судді ОСОБА_1 до постанови колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року у провадженні № 51-597км17
04 липня 2018 р. м. Київ
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду постановою від 04 липня 2018 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3 задоволено частково, вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 08 серпня 2016 року щодо ОСОБА_2 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Звільнено ОСОБА_2 з-під варти.
Я не можу погодитися з рішенням більшості колег виходячи з наступного.
Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2015 року ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, на підставі ст. 71 КК України йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 08 серпня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

Вважаю, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судами зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, у тому числі з точки зору їх належності та допустимості, про що у вироку суду наведено докладні мотиви.
Так, винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, підтверджується, зокрема: показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які перебували в магазині в той час і бачили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 стояли обличчя один до одного, пізніше побачили кров, при цьому ОСОБА_4 вказала, що почула крик ОСОБА_2 , а саме: «Викликай швидку!», «Боже, це я його штирхнув», також остання повідомила, що ОСОБА_2 після нанесення ушкодження намагався запевнити потерпілого ОСОБА_6 , що він сам себе поранив, просив її говорити, що вона нічого не бачила і потерпілий прийшов у магазин уже пораненим, а його, ОСОБА_2 , в магазині не було; показаннями свідка ОСОБА_7 , яка прибула до місця виклику у складі фельдшерської виїзної бригади, та повідомила, що поряд із потерпілим був молодий чоловік, який сказав, що потерпілий погано себе почуває і скаржиться на біль у животі, також указав, що потерпілого він знає «смутно», і що можливо він наштрикнувся на якусь арматуру; показаннями свідка ОСОБА_8 , яка повідомила, що бачила ОСОБА_6 в магазині у вечірній час і на ньому не бачила ніяких тілесних ушкоджень тощо.
Окрім того, на мою думку, винуватість ОСОБА_2 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, підтверджується також письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, дослідженими у суді першої інстанції, та детально наведеними у вироку місцевого суду, яким суд апеляційної інстанції дав обґрунтовану оцінку, залишивши вирок місцевого суду без змін.

Вважаю, що показання ОСОБА_2 про те, що потерпілий самостійно наніс собі тілесні ушкодження, свідчать про намагання приховати справжні обставини умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і уникнути відповідальності за свої дії.

Вважаю винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, повністю доведеною і його дії кваліфіковані правильно, а матеріали кримінального провадження не містять даних про обставини, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.

Суддя ОСОБА_1