УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 766/9510/17
провадження № 51-9177ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_4 , на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 04 липня 2018 року в межах кримінального провадження № 0002315 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополя, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 21 травня 2010 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 24 жовтня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 3 місяці 2 дні,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 13 квітня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він 30 квітня 2017 року приблизно о 13:30, перебуваючи у будинку АДРЕСА_3 повторно, таємно викрав належний ОСОБА_6 мобільний телефон марки «Sony Ericsson Cybershot», чим заподіяв потерпілому майнову шкоду на суму 275 грн.
Апеляційний суд Херсонської області ухвалою від 04 липня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує, що суд апеляційної інстанції, поверхнево дослідивши дані про особу засудженого, не звернув належної уваги на доводи апеляційної скарги прокурора про те, що засуджений вже двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, покарання за які відбував реально. Також завдані потерпілому матеріальні збитки відшкодовано ОСОБА_5 унаслідок викриття його злочину, при цьому він жодних заходів щодо відшкодування шкоди не вжив, не вибачився перед потерпілим. Крім того, засуджений характеризується посередньо за місцем проживання, офіційно не працює, а тому прокурор вважає, що застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК є необґрунтованим. Наведене, на думку прокурора, свідчить про підвищену суспільну небезпечність засудженого, а тому він вважає, що апеляційний суд всупереч ст. 419 КПК, належним чином не вмотивувавши своїх висновків, безпідставно відмовив у задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурором не оскаржується.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, місцевий суд, приймаючи рішення про визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання, згідно з указаною нормою кримінального закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, а саме, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, обставин, що пом`якшують покарання засудженому щире каяття та відшкодування шкоди й відсутність обставин, що його обтяжують.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Таким чином, з урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_4 , на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 04 липня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3