печерський районний суд міста києва
Справа № 757/3194/19-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання слідчого Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, ОСОБА_3 про арешт майна підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000227 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
24.01.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання слідчого Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_4 про накладення арешту майна підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000227, яке належить підозрюваній ОСОБА_5 .

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

У судове засідання прокурор не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Прокурор подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у його відсутність.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання вбачається, що Слідчим відділом Печерського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві провадиться досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеного 23.12.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000227 за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до наказу від 15.11.2005 № 60 ОС філії ВАТ «Морський Транспортний Банк» у м. Києві ОСОБА_5 призначено на посаду заступника Керуючого філією Відкритого акціонерного Товариства «Морський Транспортний Банк» у м. Києві. Згідно наказу № 32-ОС/4 від 01.09.2006 ВАТ «Морський Транспортний Банк» ОСОБА_5 призначено на посаду Керуючого Філією ВАТ «Морський Транспортний Банк» у м. Києві.

Так, встановлено, що в період часу з 2007 по 2012 рр. службовими особами Банку видано кредити в сумі 200 000 (двісті тисяч) доларів США понад 200 фізичним особам, які не можуть підтвердити джерела своїх доходів.

ОСОБА_5 , будучи Керуючою Філією ВАТ «МТБ» у м. Києві, використовуючи своє службове становище, діючи з корисливих мотивів, маючи намір на особисте незаконне збагачення та третіх осіб, вирішила заволодіти коштами банку в особливо великих розмірах.

Згідно розробленого ОСОБА_5 плану злочинної діяльності, вона за допомогою членів кредитного комітету Банку та підставних фізичних та юридичних осіб організували схему розкрадання грошових коштів Банку, під виглядом видачі споживчих кредитів під купівлю земельних ділянок в Київській області.

Крім того, ряд громадян України, перебуваючи у місті Києві, упродовж 2007-2012 років, діючи за попередньою домовленістю з рядом невстановлених осіб, діючи навмисно, будучи співзасновниками та директорами ряду компаній, у тому числі так званих «фіктивних», вирішили незаконно, за допомогою документів, що містять завідомо неправдиві дані, шляхом зловживання довірою та за допомогою третіх осіб отримати кредитні кошти в банківській установі, а саме у Печерському відділенні ПАТ «МАРФІН БАНК», які у подальшому наміру повертати не збирались.

Після укладання угод про надання кредитних коштів ПАТ «МАРФІН БАНК», ОСОБА_5 , діючи спільно та за допомогою інших невстановлених осіб, у тому числі банківських працівників, здійснили перерахування грошових коштів, що знаходилися на розрахункових рахунках вказаних осіб та були отримані в банківській установі, в касі залу за адресою: м. Київ, вул. Щорса (Є. Коновальця), буд. 15/1.

Реалізуючи свій єдиний злочинний умисел направлений на незаконне заволодіння коштами банку, ОСОБА_5 , зловживаючи своїм службовим становищем, отримавши кошти та здійснивши виведення з під фінансового контролю ПАТ «МАРФІН БАНК», використовуючи своє службове становище та можливість впливу на пов`язані юридичні особи, у тому числі так звані «фіктивні», здійснила переведення безготівкових коштів у готівкові та привласнила їх, без мети повернення або виконання умов щодо використання таких коштів, відповідно до специфікації договорів кредитування.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 128/7 від 15.11.2018 встановлено, що розмір матеріальної шкоди (збитків), що завдано ПАТ «МАРФІН БАНК», шляхом видачі службовими особам Київської філії ПАТ «МАРФІН БАНК» кредитів під заставу земельних ділянок за період часу з 2007 по 2012 року, документально підтверджується у сумі 15 339 024,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, на дату складання висновку експерта становить 427 029 338,77 грн.

29 листопада 2018 року, ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 191 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, та беручи до уваги санкцію ч. 5 ст. 191 КК України, відповідно якої передбачено конфіскацію майна, орган досудового розслідування вважає за необхідне накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки № 153358242 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 22.01.2019, громадянці ОСОБА_5 на праві приватної власності належить1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24

Слідчий вказує, що з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину виникла необхідність у накладенні арешту на нерухоме майно підозрюваної.

Відповідно до ч.5ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 10 ст. 171 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, та те, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, та як наслідок приходжу до висновку, про задоволення клопотання, та вважаю, що накладення арешту на майно, яке належить останньому на праві власності, є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту, з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24, яка на праві приватної власності відповідно до Інформаційної довідки № 153358242 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, належить громадянці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із забороною забороною відчуження та розпорядження.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1