Постанова
Іменем України
12 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 182/8094/14-к
провадження № 51-2331км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргупотерпілої ОСОБА_8 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2017 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003029, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України;

ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року засуджено:
- ОСОБА_9 за: ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців; за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
- ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2017 року вирок місцевого суду змінено.
Постановлено вважати засудженим ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 120 годин.

На підставі ст. ст. 70, 72 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_9 призначеноостаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Постановлено вважатизасудженим ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на час вчинення злочину в стані алкогольного спяніння та обставину, яка обтяжує покарання вчинення ними злочину в стані алкогольного спяніння.

В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зараховано, кожному окремо, у строк відбування покарання строк попереднього увязнення, а саме період з 10 вересня 2015 року по 07 березня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі.
За вироком суду неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими у тому, що вони 24 липня 2014 року близько 01:05 год., маючи намір, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , за вчинення ним непристойних дій щодо сестри ОСОБА_9 ОСОБА_12 , наполягли, щоб ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , пішли із ними до футбольного поля, розташованого в с. Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області. Після чого, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, не маючи наміру на вбивство, умисно стали наносити удари руками та ногами по тілу ОСОБА_11 . При цьому, ОСОБА_9 , наніс потерпілому один удар по голові, від якого останній впав на землю, потім наніс ще декілька ударів руками та ногами в область тулубу та голови потерпілого. Після чого до потерпілого наблизився ОСОБА_10 та наніс не менше чотирьох ударів кулаком по тулубу та трьох ударів кулаком руки у скроневу область голови, чим спричинили потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер19 серпня 2014 року.

Окрім того, неповнолітній ОСОБА_9 , в ході описаного вище конфлікту, у результаті раніше виниклих неприязних відносин із ОСОБА_13 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс один ударногою в голову останнього, від якого потерпілий впав на землю, після чого ОСОБА_9 нахилився до ОСОБА_13 та наніс удар в ніс потерпілому, спричинивши йому тілесні ушкодження, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить змінити постановлену відносно засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2017 року та призначити максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

Прокурор також звертався із касаційною скаргою та ставив питання про неправильне застосування ч.5 ст.72 КК України щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , однак до початку розгляду справи в суді касаційної інстанції прокурор, у порядку ст. 432 КПК України, відмовився від своєї касаційної скарги.

Позиції інших учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор відмову від касаційної скарги сторони обвинувачення підтримав, а касаційні вимоги потерпілої вважав безпідставними та заперечив проти їх задоволення.
Захисники, посилаючись на законність оскаржуваного судового рішення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , просили залишити касаційну скаргу потерпілої без задоволення.

Мотиви суду

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Що стосується доводів потерпілої щодо м`якості призначеного засудженим покарання, то слід зазначити наступне.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації,покаранняповинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначенняпокарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для виборупокаранняз огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливепокарання`означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покаранняз погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покараннята тим видом і розміромпокарання,яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенніпокарання.

При призначенні засудженим покарання суд, урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчинених злочинів , один із яких згідно ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а інший тяжкий, те , що неповнолітні раніше не судимі, мають постійне місце проживання і навчання , задовільно характеризуються , на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебувають , враховано умови проживання та виховання. Неповнолітній вік засуджених, визнання вини у вчиненому, щире каяття, суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання. При цьому, апеляційний суд обгрунтовано виключив обставину, що обтяжує покарання- вчинення правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин касаційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості вчинених правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Заслуговує на увагу те, що згідно п. 3 ч. 3ст. 102 КК України, покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому за тяжкий злочин - на строк не більше семи років.

Тому з огляду на наведене, вимога потерпіло про призначення максимального покарання визначеного санкцієюч. 2 ст. 121 КК України протирічить закону.

Поряд з цим, Верховний Суд зауважує, що потерпіла у поданій нею касаційній скарзі ставила вимогу про зміну ухвали апеляційного суду, шляхом призначення засудженим максимального покарання,що безумовно є погіршенням правового становища засуджених. З огляду на вимоги ст.437 КПК, Суд позбавлений повноважень на таку зміну рішення.

Переконливих аргументів,які б свідчили про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених і були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, Судом не встановлено.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілої немає.У зв`язку із цим та керуючисьстаттями 434, 436 КПК України,п.15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII),вважає за необхідне залишити оскаржуване судове рішення без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2017 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційну скаргупотерпілої ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_14