Провадження №1-в/127/614/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства, -

Встановив:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства, мотивуючи свої вимоги тим, що він засуджений до покарання у виді смертної кари, яке в подальшому було замінене на довічне позбавлення волі, однак нормами українського законодавства не передбачено механізму перегляду призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі та дострокового звільнення осіб, які відбувають такий вид покарання як довічне позбавлення волі. Також зазначив, що рішенням Коституційного Суду України від 29.12.1999 визнано неконституційність існування і застосування смертної кари як виду покарання. Вважає, що це рішення є нормою прямої дії і з 29.12.1999 в Україні санкція ст. 93 КК України містила покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років. Тому нова редакція ст. 93 КК України отримала зворотню дію і поширилась на осіб, які вчинили злочин до 29.12.1999. На підставі цього вирок, яким його засуджено до смертної кари, повинен бути приведений у відповідність до чинного законодавства, оскільки він вчинив злочин до 29.12.1999, йому не може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, і призначено смертна кара повинна бути замінена на позбавлення волі строком не більше 15 років, тому звертаючись до міжнародної судової практики та Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», вважає це порушенням положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 p.), норм Конституції України. На підставі цього вирок, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, повинен бути приведений у відповідність до чинного законодавства.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив замінити йому міру покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції КК України 1960 року, що діяла в період з 29.12.1999 по 04.04.2000.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримав, просив суд його задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 , просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , врахувавши пояснення захисника засудженого та прокурора, дослідивши та оцінивши матеріали справи та особової справи, суд приходить до наступного.

Вироком Хмельницького обласного суду від 10.06.1999 ОСОБА_4 визнано винним за ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, п. «е», п. «ж», п. «і» ст. 93 КК України та із застосуванням ст.ст. 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) засуджений до смертної кари розстрілу.

Ухвалою Верховного суду України від 27.07.1999, вирок Хмельницького обласного суду від 10.06.1999 залишено без змін.

22.02.2000 Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і ст. 24 КК України, яка передбачала міру покарання «смертна кара» - виключено, а доповнено ст. 25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».

В зв`язку з внесеними змінами, вирок Хмельницького обласного суду від 10.06.1999, яким ОСОБА_4 засуджено до смертної кари, приведено у відповідність з вимогами Закону та ухвалою Хмельницького обласного суду від 04.07.2000 вирок Хмельницького обласного суду від 10.06.1999 змінений в частині призначеного покарання ОСОБА_4 , а саме покарання у виді смертної кари ОСОБА_4 замінено на довічне позбавлення волі.

Твердження засудженого ОСОБА_4 та його захисника про те, що зі змісту рішення Конституційного Суду України, положень Конституції України та Кримінального Кодексу України у період з 29.12.1999 по 04.04.2000 найсуворішим покаранням, яке могло бути призначено особам, засудженим КК України до позбавлення волі, вчинений в зазначений період, було позбавлення волі строком на 15 років, суд до уваги не бере, оскільки відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), Конституційний Суд України виходить з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

В зв`язку з наведеним суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

Крім того, положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370-372, 395, 537, 539 КПК України, ст. 49 КК України 1960 року, ст. 80 КК України 2001 року, ст. 152 КВК України, суд -

Ухвалив:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: