Справа № 742/746/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/791/2018
Категорія - ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002017, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 червня 2018 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, не працюючої, із середньою освітою, одруженої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 червня 2018 року ОСОБА_10 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і їй призначено покарання у виді громадських робіт на строк 180 год..

Цивільний позов задоволено частково та стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 : 2000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди; 3157,87 грн. в рахунок відшкодування матеріальних витрат, а всього 5157,87 грн., в іншій частині в задоволенні позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 6600,00 грн. витрат на правову допомогу.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_10 просить скасувати вирок місцевого суду та закрити кримінальне провадження відносно неї за відсутністю події кримінального правопорушення. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом безпідставно було відхилено клопотання про допит свідка захисту ОСОБА_11 , чим було позбавлено її можливості доводити свою невинуватість, також, було залишено без задоволення клопотання щодо долучення до матеріалів кримінального провадження ряду документів, які, на думку сторони захисту, мають важливе значення та суттєво могли вплинути на ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення і відмовлено в долучені до матеріалів провадження заяви ОСОБА_7 від 1 листопада 2017 року та пояснень останньої від вказаної дати, хоча показання потерпілої надані в судовому засіданні різняться з показаннями, наданими під час досудового розслідування. Також апелянт зазначає, що після внесення заяви потерпілої до ЄРДР, до вказаного кримінального провадження не було долучено її заяву до поліції, а вказане звернення хоча і було долучено судом першої інстанції, але у вироку йому не було даної жодної оцінки. Крім того, обвинувачена ОСОБА_10 вважає, що місцевим судом не взято до уваги відсутність витягів з ЄРДР щодо внесення змін при перекваліфікації її дій, невнесення даних до ЄРДР щодо призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні. На думку апелянта, при ухваленні оскаржуваного вироку, не було дано оцінки рапорту помічника чергового прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_12 начальнику поліції та повідомлення зі служби 102, які різняться між собою.

Крім того, в поданій апеляційній скарзі ОСОБА_10 стверджує, що в у кримінальному провадженні не було проведено огляду місця події, слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 , щодо того, чим мав він можливість щось побачити за плакатами, як і не було вилучено предмету за допомогою якого потерпіла отримала тілесні ушкодження і він не оглядався експертом при проведенні експертизи.

Апелянтом також наводяться доводи з приводу зацікавленості свідків ОСОБА_13 , який є колегою потерпілої та ОСОБА_14 , який є цивільним чоловіком потерпілої. Також, обвинувачена вважає, що при пред`явленні особи для впізнання за фотознімками було порушено вимоги ст.. 228, 231 КПК України, оскільки свідок ОСОБА_13 та потерпіла ОСОБА_7 слідчим до проведення такої процесуальної дії не допитувалися щодо зовнішнього вигляду і прикмет особи, та за сукупності яких саме ознак, вони можуть впізнати особу. В апеляційній скарзі ОСОБА_10 також стверджує, що судом не дано належної правової оцінки медичній документації потерпілої щодо якої здійснювався тимчасовий доступ та на підставі якої здійснювалось проведення судово-медичної експертизи. Також вважає, що наявний в матеріалах кримінального провадження висновок судово-медичної експертизи виконано лише з врахуванням позиції потерпілої ОСОБА_7 , а саме з наданих нею пояснень. Зазначає, що судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання про необхідність проведення додаткової судово-медичної експертизи, відносно перевірки її показань, щодо можливості потерпілої самостійно травмуватися за обставин, на яких наголошує саме обвинувачена.

Відносно протоколів проведення слідчого експерименту від 21 лютого 2018 року за участі потерпілої, то апелянт стверджує, що вказаний доказ є недопустимим, оскільки був проведений не по місцю події, а біля приміщення поліції.

Крім того, ОСОБА_10 не погоджуючись з вироком місцевого суду в частині вирішення цивільного позову зазначає, що вона не була визнана цивільним відповідачем, а тому було порушено вимоги ст.. 62 КПК України, і судом, при стягненні на користь потерпілої витрат на лікування, не враховано, що частина ліків потерпілою були придбані для лікування існуючих у неї хронічних захворювань, які не мають відношення до травми голови, і речей не пов`язаних з лікуванням. Так само, не погоджуючись з відшкодуванням витрат на правову допомогу зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі, що не було доведено потерпілою.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої прокурор Прилуцької місцевої прокуратури ОСОБА_15 та представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 наводять доводи щодо необхідності залишення вироку місцевого суду без змін, а апеляційної скарги ОСОБА_10 без задоволення, як такої що є необґрунтованою.

Суд першої інстанції встановив, що 01 листопада 2017 близько 10 год. 10 хв., перебуваючи за адресою: м. Прилуки, вул. Київська, 230ж, ОСОБА_10 , на підґрунті раптово виниклого конфлікту, умисно, нанесла ОСОБА_7 , один удар пакетом, в якому знаходився тупий предмет, в лобну ділянку голови, чим заподіяла їй тілесне ушкодження у вигляді забійної рани в лобній ділянці голови, яке згідно висновку експерта № 71 від 05 лютого 2018 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, обвинувачену ОСОБА_10 та її захисника адвоката ОСОБА_9 які просили задовольнити вимоги поданої апеляційної скарги, потерпілу ОСОБА_7 , її представника адвоката ОСОБА_8 та думку прокурора, щодо необхідності залишення вироку без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_10 були дотримані.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 за обставин, викладених у вироку, суд першої інстанції обґрунтував доказами, дослідженими під час судового розгляду, які оцінені відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Зокрема, суд першої інстанції свої висновки про винуватість ОСОБА_10 обґрунтував показаннями: самої обвинуваченої, яка підтвердила про наявність 1 листопада 2017 року конфліктної ситуації з потерпілою, однак заперечувала свою вину у пред`явленому обвинуваченні та пояснювала, що ОСОБА_7 сама нанесла собі тілесне ушкодження вирвавши у неї з рук пакет з речами;

потерпілої ОСОБА_7 , згідно показань якої 1 листопада 2017 року до неї на роботу прийшла ОСОБА_10 та почала сваритися, вона намагалася заспокоїти останню, однак в ході конфлікту обвинувачена нанесла їй удари пакунком по голові в якому щось було, коли вона підвищила голос то прийшов ОСОБА_13 і ОСОБА_10 пішла;

свідка ОСОБА_13 , з показань якого слідує, що 1 листопада 2017 року знаходячи на своєму робочому місці він почув крик ОСОБА_7 , з якою працює в одному приміщенні, і коли він підійшов до дверей відділу то побачив, як обвинувачена вдарила потерпілу по голові пакетом, на його запитання, що сталося ОСОБА_10 , вийшла з приміщення і він побачив у ОСОБА_7 кров;

свідка ОСОБА_14 , чоловіка потерпілої, який в судовому засіданні місцевого суду дав показання, що 1 листопада 2017 року він приїхав до обвинуваченої в зв`язку з невдоволенням останньої встановленими жалюзями, однак вдома її не було, на телефонний дзвінок вона повідомила, що розбила голову його дівчині. Він відразу приїхав до дружини на роботу, де їй витирали голову від крові.

Встановлені судом обставин щодо винуватості обвинуваченої, крім вище наведених показань, також підтверджується даними, що, зокрема містяться у наступних доказах:

- заяві ОСОБА_7 від 01 листопада 2017 року, зареєстрованої в ЖЄОЗП за № 11765 в якій остання просить притягнути до відповідальності її клієнтку, яка 01 листопада 2017 року близько 10:15 нанесла їй невідомим предметом тілесні ушкодження в область голови;

- витязі з кримінального провадження №0002017 від 02 листопада 2017 року з якого вбачається, що 01 листопада 2017 року до Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява від ОСОБА_7 про те, що 01 листопада 2017 року їй були нанесені тілесні ушкодження;

- рапорті помічника чергового Прилуцького ВП згідно якого 01 листопада 2017 року о 11:01 год. на службу 102 надійшло повідомлення лікаря про звернення до ПМЛ ОСОБА_7 про побиття її наглядно знайомою жінкою. Діагноз ЗЧМТ, СГМ, забійна рана волосяної частини голови;

- рапорті помічника чергового Прилуцького ВП з якого вбачається, що 01 листопада 2017 року о 10:37 год. на службу 102 надійшло повідомлення ОСОБА_14 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 його дружині - ОСОБА_7 наглядно знайома жінка нанесла тілесні ушкодження;

- висновку судово-медичної експертизи №71 від 03 січня 2018 року, згідно якого у ОСОБА_7 виявлену забійну рану в лобній ділянці, яка утворилася в результаті однієї травмуючої дії тупого предмету, з прикладанням травмуючої сили в ділянці його розташування. Дане тілесне ушкодження відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров?я. Тілесні ушкодження могли утворитись в строк 01 листопада 2017 року;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 21 лютого 2018 року з фототаблицями до такого, з якого вбачається, як потерпіла ОСОБА_7 за участю статиста в присутності понятих, відтворила механізм нанесення їй жінкою (котра напередодні здійснила замовлення жалюзі з їх встановленням) пакетом (в якому щось було) по голові (вище лоба) 2-3 удари зверху-вниз;

- протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 лютого 2018 року, згідно яких потерпіла ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_13 впізнали по фотокарткам ОСОБА_10 яка 01 листопада 2017 року за адресою: АДРЕСА_2 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_7 .

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_10 не заперечувала фактичні обставини справи, проте наполягала на тому, що потерпіла внаслідок власних дій, шляхом виривання пакету нанесла собі тілесне ушкодження.

Зазначеним показанням обвинуваченої суд першої інстанції дав належну оцінку у взаємозв`язку з іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони не узгоджуються з фактичними обставинами справи і з таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторони захисту в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і доводи, викладені стороною захисту в апеляційних скаргах, були предметом дослідження під час судового розгляду, вони отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також суд дотримався вимог ст. 10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Посилання обвинуваченої в апеляційній скарзі, з приводу невідповідності обвинувального акту вимогам закону, колегія суддів не може взяти до уваги з огляду на те, що пред`явлений обвинувальний акт відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, а саме, містить як виклад фактичних обставин справи, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України, так і формулювання обвинувачення, крім того, апелянт не зазначає, що саме не міститься в обвинувальному акт згідно до вимог ст. 291 КПК України, а збіг текстової інформації викладеної в повідомленні про підозру і в обвинувальному акті не свідчить про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.

Доводи сторони захисту про безпідставне відхилення їхнього клопотання з приводу допиту свідка захисту ОСОБА_11 також не може бути визнане обґрунтованим, оскільки таке клопотання було подане після допиту всіх свідків і дослідження документів у судовому засіданні і вказаний свідок не був, а ні очевидцем самого факту нанесення тілесних ушкоджень, а ні свідком наслідків вчинення кримінального правопорушення, тобто про обставини факту нанесення тілесних ушкоджень йому відомо зі слів його дружини - обвинуваченої ОСОБА_10 , про обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Натомість свідок ОСОБА_16 був очевидцем подій і повідомив суд про тілесні ушкодження, які були отримані ОСОБА_7 1 листопада 2017 року, а тому його показання обґрунтовано враховано місцевим судом при ухваленні оскаржуваного вироку.

Відносно доводів апелянта щодо неприєднання інших документів до матеріалів кримінального провадження, зокрема, заяви ОСОБА_10 до органів поліції з приводу інциденту між нею та ОСОБА_7 та висновку дільничного офіцера поліції Прилуцького ВП за результатами розгляду цієї заяви слід, зазначити, що вказані факти ніяким чином не спростовують факту нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_10 .

Крім того, згідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку передбаченому ст. 225 КПК України. І за таких підстав, покази ОСОБА_10 , які зафіксовані у висновку дільничного є недопустимим доказом і суд не може на них посилатись, оскільки обвинувачена давала показання безпосередньо в суді.

З урахуванням викладеного, та з огляду на положення закону щодо безпосередності дослідження показань, доводи апеляційної скарги, щодо не долучення до матеріалів кримінального провадження заяви і пояснення ОСОБА_7 під час досудового розслідування, є неспроможними.

Посилання апелянта, що місцевим судом не взято до уваги відсутність витягів з ЄРДР щодо внесення змін про перекваліфікацію її дій та невнесення до ЄРДР даних щодо призначення групи прокурорів, є безпідставними, не спростовують доведеність вини ОСОБА_10 та наведені обставини не входить до обставин, визначених ст.. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Також, стороною захисту в ході судового розгляду в суді першої інстанції з даного приводу відповідні клопотання не заявлялися, а сторони вільні у поданні до суду документів, інших доказів. Крім того, в матеріалах кримінального провадження міститься витяг з ЄРДР про надходження заяви від ОСОБА_7 про вчинене кримінальне правопорушення та постанова слідчого від 23 лютого 2018 року про перекваліфікацію діяння з ч. 1 ст. 125 на ч. 2 ст. 125 КК України.

Щодо твердження в апеляційній скарзі обвинуваченої про відсутність оцінки суду рапорту помічника чергового Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_12 начальнику поліції та повідомлення зі служби 102, то колегія апеляційного суду вважає слушним зазначити, що обставини, які в них наведені, стосуються лише звернення до поліції з приводу подій, які в свою чергу були предметом детальної перевірки в ході судового розгляду, тобто вказані документи не містять інформації щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Також, наведення апелянтом ряду обставин, які, на її думку, свідчать про неповноту судового розгляду, зокрема, щодо кількості отриманих ОСОБА_7 ударів та обставин вчинення кримінального правопорушення колегія суддів не може взяти до уваги з огляду на наступне.

Обвинуваченій ОСОБА_10 органом досудового розслідування, згідно обвинувального акту, інкримінується нанесення лише одного удару пакетом, в якому знаходився тупий предмет в лобну ділянку голови потерпілої, в результаті якого остання отримала тілесне ушкодження, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім пояснень потерпілої, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні місцевого суду повідомив, що безпосередньо сам бачив один удар, який ОСОБА_10 наносила потерпілій, він описав предмет, яким наносився удар, взаємне розташування потерпілої та обвинуваченої під час нанесення удару.

Дані показання свідка повністю узгоджуються із іншими доказами по справі, а саме: показаннями потерпілої, висновком судово-медичного експерта, протоколом слідчого експерименту із потерпілою, які дослідженні під час судового засідання.

Також, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції вказав, що двері до офісу були дійсно скляні і на них малась вивіска - графік робочого дня, розміри якої ніяким чином не перешкоджали побачити йому факт нанесення удару обвинуваченою і дані показання прямо спростовують доводи обвинуваченої щодо необхідності проведення слідчого експерименту відносно перевірки, чи міг вказаний свідок бачити момент нанесення удару потерпілій.

Твердження обвинуваченої з приводу того що вказаний свідок є зацікавленою особою, оскільки є колегою, не відповідають дійсності, оскільки між ним та потерпілою не має ніяких родинних відносин, і жодних доказів, які б свідчили про його зацікавленість в результатах кримінального провадження в матеріалах відсутні, які і не були надані під час судового розгляду. Свідок ОСОБА_13 є фізичною особою підприємцем, який здійснює свою підприємницьку діяльність у приміщенні, що знаходиться поряд із приміщенням потерпілої та які розділені стіною.

Так само, на думку колегія суддів, є необґрунтованими доводи апелянта, що під час досудового розслідування не було проведено огляд місця події і дана обставина свідчить про неповноту встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки ст.. 93 КПК України врегульовано питання ініціювання стороною захисту слідчих дій і за необхідності сторона захисту могла вчинити дії про проведенню такої слідчої дій та надати докази суду, а не тільки вказувати на відсутність такої слідчої дії, яка крім іншого, на думку суду жодним чином не може спростувати докази, які прямо свідчать про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення.

Стосовно доводів ОСОБА_10 , викладених в апеляційній скарзі з приводу порушень при пред`явленні особи для впізнання за фотознімками, то вони не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вказана слідча дія проведена за правилами ст.. 228 КПК України і згідно вказаних протоколів від 23 лютого 2018 року у ОСОБА_7 та ОСОБА_13 було попередньо з`ясовано чи можуть вони впізнати особу, опитано про зовнішній вигляд та прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вони бачили цю особу.

Аргументи апеляційної скарги, що місцевий суд не надав належної правової оцінки медичній документації потерпілої ОСОБА_7 щодо якої здійснювався тимчасовий доступ та на підставі якої здійснювалась проведення судово - медичної експертизи в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження.

Згідно висновку експерта № 71 від 05 лютого 2018 року у ОСОБА_7 наявні тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в лобній ділянці, які могли утворитись в результаті однієї травмуючої дії тупого предмету з прикладанням травмуючої сили в ділянку розташування. Дані тілесні ушкодження не суперечать утворенню саме 01 листопада 2017 року. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Свідок ОСОБА_13 під час судового засіданні чітко показав місце нанесення удару на тілі потерпілої, яке повністю збігається із висновком експерта.

Протоколом слідчого експерименту від 21 лютого 2018 року із потерпілою, також підтверджено механізм нанесення удару по голові потерпілій ОСОБА_7 та місце нанесення удару на тілі - в лобну ділянку. Висновки слідчого експерименту повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_13 та висновками судово-медичної експертизи, він проводився з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а саме, яким чином були завдані потерпілій тілесні ушкодження. Тому, місце проведення слідчого експерименту не має суттєвого значення, оскільки навколишня обстановка не є умовою для його проведення на не впливає на дані, які перевіряються в ході такої слідчої дії. Крім того, проведення слідчого експерименту повністю відповідає вимогам ст. ст. 104, 223, 240 КПК України і підстав для визнання даного доказу недопустимим відсутні.

Крім того, посилання обвинуваченої в апеляційній скарзі з приводу того, що не було вилучено предмет, за допомогою якого потерпіла отримала тілесні ушкодження і він не оглядався експертом, на думку колегії суддів, не впливає на обсяг пред`явленого обвинувачення і є безпідставним, оскільки ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення у нанесення тілесного ушкодження, обставини якого повно та безумовно встановлено в судовому засіданні та підтверджуються сукупністю належних доказів. До того ж предмет, за допомогою якого було завдано тілесних ушкоджень, перебував у віданні обвинуваченої і за бажання вона могла надати його органу досудового розслідування.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-медичної експертизи, оскільки захисна версія обвинуваченої ОСОБА_10 щодо нанесення потерпілої собі тілесного ушкодження внаслідок власних дій, не підтверджена жодним доказом та спростовується показаннями свідка ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , а тому не потребує дослідження експертом версія, яка не підтверджена доказами. І під час судового розгляду, як в суді першої інстанції так і в ході апеляційного розгляду обвинуваченою та її захисником не було наведено ґрунтовних підстав у розумінні ст. 332 КПК України для призначення додаткової експертизи.

За наведених підстав, колегія суддів приходить до безумовного висновку про те, що вина ОСОБА_10 повністю знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, а її дії, судом першої інстанції, кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При обранні обвинуваченій ОСОБА_10 виду та міри покарання, суд правильно врахував враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винної, як вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога, психіатра - не перебуває, згідно з висновком органу з питань пробації для виправлення буде достатньо покарання не пов`язаного з позбавленням волі із застосуванням профілактичних заходів і за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої вмотивовано дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_10 покарання у виді громадських робіт.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_10 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а призначене покарання є достатнім і необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів, відповідає особі обвинуваченої та ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість.

Так, посилання обвинуваченої ОСОБА_10 , що вона не була визнана цивільним позивачем, а тому було порушено норми КПК України є безпідставними, оскільки ст.. 62 КПК України визначено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченого та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом і права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Тобто, законодавцем не передбачено окремої процесуальної дії щодо визнання особи цивільним відповідачем, а ним становиться особа, яка несе цивільну відповідальність з моменту пред`явлення цивільного позову.

Доводи апеляційної скарги, щодо не підтвердження цивільного позову в частині матеріальних витрат не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду виходячи з наступного.

Як вірно зазначено місцевим судом у вироку, витрати, пов`язані з лікуванням потерпілої ОСОБА_7 документально підтверджуються і відповідне медикаментозне лікування здійснювалося відповідно до призначення лікаря, а витрати, не пов`язані з лікуванням, при ухваленні вироку судом першої інстанції не враховувалися при стягненні розміру матеріальної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню потерпілій ОСОБА_7 суд обґрунтовано виходив з характеру вчиненого злочину глибини фізичних і душевних страждань спричинених потерпілій, істотності і наслідків вимушених змін у її житті, та, виходячи з вимог розумності, справедливості, враховуючи матеріальний стан обвинуваченої.

Колегія суддів також не погоджується з доводами обвинуваченої щодо непідтвердженості витрат потерпілої на правову допомогу, оскільки склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі і вході судового розгляду в місцевому суді вони були документально підтверджені розрахунковою квитанцією, договором про правову допомогу, розрахунком суми гонорару, окрім того, адвокат приймав участь в судових засіданнях, як в якості представника потерпілої, так і представника цивільного позивача.

А тому при перевірці законності рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, зроблено обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Вирок суду є законний, обґрунтований і справедливий, а тому скасуванню не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченої судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 червня 2018 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4