерта № 53 від 08 травня 2018 року щодо локалізації та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень (а.к.п.85-86); № № 408 - 411 від 05 травня 2018 року, згідно яких встановлено групову належність крові потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 , та зазначено, що на вилучених у ОСОБА_6 куртці, вилучених в ході огляду місця події хустці, змивах з підлоги у коридорі, килимовій доріжці знайдено сліди крові людини, походження яких можливо як від потерпілого, так і від обвинуваченого (а.к.п.90-92, 94-96, 98-100, 102-104); №147 від 16 травня 2018 року, відповідно до якого на футболці і брюках потерпілого виявлені колото-різані пошкодження, утворені від дії плоского колюче-ріжучого знаряддя (а.к.п.106-112); № 54 від 08 травня 2018 року, яким стверджується що механізм виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого не виключає можливості його утворення за обставин, вказаних та продемонстрованих під час слідчого експерименту (а.к.п.87-88); висновками судово-психіатричного експерта № 234 від 07 травня 2018 року (а.к.п.113-115) та від 03 квітня 2018 року, в якому зафіксовано, що обвинувачений в цей день знаходився у стані алкогольного сп`яніння (а.к.п.145).

Досліджені судом докази у своїй сукупності беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, оскільки є послідовними, узгоджуються між собою, не викликають у суду сумнівів щодо їхньої правдивості, отримані у спосіб, передбачений КПК України, отже є належними та допустимими.

Доводи ОСОБА_6 про те, що його дії безпідставно кваліфіковані судом за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він спричинив потерпілому тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, є необґрунтованими.

Так, закріплене в ст.36 КК України право кожної особи на необхідну оборону, в межах якої, на думку обвинуваченого ОСОБА_6 він діяв, є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч.3 ст.27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, як вірно зазначив у вироку суд першої інстанції, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції з достатньою повнотою, перевірив доводи обвинуваченого, аналогічні тим, що викладені в його апеляційній скарзі з приводу того, що два удари ножем в стегно та живіт потерпілого він наніс, припиняючи суспільно небезпечне посягання з боку ОСОБА_9 на своє життя. Зазначені у вироку суду мотиви визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Так, обґрунтовуючи свої висновки про те, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони, оскільки не зазнав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував покази свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні підтвердив, що чув як ОСОБА_9 та обвинувачений розмовляють на підвищених тонах, а також, що обстановка на кухні після конфлікту, який там відбувся не була порушена.

Покази даного свідка узгоджуються з проаналізованими судом першої інстанції показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які кожен окремо в судовому засіданні підтвердили, що слідів бійки чи безладу на кухні та у прихожій вони не бачили.

Крім того, зазначені свідки показали, що коли вони приїхали на виклик у складі невідкладної медичної допомоги, то їх зустрів господар будинку та інший чоловік, у якого дійсно було розбите обличчя.

Однак, як убачається зі змісту протоколу огляду місця події від 03 квітня 2018 року, в якому зафіксовані результати огляду будинку, де відбулися вказані події, який суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку, в ході огляду на підлозі у коридорі, на стіні в кухні були виявлені сліди крові, вилучено хустку з речовиною бурого кольору.

Що ж стосується дерев`яного поліна, яким, як стверджує обвинувачений, потерпілий бив його по голові, але куди точно бив і скільки разів не пам`ятає, можливо 3-4 удари, що ОСОБА_6 розцінив як пряму загрозу для свого життя, то такого в ході огляду виявлено не було.

Крім того, посилання ОСОБА_6 на обставини його побиття ОСОБА_9 дерев`яним поліном суперечать відтвореним ним в ході проведення слідчого експерименту обстановці та обставинам події, в ході якого він в присутності захисника зазначав лише про нанесення йому потерпілим ударів кулаком. Про те, що потерпілий бив його поліном, в ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_6 не зазначав, що свідчить про прагнення обвинуваченого уникнути відповідальності під вигаданим приводом самозахисту від заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

При цьому, суд, давши оцінку всім обставинам, які могли мати значення для справи, в тому числі і фотознімку ОСОБА_6 , зробленому слідчим 04 квітня 2018 року, на якому зображено обвинуваченого з тілесними ушкодженнями на обличчі, дійшов вірного висновку про те, що хоча об`єктивно висновком експерта і не було підтверджено будь-яких тілесних ушкоджень у обвинуваченого, але якщо такі і були, то з дослідженого фотознімку вбачається, що вони не могли мати та об`єктивно не мали якихось наслідків, які б свідчили про реальну загрозу для життя і здоров`я обвинуваченого з боку потерпілого.

Враховуючи сукупність установлених обставин подій, які відбулися між обвинуваченим і потерпілим, зокрема те, що потерпілий і обвинувачений разом вживали спиртні напої і обидва знаходились в стані алкогольного сп`яніння, конфлікт між ними тривав незначний час, відсутність слідів бійки чи безладу, спосіб та знаряддя вчинення злочину, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що такі обставини дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_6 не перебував у стані необхідної оборони, бо не зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 , а наносив умисно удари в ході бійки потерпілому, що призвело до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного в момент заподіяння.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на чисельність нанесення наявним у обвинуваченого ножем поранень потерпілому ОСОБА_9 та їх локалізацію, зокрема в живіт потерпілого.

Доказами, яким суд дав належну оцінку, не підтверджується, щоб у момент інкримінованих подій потерпілий ОСОБА_9 вчиняв би такі дії, які б загрожували життю чи здоров`ю обвинуваченого і він міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, а тому доводи ОСОБА_6 відносно того, що потерпілий бив його поліном, і він розцінював ці дії потерпілого, як напад на нього та пряму погрозу для свого життя, тобто перебував у стані необхідної оброни, то такі, на переконання колегії суддів, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду. Не спростовують висновків суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, посилання в апеляційній скарзі на те, що саме потерпілий ОСОБА_9 спровокував бійку, нецензурно висловлюючись на адресу обвинуваченого та вдарив його кулаком.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення та виклав їх у вироку, а тому доводи обвинуваченого в цій частині спростовуються матеріалами кримінального провадженні. Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені ОСОБА_6 дії.

На думку колегії суддів, докази, досліджені у судовому засіданні, зазначені та оцінені у вироку суду, у своїй сукупності доводять, що судом правильно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про наявність підстав для перекваліфікації його дій з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

.