Справа №592/8924/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/643/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 березня 2018 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Кримське Славносерського району Луганської області, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого

- 24.11.2009 року Сумським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 296, ст. 71 КК України до покарання у виді 5 років 4 місяців позбавлення волі, 16.06.2014 року звільненого на підставі ст. 7 ЗУ «Про амністію в 2014 році»,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 в яких они просили вирок суду відносно обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження відносно обвинуваченого закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях ознак складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім цього, потерпілий ОСОБА_7 просив вирішити питання, щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_10 .

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду матеріалів кримінального провадження потерпілий ОСОБА_7 , на підставі ч.1 ст. 403 КПК України, від поданої ним апеляційної скарги відмовився та просив колегію суддів залишити її без розгляду.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 не обирався.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 визначено рахувати з дня його затримання, після вступу вироку суд в законну силу та звернення його до виконання.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник наголошує на безпідставному притягненні до кримінальної відповідальності його підзахисного ОСОБА_9 , оскільки злочину відносно потерпілого ОСОБА_7 він не вчиняв, його скоїла зовсім інша особа ОСОБА_10 , який безпосередньо наносив удари потерпілому та відкрито викрав його майно. Про вказане, суд був ним повідомлений, більше того перед ним заявлялося клопотання про притягнення ОСОБА_10 до відповідальності, проте на викладене суд уваги не звернув.

Так, допитаний свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що в день вчинення злочину він перебував разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Після того, як останні пішли віддавати кота знайомій ОСОБА_12 , то через декілька хвилин до нього повернувся один ОСОБА_9 та повідомив, що ОСОБА_10 побив чоловіка, а він намагався їх розмирити, а через деякий час до них підійшов і сам ОСОБА_10 та повідомив про те, що у «звєря» забрав мобільний телефон.

Такі пояснення свідка повністю узгоджуються з поясненнями обвинуваченого ОСОБА_9 , який в ході судового розгляду вказував на те, що він дійсно з ОСОБА_10 пішли за потерпілим, при цьому, він ОСОБА_9 залишався більш позаду, коли ОСОБА_10 був безпосередньо за спиною у потерпілого, він ( ОСОБА_10 ), поклавши йому руку на ліве плече наніс удар в ліву частину голови, а тому, перед тим як втратити свідомість, та при такому повороті голови, потерпілий міг бачити саме його ОСОБА_9 . При цьому, ОСОБА_9 потерпілого не бив, а лише намагався їх розмирити, однак потім побіг до ОСОБА_11 та повідомив його про вчинене.

Сам потерпілий ОСОБА_7 в суді вказав, що дійсно за ним йшло дві особи, дійсно за ліве плече до нього хтось доторкнувся, а потім коли повернув голову в ліво відчув сильний удар від якого втратив свідомість та не міг бачити як ОСОБА_9 відтягував ОСОБА_10 від нього, оскільки був непритомний.

Між тим, суд безпідставно, як на доказ доведеності вини обвинуваченого, послався на пояснення потерпілого, та надумано вказав у рішенні про те, що начебто потерпілий у непритомному стані міг бачити хто їх розмиряв.

Більше того, враховуючи вказані обставини, а також те, що ОСОБА_10 не заперечував того факту, що з ОСОБА_9 вчиняв злочин, суд безпідставно, не вирішив питання щодо початку відносно нього досудового розслідування.

Крім цього, суд безпідставно не врахував і пояснення потерпілого ОСОБА_7 про те, що злочин відносно нього вчинив саме ОСОБА_10 . До того ж потерпілий пояснював, що під час досудового розслідування, зокрема в ході проведення слідчого експерименту, він діяв емоційно, не знаючи всіх обставин справи, під час нанесення йому удару встиг розглядіти найближчу особу, яка була поруч зліва, а саме ОСОБА_9 , а тому і вирішив, що останній і міг бути причетний до вчинення злочину. Вже потім, в ході судового розгляду, він зрозумів, що злочин відносно нього скоїв саме ОСОБА_10 і прохав суд притягнути саме його до кримінальної відповідальності.

На вказані обставини, суд уваги не звернув чим допустив неповноту судового розгляду та невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи і притягнув до відповідальності ОСОБА_9 , який у вчиненні інкримінованого йому злочину, не винен.

Як встановив суд першої інстанції, 19.12.2015 року близько 19:30 год. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи біля будинку своєї знайомої ОСОБА_13 , розташованого в АДРЕСА_2 , помітили як з нього вийшов потерпілий ОСОБА_7 , у якого при собі знаходилася барсетка. Передбачаючи, що у барсетці можуть бути цінні речі, у ОСОБА_9 виник умисел на відкрите заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, ОСОБА_9 , з метою подолання опору потерпілого ОСОБА_7 , наніс останньому один удар кулаком руки в ліву частину обличчя в область щелипи, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження, та відкрито викрав із зовнішньої кишені куртки потерпілого належний йому мобільний телефон «Nokia101», який матеріальної цінності для нього не має, та барсетку з грошовими коштами в сумі 2000 грн. та іншим майном потерпілого, яке матеріальної цінності для нього теж не має, після чого з місця злочину ОСОБА_9 втік, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_8 , який вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, вирок суду скасувати, а провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_9 закрити, думку обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав вимоги апеляційної скарги свого захисника, і теж просив їх задовольнити, думку потерпілого ОСОБА_7 , який не заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника та одночасно вважав призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання суворим, а тому просив його пом`якшити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , просила залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , останній наголошує на невинуватості свого підзахисного ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині та вважає, що судом не виправдано притягнуто його до відповідальності. На переконання апелянта, суд не повно з`ясував фактичні обставини справи та дійшов не вірних висновків щодо винуватості ОСОБА_9 .

Так, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненому не визнає, в наданих суду першої інстанції поясненнях він розповів про події вечора 19.12.2015 року, та між іншого вказав на те, що він дійсно разом із ОСОБА_10 пішов за потерпілим ОСОБА_7 , однак його він не бив, а навпаки, намагався відтягнути ОСОБА_10 від потерпілого, який і бив потерпілого тоді. Він переконаний в тому, що потерпілий ОСОБА_7 помилково впізнав його як нападника, оскільки при повороті голови потерпілим перед ним був саме він ОСОБА_9 , а тому вважає, що потерпілий міг його сплутати.

Такі пояснення обвинуваченого, на думку захисника, узгоджуються і з поясненнями інших учасників кримінального провадження свідка ОСОБА_11 , який вказав, що саме ОСОБА_10 повідомив йому про те, що у потерпілого забрав мобільний телефон та зауважив, що ОСОБА_9 підійшов до нього раніше ніж ОСОБА_10 та повідомив про вчинене ОСОБА_10 , а також з поясненнями потерпілого ОСОБА_7 , який суду пояснював про те, що вини ОСОБА_9 немає, а злочин відносно нього вчинив все ж таки ОСОБА_10 , який і має бути притягнутий до відповідальності.

Однак, з таким твердженнями апеляційної скарги колегія суддів погодитись не може, оскільки вони повністю спростовуються наявними в матеріалах провадження, та дослідженими в судовому засіданні, доказами.

Так, як слідує з матеріалів кримінального провадження, вказані доводи захисника ОСОБА_8 виступали предметом дослідження суду першої інстанції, а тому, перш ніж дійти висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення відносно потерплого ОСОБА_7 , суд вислухав ряд пояснень учасників кримінального провадження та, співставивши їх із іншими, наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, на переконання колегії суддів, дійшов вірного висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до змісту обвинувального акта ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, що належить потерпілому ОСОБА_7 , на суму 2000 грн., поєднаному із застосуванням насильства, що не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та повинен дійти висновку щодо наявності чи відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу інкримінованого йому злочину.

На переконання колегії суддів, вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд вислухав пояснення самого потерпілого ОСОБА_7 , який в ході його допиту 04.01.2017 року суду пояснив про те, що 19.12.2015 року біля 19 год. він вийшов від своєї знайомої ОСОБА_13 з будинку АДРЕСА_2 та в цей час підійшло двоє хлопців, які запитали у нього про ОСОБА_13 і попрохали її викликати, тоді вона вийшла, а він пішов вздовж забору, а через декілька хвилин його наздогнали і повернули за ліве плече тоді він відразу ж почув у ліву частину обличчя удар і побачив перед собою ОСОБА_9 ,потім ще удар і він почав падати, при цьому ззаду під руки його один підтримував, тоді ж він відчув як у нього забирають барсетку, а потім він втратив свідомість на деякий час, а коли прийшов до тями, то біля нього вже нікого не було.

З дослідженого апеляційним судом звукозапису вказаного судового засідання від 04.01.2017 року, було встановлено те, що потерпілий ОСОБА_7 дійсно в ході судового розгляду в суді першої інстанції, поміж викладеного, на уточнюючі запитання прокурора стільки осіб йшло за ним вказував про те, що їх було двоє, чи запам`ятав він їх, впевнено відповів про те, що запам`ятав, при цьому на запитання прокурора чи є в залі присутній із них, потерпілий відповів, що є, це обвинувачений ОСОБА_9 . Також ОСОБА_7 чітко вказав, що саме ОСОБА_9 вдарив його, а що робив інший він не бачив, оскільки той стояв позаду нього та держав його. Крім цього, на питання захисника, чи впізнав він ОСОБА_9 як нападника, той відповів що впізнав його відразу,в той час коли не впізнав «длінного», який стояв у нього по заду. Тоді ж, на твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він не бив його, а лише відтягував від нього ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_7 впевнено зауважив, що перший удар він отримав саме від нього від ОСОБА_9 .

З метою з`ясування, хто ж саме наніс удар потерпілому, суд поставив перед потерпілим ОСОБА_7 наступне питання, хто ж саме тоді тримав його під руки з двох осіб, на що той впевнено відповів, що ним був «високий», однак він його не знає, на запитання суду чи вище зростом ця особа була від обвинуваченого ОСОБА_9 , ОСОБА_7 твердо вказав звичайно вище. Тоді, суд знову уточнив у потерпілого чи ОСОБА_9 наніс йому перший удар, на що той відповів що саме він та зауважив, що удар припав на ліву частину обличчя, тоді він упав, той що вище зростом, який стояв позаду нього, його підняв, потім він відчув як у нього забрали барсетку і він знепритомнів.

На питання захисника чи встиг потерпілий під час повороту голови побачити обвинуваченого ОСОБА_9 . ОСОБА_7 відповів, що запам`ятав нападників ще й за зростом та бородою, та зауважив, що вдарив його саме той, що був нижчий зростом із бородою тобто ОСОБА_9 про що він і повідомляв у поліції.

Вказані пояснення потерпілого ОСОБА_7 , на переконання колегії суддів, були вірно покладені судом в основу вироку, оскільки вони узгоджуються із іншими, наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, зокрема із слідчим експериментом за його участю, відео якого було предметом дослідження суду першої інстанції, та з якого вбачається як потерпілий розповів про обставини вчинення відносно нього злочину та вказав, що під час заподіяння йому удару він побачив саме ОСОБА_9 (а.с. 13-17 т. 2).

Такі покази потерпілого ОСОБА_7 узгоджуються і з іншими, покладеними судом в основу вироку, доказами, а саме з протоколом пред`явлення особи для впізнання від 14.01.2016 року, відповідно до якого серед пред`явлених ОСОБА_7 для впізнання осіб, серед яких був і ОСОБА_10 , він жодного, як свого нападника, не впізнав (а.с. 1-5 т.2).

Тоді як відповідно до іншого протоколу пред`явлення особи для впізнання від 14.01.2016 року, серед пред`явлених йому осіб, потерпілий ОСОБА_7 , як особу яка 19.12.2015 року близько 19.50 год. відкрито заволоділа належною йому сумкою з грошима, близько 2000 грн., документами та мобільним телефоном «Nokia 101» в корпусі чорного кольору, при цьому нанесла йому тілесні ушкодження, впізнав особу під № 2 ОСОБА_9 (а.с. 250-252 т. 1).

Враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, суд вірно врахував пояснення потерпілого ОСОБА_7 , які той надав суду в ході його допиту 04.01.2017 року, оскільки вони узгоджуються із іншими вказаними письмовими доказами, які були здобуті органами досудового розслідування за його безпосередньої участі та зауважень щодо достовірності змісту яких в учасників кримінального провадження не виникало.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що суд не вірно врахував пояснення потерпілого ОСОБА_7 зокрема в тій частині, що останній в ході судового розгляду, ніби то як на свого нападника вказав на іншу особу ОСОБА_10 та безпідставно притягнув ОСОБА_9 до відповідальності, оскільки як вбачається із звукозапису судового засідання від 04.01.2017 року, потерпілий ОСОБА_7 в своїх поясненнях чітко вказував на ОСОБА_9 як на особу яка заподіяла йому удару та він впізнав його як нападника. При цьому, про те, на чому наголошує захисник в своїх апеляційній скарзі, що пояснення в ході слідчого експерименту він надавав під емоціями та вони можуть бути не вірні, потерпілий ОСОБА_7 взагалі не вказував, а впевнено розповідав суду обставини справи без будь яких посилань на свою невпевненість чи емоційність.

Вже в подальшому, потерпілий в суді почав демонструвати свою невпевненість, на запитання прокурора, суду та захисника, щодо того, хто ж саме його бив, почав відповідати що чітко не бачив, зауважував, що такою особою міг бути і ОСОБА_10 , однак в кінцевих своїх доводах, відповів суду про те, що це не зміна його первинних показів, а лише його припущення, які в нього виникли вже згодом, після вивчення ним матеріалів справи.

Таку позицію потерпілого ОСОБА_7 суд першої інстанції, на переконання колегії суддів обґрунтовано відкинув, оскільки вона ґрунтується на припущеннях та не підтверджена конкретними та переконливими доказами. Крім цього, вона суперечить наданим потерпілим ОСОБА_7 первинним його показів, від яких той не відмовився.

Щодо тверджень захисника про те, що суд не вірно врахував ту обставину, що потерпілий міг у непритомному стані бачити хто кого міг розмиряти, то їх слід визнати безпідставними, оскільки вони суперечать викладеними судом поясненням потерпілого, з яких чітко вбачається хід обставин справи, зокрема те, що потерпілий вказав, що за ним ішло двоє, за ліве плече його розвернули, нанесли удар, він почав падати, його підтримали під руки, відчув як у нього забирають барсетку, а потім він втратив свідомість. Про подальший хід обставин, потерпілий не вказував, оскільки був не притомний. При цьому, в своїх показах потерпілий ОСОБА_7 не вказує і на те, що бачив як ОСОБА_9 віддягував від нього ОСОБА_10 , однак чітко в своїх первинних показах вказував на те, що удар був нанесений йому саме ОСОБА_9 , що і було враховано судом.

Також, в якості свідка судом був допитаний і ОСОБА_10 , який будучи попереджений про кримінальну відповідальність за дачу не правдивих свідчень, повідомив суду про те, що 19.12.2015 року він разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_11 пішли у гості до ОСОБА_14 , щоб віднести їй кошеня, близько 19.30 год. він з ОСОБА_9 підійшли до її будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , в той час коли ОСОБА_11 , пояснюючи що у нього конфлікт із ОСОБА_7 , залишився у стороні. Потім з будинку вийшов ОСОБА_7 який за його проханням покликав з будинку ОСОБА_15 . Тоді вони пішли у бік дороги, у ОСОБА_7 почав дзвонити телефон тоді він вказав ОСОБА_9 : «Пішли швидше», на що той йому відповів: «Зараз заберу барсєтку у ОСОБА_7 » та десь через хвилину побіг, а він слідом за ним. Тоді разом з ОСОБА_11 вони побігли до мосту, що веде в бік авто ринку. Гроші поділили між собою. ОСОБА_11 поїхав до себе, а він з ОСОБА_9 поїхали до нього, а потім у бар погуляти. Мобільний телефон «Nokia 101» ОСОБА_9 віддав йому відразу, а барсетку залишив у нього вдома. Близько через місяць до нього прийшли працівники поліції і він добровільно віддав їм і телефон і барсетку.

Вказані пояснення свідка ОСОБА_10 узгоджуються із проведеним з ним слідчим експериментом та доданим до нього відеозаписом, який теж виступав у суду предметом дослідження (а.с. 18-21 т.2), а також із його заявою про добровільну видачу мобільного телефону і барсетки, у якій він вказав, що дані речі були передані йому

ОСОБА_9 (а.с. 6, 10 т. 2).

Також, суд звернув увагу і на проведений відносно ОСОБА_10 результат опитування його на поліграфі, який хоч і не має доказового значення, однак узгоджується з наданими ним поясненнями на досудовому слідстві, в ході слідчого експерименту, а також в судовому засіданні.

Крім цього, його пояснення узгоджуються і з поясненнями свідка ОСОБА_16 , його цивільної дружини, яка під присягу, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень, підтвердила факт того, що їй ОСОБА_10 був наданий мобільний телефон «Nokia 101», який за його словами, був подарований йому ОСОБА_9 . Крім цього, свідок підтвердила і факт наявності вдома барсетки чорного кольору, однак хто її приніс вона вказати не змогла. Також, вказала про висловлені їй ОСОБА_11 погрози, зміст яких полягав в тому, щоб ОСОБА_10 ховався від міліції.

Вказане свідком ОСОБА_16 узгоджуються із протоколом огляду предметів від 15.01.2016 року мобільного телефону «Nokia 101», добровільно наданим ОСОБА_10 , в якому містяться відомості про вхідні дзвінки від ОСОБА_11 (13.01.2016 року), а також смс-повідомлення від нього ж (21.12.2015 року о 22.04.53 год.) з погрозами (а.с. 8 т.2).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо врахування пояснень свідка ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_16 як допустимих доказів, оскільки вони логічні, послідовні та узгоджуються як між собою так і з іншими письмовими доказами.

Крім викладеного, на підтвердження встановлених фактичних обставин справи та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині, суд обґрунтовано врахував і інші, надані стороною обвинувачення письмові докази, а саме:

- висновок судово-медичної експертизи № 152 від 01.03.2016 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_7 було виявлено легкі тілесні ушкодження у виді забою м`яких тканин правої височної області обличчя, гематоми вік та субконьоктивального крововиливу лівого ока (а.с. 11-12 т. 2);

- висновок додаткової судово-медичної експертизи № 426, відповідно до якого тілесні ушкодження в області лівого ока (гематома та субконьоктивальний крововилив) могли утворитися від дії тупого предмету, про що свідчить характер ушкоджень, та могли утворитися при нанесенні одного удару кулаком руки, як було продемонстровано потерпілим в ході проведення слідчого експерименту з його участю (а.с. 22 т. 2);

- протокол огляду місця події від 19.12.2015 року домоволодіння АДРЕСА_2 та ділянка місцевості, в ході якого було зафіксовано місце побиття потерпілого ОСОБА_7 (а.с. 247-249 т.1);

- протокол огляду предметів мобільного телефону «Nokia 101», який потерпілий впізнав за крапкою у нижній частині екрану, яка виникла від окалини зварки, а барсетку, яка була надана для пред`явлення він не впізнав (а.с. 7 т.2).

Щодо достовірності та належності вказаних доказів ні обвинувачений ні сторона захисту жодних зауважень чи клопотань суду не заявляла, а тому колегія суддів не вбачає підстав для сумніву щодо їх належного врахування судом першої інстанції в ході винесення вироку.

Що стосується пояснень свідка ОСОБА_11 , то їх достовірність, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав сумнівною, оскільки вони дійсно суперечать поясненням як потерпілого ОСОБА_7 , який вказав про те, що за ним ішло дві особи та в ході нанесення йому удару ніхто нікого не розбороняв, і таких обставин він не бачив, а бачив лише удар від ОСОБА_9 , а потім втратив свідомість, так і поясненням обвинуваченого ОСОБА_9 , який вказав про те, що в ході нанесення потерпілому ударів він був поруч із ОСОБА_10 , а не побіг до ОСОБА_11 розповідати про вчинене ОСОБА_10 , як на тому наголошував свідок.

Крім цього, суд вірно звернув увагу і на ту обставину, що свідок ОСОБА_11 перебував у неприязних стосунках саме з ОСОБА_10 , оскільки як вбачається із звукозапису судового засідання від 06.01.2017 року, який був досліджений судом апеляційної інстанції під час підготовки до апеляційного пергляду, останній, хоч і заперечував про наявність до ОСОБА_10 будь-яких образ, однак в суді обмовився про те, що у 2016 році його на фоні раптово виниклих неприязних стосунків, ударив ОСОБА_10 , при цьому удар був сильний, він теж втратив свідомість, як і потерпілий ОСОБА_7 .

Також, свідок ОСОБА_11 на запитання прокурора чи спілкувався він з ОСОБА_17 після події злочину, останній про таке спілкування заперечив, та лише зауважив про те, що він дзвонив йому лише раз перед судом запитати чи приходила йому повістка про виклик до суду. На наступне запитання прокурора про те, яким номером телефону він користується той відповів, та при цьому, про наявність у нього іншого номеру теж заперечив мотивуючи це тим, що його у нього було викрадено близько трьох місяців тому. Однак, враховуючи те, що допит свідка відбувався у суді 16.01.2017 року, у нього станом на 21.12.2015 року викрадення номеру ще не було, та відповідно до протоколу огляду предметів від 15.01.2016 року, від нього в цей день 21.12.2015 року на мобільний телефон, виданий ОСОБА_10 , надходило повідомлення з погрозами, про що він суду не вказував. Крім цього, факт висловлення ОСОБА_11 погроз в бік ОСОБА_10 підтвердила свідок ОСОБА_16 , що вбачається із звукозапису судового засідання від 19.05.2017 року.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника, про безпідставне не врахування судом наданих свідком ОСОБА_11 , оскільки судове рішення в цій частині достатньо мотивоване та обґрунтоване.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що досліджені в ході судового розгляду справи докази вказують на беззаперечне вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину, а не визнання ним своєї вини, слід визнати як обраний ним спосіб уникнення від кримінальної відповідальності, що загрожує йому у разі доведення його вини у вчиненому.

Твердження захисника про те, що оскаржуваний ним вирок суду побудований на невірно встановлених судом фактичних обставинах справи, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки такі доводи знаходять своє спростування в матеріалах кримінального провадження та у викладених вище обставинах.

І крім того, як вірно і зазначав суд першої інстанції у вироку, розгляд вказаного кримінального провадження було проведено в межах висунутого особі обвинувачення, тобто лише відносно особи ОСОБА_9 .

Колегія суддів зазначає, що в ході судового розгляду кримінального провадження суд не наділений правом змінити висунуте щодо особи обвинувачення та не вправі проводити розгляд щодо інших осіб, про причетність яких до кримінального правопорушення стало відомо під час судового провадження. Також, суд не вправі під час судового провадження у будь-який спосіб поставити питання про внесення змін прокурором обвинувачення. Оскільки судовий розгляд у кримінальному провадженні здійснюється лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, суд немає права з`ясовувати обставини, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення особами, які не є обвинуваченими у конкретному кримінальному провадженні. За таких обставин твердження захисника в його апеляційній скарзі, що суд повинен ініціювати розслідування відносно іншої особи, а саме ОСОБА_10 є таким що суперечить вимогам ст.337 КПК України.

Так, відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд в суді першої інстанції проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З вищенаведених підстав колегія суддів і не бере до уваги доводи апеляційної скарги захисника в частині того, що свідок ОСОБА_10 причетний до вчинення відносно потерпілого ОСОБА_7 злочину, та більше того, на його переконання саме він, а не обвинувачений ОСОБА_9 , його і вчинив, а тому суд повинен був вирішити питання про притягнення його ОСОБА_10 , до кримінальної відповідальності, оскільки суд, відповідно до вимог ст. 337 КПК України, здійснив розгляд кримінального провадження виключно в межах пред`явленого в обвинувальному акті ОСОБА_9 обвинувачення, та обґрунтовано дійшов висновку про його винуватість.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, що належить потерпілому ОСОБА_7 на суму 2000 грн., поєднане із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого є правильною.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 вироком місцевого суду виду та міри покарання то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, ці вимоги кримінального закону судом дотримані.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак на шлях виправлення не став, та дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого виключно в умовах ізоляції від суспільств, призначивши йому покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі з чим, за встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, погоджується й колегія суддів та вважає таке покарання розумним і справедливим, оскільки воно сприятиме перевихованню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку суду в цій частині, як того, в ході апеляційного розгляду, просив потерпілий, вважаючи призначене обвинуваченому покарання надто суворим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 березня 2018 року відносно ОСОБА_9 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4