Справа № 152/1101/18
Провадження1-кп/152/100/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2018 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргород Вінницької області в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000182 від 26.07.2018 року по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ленінград, Росія, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, розлученого, з середньою освітою, непрацюючого, в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
законного представника
малолітнього потерпілого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Обвинувачений ОСОБА_3 злісно ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, встановлених рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24.04.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язаний сплачувати кошти (аліменти) на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі по 300 гривень щомісячно починаючи з 31.03.2011 року і до досягнення дитиною повноліття з наступною індексацію зазначеного розміру відповідно до Закону України " Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року в редакції від 06.02.2003 року.

Знаючи про необхідність сплачувати аліменти, ОСОБА_3 в період часу з лютого 2018 року по липень 2018 року, маючи умисел на ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), ігноруючи рішення суду та ухиляючись від його виконання, не сплачував аліментів, внаслідок чого порушив і продовжує порушувати право дитини на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.

Будучи не одноразово попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів на утримання дитини, не маючи обмежень до фізичної праці та протипоказань по стану здоров`я, на роботу не влаштувався, на обліку в Шаргородському центрі зайнятості як безробітний не перебуває, маючи доходи від тимчасових заробітків, їх не декларував, про суму заробітку та джерела доходів державного виконавця не повідомляв, аліментів на утримання дитини не сплачує, тобто добровільно рішення суду не виконує, таким чином, злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання неповнолітньої дитини, що призвело до виникнення заборгованості за вказаний період часу в сумі 1500 грн, що перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів. Загальна сума заборгованості ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_6 становить 13298,15 грн.

Злісно ухиляючись від сплати аліментів на утримання неповнолітньої сина, ОСОБА_3 порушив та продовжує порушувати права дитини на матеріальне утримання з боку батька та права на її повноцінне життя і всебічний розвиток, передбачені ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, відповідно до яких батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 винуватим себе у пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі, не заперечував факту вчинення кримінального правопорушення при вище наведених обставинах, запевняв суд, що усвідомив свою протиправну поведінку.

Суду показав, що по рішенню Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.04.2011 року він зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Аліменти не сплачує через відсутність роботи, яка б його задовольняла. Загальна заборгованість по аліментам складає 13298,15 грн. Запевняв суд, що найближчим часом працевлаштується і виплатить заборгованість по аліментах.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно обвинувачений та законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_3 розуміють зміст цих обставин. Сумнівів у добровільності та істинності позиції обвинуваченого ОСОБА_3 та законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_3 у суду немає. Суд також роз`яснив сторонам кримінального провадження, що у такому разі вони позбавляються права оскаржувати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Таким чином, суд визнав доведеним, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які полягають у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів) органом досудового розслідування кваліфіковані вірно, винуватість його доведена і він повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.1 ст.164 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами ст.ст. 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, форму вини, особу винного, обставину, що пом`якшуює покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом…

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19.10.2006 року, суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість "будь - якого кримінального обвинувачення".

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Обвинувачений ОСОБА_3 розкаявся у скоєному. Цю обставину суд визнає такою, що пом`якшує його покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом не встановлено.

На обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра Шаргородської ЦРЛ ОСОБА_3 не перебуває, за місцем постійного проживання характеризується негативно (а.с. 49 51).
Відповідно до вимог ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

З досудової доповіді, складеної територіальним органом пробації за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 Шаргородським районним сектором з питань пробації філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області від 17.09.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає в селі Рахни - Лісові Шаргородського району Вінницької області з матір`ю ОСОБА_7 , у будинку, що належить останній, офіційно не працює, схильний до вживання спиртних напоїв, неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, від матері надходять скарги на його поведінку, проживає за рахунок тимчасових заробітків. Ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінюється як високий. Ризик небезпеки для суспільства оцінюється як високий. Відповідно до висновку органу пробації - виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе без обмеження волі на певний строк та арешту, оскільки останній не становить високої небезпеки для суспільства (а.п.24-26).

З урахуванням обставин кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_3 , досудової доповіді з інформацією про соціально психологічну характеристику обвинуваченого, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до частини 2 статті 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особи винуватого, наявності обставини, що пом`якшує покарання, думки законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_5 ОСОБА_3 суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе в умовах застосування покарання у виді обмеження волі, оскільки останній ухиляється від працевлаштування, участі в утриманні та вихованні дитини не приймає, схильний до вживання спиртних напоїв, негативно характеризується за місцем проживання, неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, проживає в пристарілою матір`ю, відносно якої вчиняє домашнє насильство.
На думку суду, призначення цього покарання забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України.

Приймаючи таке рішення, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання в межах альтернативної санкції закону про кримінальну відповідальність, суд керується висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові № 5 - 48к -13 від 23 січня 2014 року.

Зокрема, в ній Верховним Судом України сформульовано висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судової дискреції (судового розсуду) при призначенні покарання виступають:кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у пункті 77 рішення в справі "Довженко проти України" від 12 квітня 2012 року зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Речові докази та судові витрати по даному кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов не заявлявся.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 органом досудового розслідування не обирався, відсутні підстави і для обрання його судом.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 395 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України і засудити до покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід засудженому ОСОБА_3 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1