У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу прокурора у провадженні ОСОБА_5 , що брала участь в суді першої інстанції, на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року,
за участі прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року обвинувальний акт, складений за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 420 171 010 100 002 35 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 1 у зв`язку з невідповідністю обвинувального акта вимогам КПК України.
При цьому роз`яснено строк і порядок оскарження ухвали до Апеляційного суду Київської області.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , яка брала участь у судовому провадженні суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, за якою ухвалою судді-доповідача Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року, у відповідності до ст. 398 КПК України, відкрито апеляційне провадження та, на підставі ст. 401 КПК України, ухвалою від 29 серпня 2018 року призначено апеляційний розгляд на 12 вересня 2018 року, коли із-за неявки прокурора розгляд провадження було відкладено на 03 жовтня 2018 року.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та Апеляційний суд Київської області і утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.
Приписами ч. 6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів регламентовано, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно- територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Згідно опублікованого в газеті Голос України № 185 (6940) повідомлення, Київський апеляційний суд розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.
На виконання вимог Закону України Про судоустрій і статус суддів кримінальні провадження, які оскаржені в апеляційному порядку і перебували в провадженні суддів-доповідачів Апеляційного суду міста Києва і Апеляційного суду Київської області, які не були переведені до новоутвореного суду, були перереєстровані в Київському апеляційному суді з проведенням їх автоматизованого розподілу між суддями цього суду.
На підставі протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2018 року, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , яка брала участь у судовому провадженні, на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року передана судді-доповідачу ОСОБА_1 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року обвинувальний акт, складений за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 420 171 010 100 002 35 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 1 у зв`язку з невідповідністю обвинувального акта вимогам КПК України.
На обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п.п. 5, 9 ч. 2 ст. 291 та ч. 1 ст. 91 КПК України, оскільки органами судового розслідування в обвинувальному акті не зазначено, які саме частини злочинного плану (як-то в частині способу та джерел придбання наркотичних засобів; способу відшукування покупців, способу визначення місць розміщення наркотичних засобів; способів отримання оплати та порядку розподілу грошей чи просто в частині їх конкретної ролі у вчиненні злочину) ОСОБА_11 довів до відома ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , коли саме/це має значення для вирішення питання про мотиви їх дій під час вчинення кожного епізоду злочинної діяльності/ та у який саме спосіб.
Більше того, як указано в ухвалі, обвинувальний акт взагалі не містить вказівок про те, коли саме, яким чином ОСОБА_9 , ОСОБА_10 надали згоду на участь у злочинній змові ОСОБА_11 , у яких його частинах вони погодились брати участь та на яких умовах, які саме дії останніх передбачала дана змова.
До того ж, в обвинувальному акті допущені або - суперечливість, або - недостатня деталізація викладу фактичних обставин провадження, зокрема, не є зрозумілим, що збут здійснювався шляхом передачі наркотичних засобів ОСОБА_11 ОСОБА_10 , чи то - іншим особам.
Зазначається в ухвалі і про те, що органи досудового розслідування зазначили, що у період часу з 12 грудня 2017 року по 02 березня 2018 року ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконний збут наркотичного засобу на території м. Біла Церква, здійснювали збут за попередньою змовою групою осіб особливо небезпечного наркотичного засобу опію ацетильованого, шляхом закладок.
Таке, на переконання суду першої інстанції, не дозволяє належним чином усвідомити, чи то:
- перелічені вище дії, зокрема, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , на думку органів досудового розслідування, самі по собі є злочинними та вже утворюють склад ряду тяжких злочинів, а далі викладаються фактичні обставини інших злочинів;
- перелічені вище дії є єдиним способом вчинення інших злочинів, що перелічені нижче.
Як в подальшому вказано в ухвалі суду першої інстанції, органами досудового розслідування не встановлений точний час злочинних дій ОСОБА_13 , ОСОБА_9 ,, ОСОБА_10 , які, як указано в обвинувальному акті, керуючись корисливим мотивом, відповідно до злочинної змови, в яку вони вступили, незаконно придбали у невстановленому місці та у невстановленої в ході досудового розслідування особи, наркотичний засіб - опій ацетильований, які почали незаконно зберігати в невстановленому досудовим розслідуванням місці з метою подальшого збуту.
Проте, в цій частині виклад фактичних обставин кримінального провадження є або недостатньо деталізованим, або - суперечливим.
Так, в обвинувальному акті не зазначено, яке значення мають попередні дії, зокрема, щодо розкладання наркотичних засобів та сильнодіючих речовин. До речі, про те, що описаний вище злочинний план передбачав збут наркотичних засобів саме у такий спосіб, автор обвинувального акта не вказує.
Далі, ведучі мову власне про збут наркотичних засобів, автор обвинувального акта визначив і спосіб такого збуту - повідомлення адресату місцезнаходження речовин. Разом із цим, він не зазначив ані особу, яка вчинила ці дії, тобто - безпосередньо виконала об`єктивну сторону стверджуваного ним злочину, ані - про те, що такі дії на виконання суспільного умислу у визначений ним же час вчинення злочину вчиняли ОСОБА_9 або ОСОБА_10 , тобто - яка їх роль у виконанні об`єктивної сторони вчиненого злочину, ані - про значення фактично вчинених ними дій.
Окрім того, як зазначено в ухвалі, органами досудового розслідування не конкретизовані дії ОСОБА_11 , щодо незаконного закладання наркотичного засобу, зокрема, не вказано, де саме та у який спосіб здійснив таке закладання.
З огляду на це, а також на встановлений вище спосіб викладання фактичних обставин кримінального правопорушення в частині участі ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у досягненні змови на вчинення злочину, як вказав суд першої інстанції, не є зрозумілим й твердження про спільний збут наркотичних засобів усіма обвинуваченими.
У цьому обвинуваченні лише зазначається, який злочин ними був вчинений, без вказівки на ті дії, які обвинуваченими були вчинені для досягнення своєї злочинної мети, без викладення об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину та інших обставин, які підлягають доказуванню в ході кримінального провадження. Такі обставини роблять обвинувачення неконкретним та незрозумілим для обвинуваченого.
Поза увагою сторони обвинувачення, як указав суд першої інстанції, залишилась та обставина, що виклад фактичних обставин вчинення злочину та формулювання обвинувачення є різними складовими частинами обвинувального акта. У зв`язку із цим, формулювання обвинувачення не може підмінятись викладенням обставин вчинення злочину. У даному обвинувальному акті стороною обвинувачення формулювання обвинувачення фактичне замінене викладенням обставин вчинення злочину, які прокурор вважав встановленими, без формулювання конкретного обвинувачення, що є порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, що перешкоджає суду призначити обвинувальний акт до розгляду та ухвалення в цьому провадженні законного та обґрунтованого рішення.
До того ж посилання про чинення дій під час контролю за вчиненням злочину не свідчить про обставини вчинення кримінального правопорушення, адже такі дії відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини не є суспільно небезпечними.
Наведене, як зазначив суд першої інстанції, доводить, що під час викладення фактичних обставин злочину органи досудового розслідування допустили суттєві внутрішні протиріччя, а також виклали фактичні обставини кримінального провадження з недостатньою деталізацією.
За вказаним, наведені в цій частині обвинувального акта фактичні дані не дають бодай найменшого уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, про вчинення якого обвинуваченими стверджують органи досудового розслідування, та таке не дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою (з кваліфікацією його дій).
Отже, на переконання суду першої інстанції, такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення в цій частині взагалі не дозволяє суду усвідомити обвинувачення ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , що порушує їх право на захист та не дозволяє суду визначити межі судового розгляду щодо них.
Більш того, ці недоліки викладу фактичних обставин кримінального правопорушення не дали можливість органу досудового слідства зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, зокрема, належним чином викласти формулювання обвинувачення.
Крім того, під час викладення формулювання обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в обвинувальному акті вже стверджується про незаконне придбання та зберігання кожним з них наркотичних засобів, хоча ані у відповідному розділі обвинувального акта, ані під час викладу фактичних обставин кримінального правопорушення про обставини вчинення ними таких дій не вказується взагалі.
Таке, у сукупності з наведеними вище недоліками, що були допущені під час викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, взагалі не дозволяє усвідомити запропоновану державним обвинуваченням формулу обвинувачення, зокрема:
- чи то вважає державне обвинувачення, що ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 попередньо зорганізувалися для систематичного (двох чи більше) збуту наркотичних засобів, з самого початку злочинної діяльності були об`єднані єдиним планом з розподілом їх функцій та усі були обізнані із усіма деталями плану, та діючи внаслідок такої згуртованості, вчинили низку збутів наркотичних та сильнодіючих речовин
- чи то - кожного разу хтось із них домовлявся про спільне вчинення певних дій для досягнення мети (спільної або - одного з співучасників) щодо збуту певних речовин.
Це, в свою чергу, є грубим порушенням права обвинувачених на захист, адже взагалі унеможливлює розуміння ними навіть - сутності та спрямованості пред`явленого ним обвинувачення.
Отже, як доведено вище, обвинувачення наразі не є сформульованим; його формулювання за наслідками, вказаними в обвинувальному акті, взагалі не є можливими.
Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор у провадженні ОСОБА_5 , яка брала участь у судовому провадженні, в апеляційній скарзі просить ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України повернутий прокурору - скасувати, ухвалити нову, якою призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні № 420 171 010 100 002 35 стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
На обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Так, на переконання прокурора, обвинувальний акт складений слідчим у відповідності до вимог ст. 291 КПК України, затверджений прокурором у кримінальному провадженні, містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , формулювання обвинувачення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність. Суд же першої інстанції фактично вдався до аналізу та оцінки змісту обвинувального акта, що не узгоджується в вимогами ст.ст. 314-317 КПК України, оскільки на даній стадії судового провадження встановлюється лише відповідність форми обвинувального акта вимогам, визначеним кримінальним процесуальним законом.
Від захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора.
В судовому засіданні апеляційної інстанції 11 жовтня 2018 року, відповідно до положень ст.331 КПК України, надійшло клопотання прокурора, який приймає участь у розгляді провадження Київським апеляційним судом - ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 у виді тримання під вартою тривалістю на 60 діб.
Обґрунтовуючи клопотання прокурор вказав про те, що продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, спроби переховування від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, може вчинити інші кримінальні правопорушення та продовжувати кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.
Також прокурор не виключає ризик незаконного впливу на свідків у даному кримінальному правопорушенні і в обґрунтування продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_13 покладається на необхідність запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Крім того, як указує прокурор в клопотанні, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_12 , неодружений, не має на утримання неповнолітніх та недієздатних осіб, не працевлаштований, що свідчить про відсутність офіційного джерела доходів для існування та відсутність міцних соціальних зав`язків, а також зважаючи на вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим тяжкого кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.
До суду апеляційної інстанції звернувся і захисник ОСОБА_7 з клопотанням про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, з посиланням на те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, батьки дають згоду на перебування ОСОБА_8 під цілодобовим домашнім арештом, який має сім`ю та малолітню дитину, що свідчить про міцність соціальних зв`язків.
Інші учасники провадження про дату, час і місце провадження повідомлені належним чином, неявка яких в судове засідання не перешкоджає розгляду провадження.
Заслухавши доповідь головуючої судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою, пояснення захисника та обвинуваченого, які заперечували проти апеляційних вимог прокурора, вважаючи рішення суду першої інстанції про повернення обвинувального акта законним та обґрунтованим, крім того підтримали клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, та водночас просили відхилити клопотання прокурора про продовження терміну дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги та клопотань прокурора і захисника, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Як указують приписи ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити обов`язкові відомості, перелік яких є вичерпним.
Зокрема, обвинувальний акт, згідно з положеннями п. 5 вказаної норми процесуального закону, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Приймаючи рішення про повернення обвинувального акта прокурору для усунення виявлених недоліків обвинувального акта, суд першої інстанції послався на те, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки він містить суперечності та недостатню деталізацію викладу фактичних обставин провадження, не конкретизовані дії кожного з обвинувачених при вчиненні кримінального правопорушення, без викладення об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину та інших обставин, що підлягають доказуванню у ході кримінального провадження, що роблять обвинувачення неконкретним і незрозумілим для кожного з обвинувачених, унеможливлює розуміння ними сутності та спрямованості пред`явленого кожному з них обвинувачення, що порушує їх право на захист та не дозволяє суду визначити межі судового розгляду та встановити перелік обставин, що підлягають доведенню, а також встановити відповідний ним порядок дослідження доказів у провадженні.
Проте з такими висновками погодитися не можна, оскільки в обвинувальному акті, на виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення, висунутого кожному з обвинувачених, яке за своїм змістом викладено по кожному епізоду із зазначенням часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та правова кваліфікація кримінального правопорушення.
При цьому висновки суду про те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення в досліджуваному обвинувальному акті не дає кожному з обвинувачених зрозуміти саме формулювання обвинувачення - не є беззастережними, оскільки суд в ухвалі загалом не послався на те, що виклад формулювання обвинувачення є неконкретним, суперечливим, без його деталізації.
Водночас, саме формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним, чи формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, викладається в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою чи у разі визнання особи винуватою, відповідно, на підставі приписів ч. 3 ст. 374 КПК України.
Крім того, не можна не вказати, що в підготовчому судовому засіданні прокурор наполягав на призначенні судового розгляду, ОСОБА_8 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 при вирішенні питання щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду покладалися на розсуд суду, а обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо призначення провадження до судового розгляду не заперечували.
При цьому ніхто з сторони захисту не ставив питання щодо неконкретності чи незрозумілості пред`явленого обвинувачення в досліджуваному кримінальному провадженні.
А тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, фактично з власної ініціативи приймаючи рішення про повернення обвинувального акта прокурору для усунення недоліків обвинувального акта, вийшов за межі позиції сторін провадження в підготовчому судовому засіданні, що не узгоджується з вимогами закону щодо повноважень суду, який, у тому числі, повинен розглянути провадження упродовж розумного строку як безсторонній суд.
Отже, на переконання колегії суддів, хоча фактичні обставини кримінального правопорушення викладені в обвинувальному акті більш стисло, ніж формулювання обвинувачення, пред`явлене кожному з обвинувачених, дана обставина не є підставою для повернення обвинувального акта.
Водночас, слід погодитися і з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд вдався в оцінку змісту обвинувального акта, зокрема щодо правильності викладення формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що не неприпустимим на даній стадії провадження.
За наведеним та виходячи з того, що інших підстав для повернення обвинувального акта прокурору судом першої інстанції не встановлено, а суд апеляційної інстанції, на виконання приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, - апеляційна скарга прокурора в частині безпідставності повернення обвинувального акта прокурору підлягає задоволенню, а ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року - скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями після скасування ухвали суду першої інстанції призначати судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні № 420 171 010 100 002 35 стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції від прокурора, який приймає участь у розгляді провадження Київським апеляційним судом - ОСОБА_6 надійшло клопотання про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 у виді тримання під вартою тривалістю на 60 діб, з його обґрунтуванням.
До суду апеляційної інстанції звернувся і захисник ОСОБА_7 з клопотанням про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням на ОСОБА_8 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 в даному провадженні ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року продовжений до 17 жовтня 2018 року включно.
Приймаючи рішення про скасування ухвали суду про повернення обвинувального акта прокурору та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про необхідність розгляду вказаних клопотань прокурора та захисника.
Відповідно до вимог ст. 331 КПК України, суд, в тому числі апеляційної інстанції, під час судового розгляду, за клопотанням сторони обвинуваченого або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, за наслідками розгляду якого, суд своєю вмотивованою ухвалою може продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що не може перевищувати двох місяців.
За приписами статті 177 КПК України, підставою як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.
Згідно положень ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також інші обставини зазначені в законі.
Як указує норма ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
У рішеннях Європейського суду з прав людини означено, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.
Як убачається зі змісту обвинувального акта, складеного стосовно ОСОБА_15 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що віднесений до категорії тяжкого злочину, а тому, усвідомлюючи тяжкість покарання у разі визнання його винуватим, та не маючи міцних соціальних зв`язків, ОСОБА_8 може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності, може змінити і місце проживання. Також обвинувачений, перебуваючи в місцях, не пов`язаних з триманням під вартою, може незаконно впливати на свідків/інших обвинувачених у кримінальному провадженні, з огляду на його обвинувачення у вчиненні багатьох епізодів кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, пов`язаних із збутом наркотичних засобів.
Може ОСОБА_8 вчинити і інші кримінальні правопорушення та продовжувати кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.
ОСОБА_12 не був працевлаштований, що свідчить про відсутність офіційного джерела доходів для існування.

Вказані ризики були враховані при обранні та продовженні запобіжного заходу, які на даний час не зменшилися, а тому подальше тримання під вартою ОСОБА_8 є виправданим, вік і стан здоров`я якого не перешкоджають його триманню під вартою, за відсутності даних про це.
За наведеним, вбачається існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливість запобігання цим ризикам без продовження раніше застосованого до обвинуваченого ОСОБА_11 заходу у виді тримання під вартою, на що не можуть вплинути доводи клопотання захисника ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_8 позитивно характеризується за місцем проживання, батьки дають згоду на перебування ОСОБА_8 під цілодобовим домашнім арештом, він має сім`ю та малолітню дитину, з огляду і на те, що ОСОБА_11 розлучений, не працював, а сама по собі обставина наявності дитини - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вказує на наявність міцних соціальних зв`язків та щодо зменшення наведених ризиків.
Отже прокурором доведено обставини, які виправдовують тримання ОСОБА_8 під вартою у зв`язку з обвинуваченням у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення та існування ризиків, перебуваючи в місцях, не пов`язаних з триманням під вартою, а саме: переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, незаконно впливати на свідків та за відсутності даних про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання цих ризиків, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовження строку застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 діб.
Виходячи з викладеного, клопотання прокурора, який приймає участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 підлягає задоволенню, клопотання захисника ОСОБА_7 - слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 177, 331, 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Клопотання прокурора, який приймає участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 - задовольнити, клопотання захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року, якою обвинувальний акт, складений за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 420 171 010 100 002 35 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 1 у зв`язку з невідповідністю обвинувального акта вимогам КПК України, - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 на строк 60 діб - до 09 грудня 2018 року включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3