Справа № 1-2067/11
Провадження № 1-в/761/243/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2018 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальній справі № 49-3099,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна останнього, накладеного у кримінальній справі № 49-3099.

На обґрунтування клопотання власник майна зазначив, що рішенням слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 07.02.2011 у вказаній вище кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України накладений арешт на вклади, цінності та інше рухоме та нерухоме майно обвинуваченого.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2012 ОСОБА_4 визнано винним за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій представників державної влади та управління, строком на 3 роки, з іспитовим строком 2 роки.

У той же час, зазначеним вироком суду питання щодо скасування арешту майна ОСОБА_4 , накладеного постановою слідчого від 07.02.2011, не вирішено, тобто на теперішній час останній позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві власності майном.

У зв`язку з цим, ОСОБА_4 просив вказаний захід забезпечення скасувати.

У судовому засіданні власник майна клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор належного обґрунтування подальшого застосування арешту майна ОСОБА_4 не навів, покладався на рішення суду.

Суддя, заслухавши доводи учасників розгляду клопотання, вивчивши його та долучені до нього документи, дійшов висновку про таке.

У силу ст. 8 Конституції України Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до п.п. 4.1 п. 4 рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004 верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як
регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Таким чином, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
З наведеного витікає, що вирішуючи будь-яке поставлене перед судом питання, остатній преш за все повинен виходити з розуміння масштабу порушення прав особи, яка звернулась до суду та відповідності рішення вимогам не лише закону, який діє, але й справедливості, як загальнолюдського виміру права.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

У практиці ЄСПЛ неодноразово зазначалось, що таке втручання держави у права особи повинно здійснюватися на підставі закону.
Крім того, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України
Як вбачається з наведених заявником доводів, майно ОСОБА_4 арештоване на підставі рішення слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 07.02.2011 у кримінальній справі № 49-3099 з метою забезпечення виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна.

У той же час, у зазначеній справі 24.09.2012 Шевченківським районним судом м. Києва постановлений вирок, яким ОСОБА_4 засуджений до 4 років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій представників державної влади та управління, строком на 3 роки, з іспитовим строком 2 роки.

Отже, на момент звернення з клопотанням про скасування арешту, накладеного 07.02.2011 рішенням слідчого, ОСОБА_4 звільнений від покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку, що свідчить про безпідставне утримання майна вказаної особи під арештом.

Відповідно до п.9 Перехідних положень КПК 2012 року арешт майна, застосований під час досудового слідства за положеннями КПК 1960 року, продовжує свою дію до моменту його зміни чи скасування у порядку, що встановлений КПК 1960 р.

Статтею 174 КПК 2012 року, якою обґрунтовує свої вимоги заявник, передбачений порядок та підстави скасування арешту майна, накладеного відповідно до положень КПК 2012 року.

У той же час, суддя керуючись наведеними вище принципами верховенства та справедливості, дійшов висновку, що, здійснюючи правосуддя на вказаних засадах, має перед усім забезпечити захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина.
Так, суддя звертає увагу, що відповідно до позиції ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» у випадку встановлення обмежень на користування правом власності справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення з питань позбавлення власності.

Наведене вище та покладений на суддю обов`язок щодо забезпечення дотримання прав та свобод особи вимагає від судді прийняття рішення, яке б усунуло спричинені негативні наслідки та відновило у повному обсязі права таких осіб, не дивлячись на відсутність у національному законодавстві можливості оскарження такого рішення слідчого.

Таким чином, клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна останнього, накладеного у кримінальній справі № 49-3099 підлягає задоволенню.

у х в а л и в :
Клопотання ОСОБА_4 задовольнити.
Арешт, накладений 07.02.2011 постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 у кримінальній справі № 49-3099 на майно засудженого ОСОБА_4 , а саме: вклади, цінності та інше рухоме майно, скасувати.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1