УХВАЛА

Справа № 569/13433/18

19 липня 2018 року Рівненський міський суду Рівненської області

у складі: слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про арешт на майно, а саме: нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , а саме на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, встановивши заборону здійснювати реєстрацію, перереєстрації вказаного об`єкту.

В обґрунтування клопотання вказав, що Рівненською місцевою прокуратурою здійснюється нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області у кримінальному провадженні за №0000057 від 01.06.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Із матеріалів клопотання вбачається, що 01.06.2018 до Рівненської місцевої прокуратури надійшла заява ОСОБА_5 про те, що невідомі особи, шляхом обману та вчинення шахрайських дій, за попередньою змовою групою осіб заволоділи квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання її членом сімї ОСОБА_8 та встановлення факту проживання однією сімєю.
Рішенням Рівненського міського суду від 26.08.2016 (справа №569/16419/15-ц) в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
Під час розгляду справи судом встановлено те, що «в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивачки про те, що вона проживала з ОСОБА_8 однією сімєю і була членом її сімї, належних і допустимих доказів позивачка до суду не надала. Позивачка є зовсім чужою людиною для ОСОБА_8 , з позовом вона звернулася до ОСОБА_7 , яка ніколи не була членом сімї чи родичкою ОСОБА_8 , тобто до зовсім сторонньої особи, яка не може бути відповідачем у цій справі, і судом не встановлено які ж права порушуються ОСОБА_7 при розгляді вказаної справи».
Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу.
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26.10.2016 в частині відмови позовних вимог ОСОБА_6 залишено без змін, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Під час розгляду справи судом встановлено наступне «на переконання колегії суддів, оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , окрім встановлення факту родинних відносин останнього із ОСОБА_8 , підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення.
Статтею 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
По справі встановлено, що на час подання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 своїх позовів до суду будь-які спадкоємці за заповітом чи за законом, які б мали право на отримання спадщини після смерті ОСОБА_8 , були відсутні.
Оскільки дядько ОСОБА_5 ОСОБА_9 помер раніше і спадщину після смерті останнього прийняла його дружина ОСОБА_8 , з якою у ОСОБА_5 відсутня кровна спорідненість, тому останній не може бути спадкоємцем ОСОБА_8 1-3 черги.
За таких обставин, на думку колегії суддів, належним відповідачем за вимогами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в першу чергу мав би бути орган місцевого самоврядування - Рівненська міська рада, оскільки спір в цій справі стосується і її прав та інтересів, так як у разі відсутності законних спадкоємців після смерті ОСОБА_8 , майно останньої підлягає переходу у власність громади міста Рівне.
Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» N 7, 30.05.2008, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
На розсуд колегії суддів, ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_5 , не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що кожен із них проживав із спадкодавцем ОСОБА_8 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та здійснювали за останньою догляд.
Позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7 в ході апеляційного розгляду справи заявили, що спадкодавець ОСОБА_8 багато років перебувала у хворобливому стані і її доглядом займався її чоловік ОСОБА_9 , який до дня своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав задовільний стан свого здоров`я та не потребував сторонньої допомоги.
Дана обставина, на переконання колегії суддів, спростовує твердження обох позивачів про те, що вони, кожен окремо, проживали разом із спадкодавцем ОСОБА_8 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, бо у такому разі, вони мали б одночасно проживати однією сім`єю і разом з чоловіком останньої, який помер раніше своєї дружини лише на 2 роки і будь-якої сторонньої допомоги не потребував.
Також, колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо того, що ОСОБА_5 фактично проживаючи в м. Комсомольськ Полтавської області, що підтверджується відповідною відміткою в його паспорті, і маючи там сім`ю, не міг одночасно жити однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_8 .
За таких обставин, в задоволенні позову ОСОБА_5 про встановлення факту його проживання однією сім`єю на протязі останніх п`яти років із спадкодавцем ОСОБА_8 та зміну черговості у спадкуванні після смерті останньої, слід відмовити.
В решті оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, оскільки ОСОБА_6 також не довела належними доказами свої вимоги, а щодо встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , то даний факт дійсно підтверджується належними доказами і це також підтверджують ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ».
На зазначене рішення суду подано касаційні скарги, які постановою Верховного суду від 11.04.2018 залишено без змін.
Однак, ОСОБА_6 знаючи про те, що існує Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26.10.2016 яке набрало законної сили вирішує та змінює прізвище та імя на ОСОБА_10 та повторно звертається до суду з позовом до Рівненської міської ради про визнання членом сімї та встановлення факту проживання однією сімєю.
Однак у січні 2017 року ОСОБА_6 змінює прізвище та імя на ОСОБА_10 .
Далі, ОСОБА_11 не повідомляючи суду обставини про існування відповідного рішення суду яким вже встановлено відсутність факту проживання останньої із ОСОБА_8 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, яке набрало законної сили повторно звертається до суду з позовом до Рівненської міської ради про визнання членом сімї та встановлення факту проживання однією сімєю не повідомляючи дані обставини суду.
Рішенням Рівненського міського суду від 21.06.2017 (справа №569/15545/16-ц) позов ОСОБА_11 до Рівненської міської ради задоволено. Визнано ОСОБА_11 членом сімї ОСОБА_8 . Встановлено щодо ОСОБА_11 факто проживання понад п`ять років однією сімєю з ОСОБА_8 .
Однак, в подальшому дане рішення суду 20.12.2017 скасовано постановою Апеляційного суду Рівненської області.
Відповідно до інформації Другої Рівненської державної нотаріальної контори 10.09.2015 конторою була заведена спадкова справа №291/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8
11.07.2017 до Другої Рівненської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_11 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
11.07.2017 державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №1-429 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_8 на імя ОСОБА_11 . Підставою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою АДРЕСА_1 є рішення Рівненського міського суду від 21.06.2017 (справа №569/15545/16-ц).
В подальшому 11.07.2017 ОСОБА_11 здійснює реєстрацію спірної квартири що за адресою АДРЕСА_1 за собою, а вже 12.07.2017 продає дану квартиру громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у спільну часткову власність.

В подальшому ОСОБА_12 та ОСОБА_13 здійснюють продаж даної квартири 06.10.2017 для ОСОБА_14 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна по даний час є власником даної квартири.

У зв`язку із вищевикладеним, є всі підстави вважати, що вказаний об`єкт нерухомого майна відчужений на користь інших осіб протиправно.

Отже, на даний час виникла необхідність в накладенні арешту на об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 яке незаконно вибуло із власності ОСОБА_8 , та знаходиться під загрозою незаконного відчуження.

В ході досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вищевказане нерухоме майно є доказом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 має реєстраційний номер №01.

Прокурор Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання про арешт майна підтримав, просив задовольнити, просив проводити розгляд клопотання без виклику осіб у володінні яких знаходиться вказане майно.

Заслухавши прокурора, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя прийшов до висновку, що клопотання слід задовольнити частково із наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України регламентовано, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно абз. 1 ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений на рухоме чи нерухоме майно, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Так, накладення арешту на вказане майно дасть можливість забезпечити відшкодування шкоди, завданої державі внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Як убачається із п.7 ч. 2 ст.131 КПК України, що заходом забезпечення кримінального провадження для досягнення його дієвості є арешт майна.
Враховуючи, те що слідчим доведено, що нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , а саме на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, є предметом кримінального правопорушення , тому з метою збереження речових доказів, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення даного клопотання.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 98, 131-132, 167, 170-173, 174, 175 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме: нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , а саме на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, встановивши заборону здійснювати реєстрацію, перереєстрації вказаного об`єкту.

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Рівненської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя