Постанова
Іменем України
05 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 442/2883/15-к
провадження № 51-606км17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000068, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені

пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 20 січня 2015 року близько 16:50, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем Daewoo Sens, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Східниця-Пісочне

в напрямку м. Пісочного, на ділянці 20 км + 760 м в порушення вимог пунктів 1.2., 1.3., 1.5., 2.3. (б), (д), 2.9. (а), 11.2., 11.3., 12.1., 13.1., 13.3. Правил дорожнього руху

(далі ПДР), не врахував дорожньої обстановки, на заокругленні дороги праворуч не дотримав безпечного бокового інтервалу до правої межі проїзної частини, втратив контроль над транспортним засобом та виїхав на зустрічну смугу,

де сталося зіткнення з автомобілем ЗАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого його водій ОСОБА_8 та пасажирка ОСОБА_9 отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли.

Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції

на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості. Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився із висновками місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК. На думку прокурора, встановлені судами пом`якшуючі обставини (щире каяття, позитивні характеристики, перебування

на утриманні у засудженого двох малолітніх дітей та вагітної дружини) не давали підстав для застосування вказаної норми кримінального закону, оскільки судами належним чином не враховано обставину, що обтяжує покарання, та наслідків,

що настали від злочину.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу прокурора і просив її задовольнити,

а захисник та засуджений заперечували проти задоволення скарги прокурора.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурор не оспорює.
Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання

про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:

кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання)

та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття,

які є багатозначними або не мають нормативного закріплення,

зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання,

що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи

з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення

у процесуальному документі суду тощо.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався,

за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, та внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження, через які

не може самостійно рухатися і потребує сторонньої допомоги. Крім того,

суд врахував щире каяття ОСОБА_7 , який відшкодував шкоду потерпілим,

а останні, висловлюючи думку щодо призначення обвинуваченому покарання, покладались на розсуд суду.
Зазначені обставини місцевий суд визнав такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а обставиною, яка обтяжує покарання, визнав вчинення злочину

в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши вищезазначені обставини в сукупності, місцевий суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК, встановивши максимальний іспитовий строк тривалістю 3 роки. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції

та залишив вирок місцевого суду без змін.
Однак, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 26 травня 2016 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК скасував ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року

і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вдруге переглянувши кримінальне провадження апеляційний суд встановив обставини, які суттєво впливають на можливість застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК, зокрема: усі потерпілі звернулися до суду апеляційної інстанції

із заявами, в котрих просили не позбавляти ОСОБА_7 волі, оскільки останній вибачився, розкаявся у вчиненому, відшкодував кожному потерпілому матеріальну шкоду та моральні збитки в обсязі та розмірах, які потерпілі визначили співмірними завданій шкоді, претензій до останнього вони не мають, інвалідність засудженого, що настала внаслідок ДТП, перебування у останнього

на утриманні двох малолітніх дітей, позитивні характеристики, а також вагітність дружини третьою дитиною.
Крім того, на час касаційного розгляду ОСОБА_7 постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2018 року був звільнений

від покарання, призначеного за вироком місцевого суду, як такий, що виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, тобто довів своє виправлення. До суду касаційної інстанції потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також подали заяви, в яких просили залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора. Матеріальна та моральна шкода їм відшкодована в повному обсязі, претензій до ОСОБА_7 вони не мають. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_2

в засудженого народилася дитина, тобто на теперішній час на утриманні у нього знаходяться троє дітей двоє малолітніх доньок і неповнолітній син, а також дружина, яка перебуває в відпустці по догляду за дитиною. Засуджений подав

до суду касаційної інстанції характеристики з місця роботи та проживання, згідно яких характеризується виключно позитивно та має міцні соціальні зв`язки.
Зазначені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність підстав

для визнання призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,

як про це стверджує прокурор.
Інших доводів на обґрунтування касаційної скарги прокурор не навів.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2017 року

щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3