Справа № 549/523/18
Провадження № 1-кс/549/253/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року смт.Чорнухи

Слідчий суддя Чорнухинського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 при секретарі судового зщасідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши клопотання ОСОБА_5 про повернення арештованого майна в кримінальному провадженні №0000554 від 23.12.2014 за ч.2 ст.246 КК України,

встановив:

12 жовтня 2018 року до Чорнухинського районного суду надійшла скарга адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 про визнання бездіяльності слідчого Чорнухинського ВП ГУНП Полтавської області ОСОБА_6 , яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна - автокрана ДО 10Т-С на базі автомобіля ЗИЛ моделі 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилученого 16.06.2015 року та зобов"язання слідчого Чорнухинського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 повернути це майно.

В обгрунтування скарги вказав, що в червні 2015 року, в межах кримінального провадження №0000554 від 23.12.2014 передбаченого ч.2 ст.191 КК України, в ході несанкціонованого обшуку, який проводився в с.Галяве Чорнухинського району Полтавської області, в гаражі належного ОСОБА_4 , було вилучено, належний останньому на праві приватної власності, автокран ДО 10Т-С на базі автомобіля ЗИЛ моделі 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Після вилучення автокран було поміщено на майданчик, який розташований в м.Лубни по вул. Київська,2Б, без будь-яких передавальних документів. За період розслідування вказаного кримінального провадження підозра у вчиненні злочину нікому не пред`явлена, слідчі дії з вилученим автотранспортом не проводяться, а сам автокран зберігається на спеціальному майданчику у м.Лубни в умовах, які фактично унеможливлюють його схоронність як транспортного засобу.

Адвокат ОСОБА_5 який діє в інтересах ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, викладених у клопотанні і, крім того, пояснив, що орган досудового розслідування зобов`язаний довести необхідність неповернення вилученого майна на даному етапі враховуючи те, що жодних слідчих дій у провадженні не проводилось, через неповернення майна порушуються права власника і законного володільця транспортного засобу. Просив скаргу задовольнити.

Слідчий слідчого відділення Чорнухинського відділення поліції Лохвицького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечував та просив відмовити у задоволенні скарги.

Прокурор заперечував проти задоволення скарги, вважав її необґрунтованою.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані матеріали, дійшов наступних висновків.

Частиною 1 статті 303 КПК України передбачено, що володільцем тимчасово вилученого майна на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, як неповернення тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 цього Кодексу.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. До зазначених висновків дійшов і Конституційний Суду України у справі № 6-рп/2001 від 23.05.2001 року - положення статті 55 Конституції України щодо можливості громадянина звернутись за захистом своїх прав і свобод однаково стосується можливості судового оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, оскільки ними можуть порушуватись його права і свободи. Недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб зазначених органів (абз.6 п. 4.2. мотивувальної частини зазначеного рішення).

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Це закріплено у Рішенні Конституційного Суду України № 9-зп/1997 від 25.12.1997 року.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод «Кожен має право на … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, … , який вирішить спір щодо його прав та обов`язків …»

Статтею 13 Конвенції закріплено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли, як офіційні особи».

Судом встановлено, що відповідно до витягу з ЄРДР в провадженні Чорнухинського ВП Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження за №0000554 від 23.12.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.246 КК України.

Ухвалою слідчого судді Чорнухинського районного суду Полтавської області від 17.10.2018, за клопотанням адвоката ОСОБА_5 , було витребувано з слідчого відділу Чорнухинського ВП Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області матеріали кримінального провадження №0000554 від 23.12.2014.(а.с.11).

Слідчим на виконання ухвали було надано матеріали кримінального провадження №0000554 від 23.12.2014 року, які були оглянуті слідчим суддею в судовому засіданні.

Відповідно до ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 17.06.2015 року в рамках кримінального провадження №0000554 від 23.12.2014 з правовою кваліфікацією ч.2 ст.191 КК України було надано дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , де виявлено та вилучено автокран марки «ЗИЛ-130» д.н.з. НОМЕР_1 ( а.с.62-64)

До матеріалів скарги адвокатом ОСОБА_5 долучено копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданого центром НОМЕР_3 25.03.2014року, відповідно до якого, автокран ДО 10Т-С вантажний на базі автомобіля ЗИЛ моделі 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 належить ОСОБА_4 (а.с. 5).

В судовому засіданні слідчий підтвердив факт вилучення автокрана ДО 10Т-С на базі автомобіля ЗИЛ моделі 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17.06.2015 року та поміщення його на тимчасовий майданчик тримання транспортних засобів при Лубенському ВП, при цьому зазначивши, що всі слідчі дії із вказаним транспортним засобом проводили працівники СУ ГУНП в Полтавській області, проте жодних підтверджуючих матеріалів суду не надав. Також вказав, що вищевказаний транспортний засіб був вилучений в рамках кримінального провадження №0000554 від 23.12.2014 з правовою кваліфікацією ч.2 ст. 191 КК України, що підтверджується ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17.06.2015 року, зазначивши, що на даний момент з матеріалів кримінального провадження№0000554 від 23.12.2014 виділено матеріали в частині щодо вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 191 КК України в інше кримінальне провадження. Однак допустимих та належних доказів на підтвердження своїх слів слідчим не було надано, лише надано супровідний лист про те, що матеріали кримінального провадження №0000554 від 23.12.2014 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.246 КК України 22 лютого 2018 року направлено до СУ ГУНП в Полтавській області (а.с.9).

Документів, які б підтверджували факт вилучення і поміщення вантажного автомобіля на тимчасовий майданчик тримання транспортних засобів при Лубенському ВП слідчим не надано.

Абзац 2 частини 5 статті 171 КПК України передбачає, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подане слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу: може бути накладений арешт на речі, документи, гроші, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з їх незаконним обігом; набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

Згідно ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: 1) верховенство права; 2) законність; 3) рівність перед законом і судом; 4) повага до людської гідності; 5) забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; 6) недоторканність житла чи іншого володіння особи; 7) таємниця спілкування; 8) невтручання у приватне життя; 9) недоторканність права власності; 10) презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; 11) свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї; 12) заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення; 13) забезпечення права на захист; 14) доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; 15) змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 16) безпосередність дослідження показань, речей і документів; 17) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; 18) публічність; 19) диспозитивність; 20) гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; 21) розумність строків; 22) мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Коментована стаття закріплює загальні засади кримінального провадження, які у своїй основі співзвучні з нормами Конституції України, що визначають сутність взаємин людини і громадянина з державою (її органами), закріплюють права, свободи і обов`язки людини і громадянина у таких взаєминах, встановлюють основи організації і діяльності правоохоронних, правозахисних органів і суду та визначають основні засади судочинства, зокрема в кримінальному провадженні.

Засади кримінального провадження - це закріплені у Конституції України, загальновизнаних міжнародних актах та у кримінальному процесуальному законодавстві фундаментальні (базові) керівні для учасників провадження положення, що виражають і визначають найістотніші властивості провадження, вимоги до правил і способу діяльності, насамперед, органів і службових осіб, які ведуть кримінальне провадження, та є гарантіями забезпечення дотримання прав, свобод, законних інтересів тих учасників провадження, які залучаються до нього, а в підсумку виконання завдань кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 171 КПК, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Всупереч ч. 5 ст.171 КПК України слідчий не звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.
Також, всупереч ст. 98-100 КПК України, слідчим не надано допустимих доказів, що вказаний транспортний засіб визнаний речовим доказом по справі, оскільки в наданих слідчим матеріалах відсутня постанова про визнання автомобіля марки ЗИЛ 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 речовим доказом, а слідчий в судовому засіданні не міг пояснити причини невизнання речовим доказом вказаного автомобіля.

Згідно з ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження, або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.
Отже, законодавцем чітко визначено, що речовий доказ, який потрібен стороні кримінального провадження на певний термін досудового розслідування необхідно отримати ухвалу слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів ( ст. 160-166 КПК України) або накласти на нього арешт ( ст. 170-174 КПК України).

Слідчим суддею встановлено, що в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 23.12.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000554 і до часу звернення заявника зі скаргою, тобто до 12.10.2018р. слідчий не звертався з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно: автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Отже, зазначений автомобіль слід було негайно повернути власнику або уповноваженій ним особі.

Згідно зі ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно з вимогами ст.169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:

1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;

2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;

3) у випадках передбачених частиною п`ятою статті171, частиною шостою статті173цьогоКодексу.

4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч.1 ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим кодексом.
У статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції ( Sporrong and Lnnrоth v.Sweden) від 23.09.1982 р., заяви №7151/75, №7152/75, встановив, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує «легітимну мету» в суспільних інтересах, а втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

У справі « Брумареску проти Румунії» ( Brumarescu v. Romania) , п.78, ЄСПЛ звернув увагу на те, що у процесі вирішення питання виправданості такого втручання необхідно підтримувати « справедливу рівновагу» між загальним інтересом суспільства та захистом прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар».

Отже, вирішуючи питання додержання права власності, ЄСПЛ виходить з того, чи здійснювалося позбавлення майна згідно з умовами, передбаченими національним законодавством держави, чи переслідувало таке втручання «легітимну мету», чи була забезпечена «справедлива рівновага» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Таким чином суд приходить до висновку, що автокран ДО 10Т-С на базі автомобіля ЗИЛ моделі 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був вилучений слідчим 16.06.2015 року, не є предметом який відповідає критеріям, визначеним в ст. 167 КПК України, тому відсутні будь які підстави для арешту майна та подальшого його незаконного утримання, а тому має бути повернений законному володільцю.

Також, суд вважає, що повернення автомобіля його володільцю не позбавляє слідчого здійснювати свої повноваження щодо розслідування вказаного вище кримінального правопорушення та в подальшому звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказаний автомобіль.

Таким чином, судом встановлено наявність підстав для задоволення поданої скарги.

Керуючись ст.ст.167, 303-307,376 КПК України, слідчий суддя,

ухвалив :

Скаргу ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого Чорнухинського відділення поліції Лохвицького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_6 задовольнити.

Зобов`язати слідчого Чорнухинського відділення поліції Лохвицького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_6 повернути ОСОБА_4 вилучений автокран ДО 10Т-С на базі автомобіля ЗИЛ моделі 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.3 ст. 309 КПК України ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її проголошення, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: