Номер провадження: 11-сс/813/437/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2019 року про арешт майна належного ОСОБА_7 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні №0000176, внесеному до ЄРДР 20.12.2018 року за ч.1 ст.382 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2019 року частково задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 та накладено арешт на належний ОСОБА_7 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною розпорядження вказаним майном, в рамках кримінального провадження №0000176, внесеного до ЄРДР 20.12.2018 року за ч.1 ст.382 КК України.

Своє рішення про накладення арешту на майно слідчий суддя мотивував наявністю достатніх підстав вважати, що воно є доказом у кримінальному провадженні та в разі ненакладення арешту може бути відчужено власником з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі адвокат вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що подія кримінального правопорушення взагалі відсутня, судове рішення було виконане апелянтом, а тому підстави для накладення арешту та обмеження прав власника нерухомого майна на даний час відсутні.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ адвоката, яка просила задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд вважає, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, дійшов помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям, визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Апеляційним судом встановлено, що викладені у клопотанні відомості не підтверджуються долученими до клопотання матеріалами.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, оскільки у клопотанні не зазначені підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про протиправне володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У клопотанні прокурора зазначено, що Шевченківським ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000176, внесеному до ЄРДР 20.12.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

За версією органу досудового розслідування, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 року задоволений цивільний позов Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Інспекції ДАБК в Одеській області та зобов`язано ОСОБА_7 за власний рахунок привести житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у первинний стан згідно з технічним паспортом від 17.09.2007 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2018 року в порядку цивільного судочинства скасований арешт вищевказаного будинку. Зазначена ухвала оскаржена прокурором в апеляційному порядку.

Разом з цим, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна прокурором було встановлено, що 04.12.2018 року, тобто до набрання ухвалою законної сили, обтяження майна було скасовано.

Станом на день звернення прокурора з клопотанням про арешт майна докази належного виконання ОСОБА_7 судового рішення відсутні, у зв`язку з чим прокурор вбачає наявність події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КПК України, а саме невиконання ОСОБА_7 судового рішення, а його дії, направлені на скасування обтяження нерухомого майна до набрання законної сили відповідною ухвалою вважає намаганням здійснити відчуження будинку та уникнути відповідальності за невиконання судового рішення.

Апеляційний суд вважає викладені у клопотанні прокурора доводи необґрунтованими з огляду на такі обставини.

Статтею 41 Конституції України встановлений принцип недоторканості права власності, згідно з яким кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
З матеріалів провадження вбачається, що право власності на житловий будинок, на який прокурор просить накласти арешт, належить ОСОБА_7 , зареєстровано у встановленому Законом порядку, не оскаржене та не скасоване.
Відповідно ОСОБА_7 є законним власником майна, доки судовим рішенням не буде встановлено протилежного.
Об`єкт нерухомого майна не є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.
Доводи прокурора щодо необхідності накладення арешту на майно з метою фіксації факту невиконання ОСОБА_7 судового рішення апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки прокурором не надано жодних доказів того, що органом досудового розслідування здійснювались будь-які заходи для фіксування відповідних фактів шляхом проведення слідчих та процесуальних дій протягом трьох місяців з дня внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення.
Інших обставин, які свідчили би про відповідність майна критеріям, встановленим ст.98 КПК України, у клопотанні прокурора не вказано та прокурором апеляційному суду не надано.

На думку апеляційного суду, такий підхід органу досудового розслідування до процесу доказування у кримінальному провадженні не повинен компенсуватись за рахунок обтяження законних прав та інтересів власника майна, а також істотного обмеження закріпленої в Конституції України непорушності права власності.

Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, внаслідок чого він дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її задовольнити, оскаржувану ухвалу слідчого судді - скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, Одеській апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2019 року, якою частково задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 та накладено арешт на належний ОСОБА_7 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною розпорядження вказаним майном, в рамках кримінального провадження №0000176, внесеного до ЄРДР 20.12.2018 року за ч.1 ст.382 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 про арешт належного ОСОБА_7 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3