Справа № 645/4789/17
Провадження № 1-кп/645/211/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 липня 2018 року м. Харків
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово засудженого : 08.07.1994 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 141 КК України до 2 років позбавлення волі; 17.12.1996 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 206 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 45 КК України звільнений з іспитовим строком 2 роки; 26.10.2001 Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 125, 42 КК України до 4 місяців 26 днів арешту; 04.06.2002 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі; 04.07.2003 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 186, ст. 71 КК України до 1 року 10 місяців 30 днів позбавлення волі; 14.11.2006 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 17.08.2007 Великобурлуцьким районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі; 23.09.2011 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений з іспитовим строком 2 роки; 18.10.2011 Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 21.11.2011 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі, 29.01.2015 року звільнений від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого: 08.09.2008 Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; 11.10.2011 Московський районним судом м. Харкова, за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 14.03.2012 Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років позбавлення волі; 29.03.2016 Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України
У ході судового розгляду ОСОБА_7 винним у скоєнні інкримінованого йому правопорушення визнав частково, пояснив суду, що в середині серпня 2017 року, в ранковий час, він знаходився на трамвайному колі, що знаходиться по Салтівському Шосе, у м.Харкові, проходячи повз трамвайну зупинку, він побачив на лавці зупинки раніше не знайомого йому чоловіка, обличчя якого було сильно побите, він підійшов до нього, щоб поцікавитися, хто його так сильно побив, чоловік відповів щось незрозуміле. Після чого ОСОБА_7 побачив, що в кишені надітої на чоловіці куртці, знаходиться мобільний телефон «Нокіа» з сенсорним екраном, який він вирішив викрасти, підійшовши до чоловіка, він дістав з кишені зазначений телефон і пішов. Окрім мобільного телефона, ніяких більше речей чи грошових коштів у чоловіка він не брав.
У ході судового розгляду ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення не визнав у повному обсязі, пояснив суду, що у зазначений в обвинувальному акті день та час його взагалі не було в зазначеному в обвинувальному акті місці вчинення кримінального правопорушення в районі на кінцевій зупинці кола трамваю, що розташована за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 151, потерпілого ОСОБА_6 він взагалі ніколи не бачив, до інкримінованого йому кримінального правопорушення він взагалі не має жодного відношення.
У звязку із оспорюванням обвинуваченими фактичних обставин справи, суд визнав доцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які оспорюються обвинуваченими, і судом були досліджені докази, на які прокурор послався в обґрунтування наявності в діях обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_7 інкримінуємого складу кримінального прваопоуршення.
Незважаючи на заперечення вини з боку обвинуваченого ОСОБА_4 , часткового визнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 їх вина у скоєнні інкримінованого кримінального прваопоуршення, за обставин встановлених судом, доведена повністю і підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, які відповідають вимогам передбаченим ст.85-87 КПК України, перевірених та оцінених у їх сукупності судом безпосередньо в судовому засіданні, а саме: показаннями потерпілого, свідків, даними протоколів процесуальних дій та додатками до них, та наступними письмовими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження:
- допитом потерпілого ОСОБА_6 , який пояснив суду, що в серпні 2017 року, в вечірній час, він знаходився поблизу кафе «Каприз», на кінцевій зупинці кола трамваю, що розташована за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 151, у нього виник конфлікт з раніше не знайомими обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , після закінчення якого він вирішив відійти якнайдалі від зазначеного кафе і направився у напрямку медичного комплексу, що знаходиться пр. Салтівському шосе, коли його наздогнали обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та почали наносити йому удари, від яких він втратив свідомість, коли прийшов до тями в кареті швидкої допомоги, виявив зникнення мобільного телефон «Нокіа», кросівок чорного кольору ТМ Nike та грошових коштів у сумі 3000 гривень.
- допитом свідка ОСОБА_8 , яка у судовому засіданні пояснила, що у неї в аренді знаходиться кафе «Каприз», що знаходиться на кінцевій зупинці кола трамваю за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 151., в її кафе часто приходили обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , вживали спирті напої та грабували людей. У серпні 2017 року, вона особисто бачила, що в вечірній час ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та дівчина останнього на ім`я ОСОБА_9 також знаходилися в кафе, на виході з якого у ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відбувся конфлікт з потерпілим ОСОБА_6 , в ході якого ОСОБА_7 наніс удар останньому, після чого конфлікт переріс в драку. Після чого потерпілий ОСОБА_6 почав втікати від ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у напрямку церкви, що знаходиться по Салтівському Шосе, у м.Харкові.
Окрім свідчень потерпілого та свідка, вина обвинувачених підтверджуються матеріалами кримінального провадження, оригінали яких, які були безпосередньо досліджені у судовому засідання, а саме:
- Висновок експерта № 929 А/17 від 15.08.2017 за результатами судово-медичної експертизи, відповідно до якого у зв`язку з подією 12.08.2017 року у потерпілого ОСОБА_6 встановлені наступні ушкодження: множинні синці голови, забито-рвані рани нижньої губи (всі ці ушкодження як у сукпності, так і кожен окремо) відповідно до п.2.3.5, п.2.3.2 «б» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» належать до категорії легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження утворилися від неоднократної дії тупого твердого предмета (предметів), з обмеженою площею травмуючої поверхні, індивідуальні особливості якого в ушкодженні не відобразилися. Вищеперелічені ушкодження наявні у ОСОБА_6 не могли утворитися при мимовільному падінні з висоту зросту на тверду поширену поверхню.
- Протоколи пред`явлення особи для впізнання від 25.09.2017, відповідно до яких потерпілим ОСОБА_6 впізнано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , як осіб, що спричинили йому тілесні ушкодження та заволоділи його майном.
- Протокол проведення слідчого експерименту від 09.10.2017 року та фототаблиця до нього, в ході проведення якого потерпілий ОСОБА_6 , в ході якого останній детально пояснив про обставини скоєння відносно нього розбійного нападу, показав на місце скоєння відносно нього кримінального правопорушення.
- Протокол огляду місця події від 26 вересня 2017 року та фототаблиця до нього, в ході якого в квартирі АДРЕСА_3 було вилучено мобільний телефон «Нокіа» imei НОМЕР_1 .
- Протокол огляду предмету від 26 вересня 2017 року, в ході якого було оглянуто мобільний телефон Нокіа» imei НОМЕР_1 .
- Протокол пред`явлення речей для впізнання від 27 вересня 2017 року та фототаблиці до нього, в ході якого потерпілий ОСОБА_6 впізнав мобільний телефон «Нокіа 500», який було викрадено у нього в ніч з 12.08.2017 року на 13.08.2017 року біля медичного комплексу, що знаходиться за адресою: м.Харків, Салтівське Шосе, 264, у м.Харкові.
- Протокол огляду місця події від 26 вересня 2017 року та протокол огляду предмету від 26 вересня 2017 року, в ході якого оглянута та вилучена сім карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» з серійними номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та з номером мобільного оператора НОМЕР_4 , яка належить ОСОБА_7 .
Стаття 91 КПК України визначає обставини які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збирання перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ є допустимим, якщо він отриманий в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 87 КПК України визначений вичерпний перелік підстав, за яких доказ може бути визнаний недопустимим. Достовірність та об`єктивність вищенаведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, відносні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази. У відповідності до вимог ст.ст.85, 86 КПК України, суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 324, ст. 368 КПК України, суд, вирішуючи питання про наявність в діях обвинуваченого ознак злочину і за якою статтею кримінального закону це діяння має кваліфікуватися, для визначення умислу, а також для відмежування конкретного діяння проти життя чи здоров"я особи від суміжного, при дослідженні доказів виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.
Крім того, суд враховує роз`яснення, які містяться у Постанові Пленуму ВСУ №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у злочинах проти власності». Так, під нападом за статтею 187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні. Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження (останнє кваліфікується за ч. 4 ст. 187).
Тому, позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , , який в судовому засіданні винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, що він лише викрав мобільний телефон потерпілого, не погоджуюсь саме з кваліфікацією даного діяння, позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , суд оцінює критично, оскільки вважає, що їх винуватість у вчиненні інкримінованого їм кримінальному правопорушенні повністю доводиться наведеними вище доказами.
Також, доводи обвинувачених, суд розцінює як спосіб захисту та намагання пом`якшити відповідальність за вчинене. Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_6 , іншим доказам, наведеним вище, у суду немає. Ані обвинуваченими, ані стороною захисту таких підстав суду не надано.
Також суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_10 , яка є співмешканкою ОСОБА_4 , про те, що 12 серпня 2017 року між потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_7 виник конфлікт, який припинився біля кафе, жодних розбійних дій відносно потерпілого обвинувачений ОСОБА_4 в її присутності не вчиняв. Такі покази свідка суд розцінює як бажання сприяти уникнення відповідальності обвинуваченому ОСОБА_4 за фактично скоєне.
При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання їх винними.
Дії обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_7 суд кваліфікує у межах пред`явленого обвинувачення, за ч.2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненим за попередньою змовою групою осіб.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинувачених, відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченим, відповідно до ст. 67 КК України судом визнається рецидив кримінальних правопорушень.
Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що він раніше неодноразово засуджений, в тому числі за скоєння умисних корисливих кримінальних правопорушень проти власності, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, на обліку в наркологічному та неврологічному диспансері не перебуває, не працює.
Згідно ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК України.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі коли особа в період іспитового строку вчинила новий злочин суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.
Також призначаючи при призначенні покарання обвинуваченому враховуються вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Також судом беруться до уваги, роз`яснення, які містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання із змінами, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, тощо). Одночасно суд враховує, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставину, що обтяжує покарання, особу обвинуваченого, та вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 призначити покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки його виправлення і перевиховання, на думку суду неможливе без ізоляції від суспільства, остаточно визначити йому покарання з урахуванням покарання за вироком Московського районного суду від 29.03.2016 року, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання частини невідбутого покарання за попереднім вироком.
Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше неодноразово засуджений, в тому числі за скоєння умисних корисливих кримінальних правопорушень проти власності, на обліку в наркологічному та неврологічному диспансері не перебуває, не працює.
Судом при призначенні покарання обвинуваченому враховуються вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Також судом беруться до уваги, роз`яснення, які містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання із змінами, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, тощо). Одночасно суд враховує, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, відсутність обставини, що пом`якшують покарання, обставину, що обтяжує покарання, особу обвинуваченого, та вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 призначити покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки його виправлення і перевиховання, на думку суду неможливе без ізоляції від суспільства.
Таке покарання за глибоким переконанням суду буде обґрунтованим і необхідним для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними та іншими особами кримінальних правопорушень.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7000 грн. у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.
Частиною 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості,та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Згідно абзацу 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст. ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, в даному випадку предметом доказування є сума матеріальної шкоди, даний факт відноситься до предмету доказування по цивільному позову та підлягає детальному аналізу судом.
Питання про долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 100, 124, 349, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді восьми років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з 28 вересня 2017 року.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набранням вироком законної сили та направлення його для подальшого відбуття покарання, суд вважає необхідним залишити без змін - тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань №27.
ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді восьми років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України шляхом частково приєднання до призначеного покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 29.03.2016 року за ч.2 ст. 185 КК України, призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді восьми років і шести місяціі позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з 27 вересня 2017 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набранням вироком законної сили та направлення його для подальшого відбуття покарання, суд вважає необхідним залишити без змін - тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань №27.
Стянути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 3500 грн. (три тисячі п`ятсот гривень) у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.
Речовий доказ мобільний телефон «Nокіа 500», з imei: НОМЕР_1 та акумуляторну батарею «Nокіа ВL -4 U 3/7 V», які знаходяться на відповідальному зберіганні в камері схову Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області, після набрання вироком законної повернути ОСОБА_6 .
Речовий доказ сім карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» з серійними номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та з номером мобільного оператора НОМЕР_4 , що знаходиться на відповідальному зберіганні в матеріалах кримінального провадження залишити там зберігати.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з дня вручення копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: