Постанова

Іменем України
13 грудня 2018 р.

м. Київ
справа № 182/2352/14-к
провадження № 51-7997 км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008616, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Миколаївка Софіївського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , не судимого
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортним засобом, строком на 2 роки. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання.
Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди - 9 000 грн. та моральної 100 000 грн., та на користь потерпілої ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди в сумі 180 000 грн.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 30 листопада 2013 року близько 21.30 год, керуючи мікроавтобусом марки "FORD TRANSIT 80D" та рухаючись по польовій дорозі зі сторони ПАТ «Орджонікідзевський гірничозбагачувальний комбінат» у напрямку автодороги "Орджонікідзе-Хмельницьке" Нікопольського району Дніпропетровської області, в порушення вимог п. п. 2.10, 31.6 «б» Правил дорожнього руху, не прийняв заходів належної уваги, обережності, рухаючись без світла фар, чим позбавив себе об`єктивної можливості стежити за дорожньою обстановкою, розрізняти неосвітлені об`єкти, а також позбавляючи інших учасників руху об`єктивної можливості своєчасно виявити керований ним транспортний засіб, допустив зіткнення з транспортним засобом марки «МТ» без державних номерів, який рухався у зустрічному напрямку без світла фар під керуванням ОСОБА_9 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди. Вважає, що вирок та ухвала в цій частині належним чином не обґрунтовані, постановлені без врахування положень ст. 1168, 1188 ЦК України. У зв`язку з цим просить судові рішення щодо нього змінити, зменшити розмір на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 та відмовити у стягненні на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди, оскільки він разом із померлим не проживав.
У касаційній скарзі прокурор зазначає, що апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив та не надав оцінки доводам апеляційної скарги засудженого про незаконність вироку місцевого суду в частині вирішення цивільного позову та не звернув уваги на допущені порушення й безпідставно залишив вирок щодо ОСОБА_6 без зміни. Окрім того, вказує, що місцевий суд безпідставно стягнув із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_7 компенсацію моральної шкоди. Просить вирок та ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримав подану скаргу прокурора й просив її задовольнити та вважав, що скарга засудженого підлягає до часткового задоволення.

Мотиви Суду
Згідно з частинами 1, 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права та переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, а також міра призначеного покарання, у касаційних скаргах прокурора та засудженого не заперечуються.

Доводи касаційної скарги засудженого та прокурора щодо необґрунтованості судових рішень в частині вирішення цивільного позову, зокрема, стягнення компенсації моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є обґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Матеріалами провадження встановлено, що ОСОБА_9 проживав однією сім`єю зі своєю дружиною ОСОБА_8 . Його ж брат ОСОБА_7 , який визнаний по справі потерпілим, поживав окремо. Цей факт він підтвердив у судовому засіданні, про що зазначено у вироку суду.
Проте, суд першої інстанції безпідставно задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.
Окрім того, відповідно до ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
2. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними,

між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина

зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної

небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу

потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, -

тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого

сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня

вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір

належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування

має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.
Згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до висновку експерта від 29.01.2014 року № 70/27, на який суд послався у вироку, дії водія мотоцикла «МТ» без державних номерів не відповідали вимогам п. 31.6 «б» Правил дорожнього руху та знаходилися в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, технічна можливість запобігти дорожній транспортній пригоді для водія мотоцикла визначалася виконання ним вимог п. 31.6 «б» Правил дорожнього руху і для нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили виконати їх.
На думку колегії суддів, судом при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 , не дано належної оцінки про порушення потерпілим ОСОБА_9 Правил дорожнього руху, що дає підстави стверджувати про грубу необережність з боку потерпілого та ступінь його вини. Окрім того, не враховано належним чином матеріальне становище засудженого та часткове добровільне відшкодування ним моральної шкоди в сумі 20 000 грн.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, на порушення вимог закону уваги не звернув, а тому як вирок так і ухвала апеляційного суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягають зміні в частині вирішення цивільного позову.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441 КПК України та відповідно до п. 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Верховний Суд

у х в а л и в:
Касаційну скаргу засудженого задовольнити, касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди із засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 до 120 000 грн.

Цей же вирок в частині рішення про стягнення із засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 компенсації моральної шкоди скасувати, відмовити в задоволенні цього позову.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3