Провадження № 11-кп/782/212/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» липня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

за участю прокурора - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Апеляційного суду Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 24 травня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні подання ОСОБА_6 про вирішення питання щодо законності звільнення з місць позбавлення волі,-
В с т а н о в и л а :

02 травня 2018 року до Сватівського районного суду Луганської області звернувся ОСОБА_6 з поданням про вирішення питання щодо законності звільнення його з місць позбавлення волі. У своєму поданні заявник вказав, що вироком Ленінського районного суду м.Луганська від 04.04.2012 року його було засуджено за статтями 304 ч.1, 152 ч.3, 153 ч.2, 156 ч.2, 185 ч.2, 70 КК України до 7 років позбавлення волі. Вирок набрав чинності 12.06.2012 року. Строк покарання починається з 09.03.2010 року та закінчується 09.03.2017 року. У зв`язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, Свердловський район, де розташована Свердловська виправна колонія №38, опинився у межах тимчасово окупованої території України. 09 березня 2017 року працівниками Свердловської виправної колонії № 38 його було звільнено з установи. Станом на 24.04.2018 року він відбув покарання в повній мірі.
Він є громадянином України, мешкає на території підконтрольній державній владі України, засуджений та відбував покарання на підставі діючого законодавства України у Сведловській виправній колонії № 38, яка входила до складу Державної пенітенціарної служби України, у зв`язку з чим вирішення питань, що виникають при виконанні вироку, віднесено до компетенції судових органів України. Тому заявник просив суд вирішити питання щодо законності його звільнення з місць позбавлення волі та відбування покарання, встановленого вироком Ленінського районного суду м.Луганська від 04.04.2012 року в повній мірі.
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 24 травня 2018 року відмовлено у задоволенні подання ОСОБА_6 про вирішення питання щодо законності звільнення з місць позбавлення волі.

На ухвалу суду заявником ОСОБА_6 подана апеляційна скарга, в якій порушується питання про скасування ухвали суду та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства.
В обґрунтування своїх доводів апелянт, з посиланням на положення статей 3, 8, 63 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також ст.2 КПК України, зазначив, що його правовий статус до цього часу не визначено на підставі законодавства України, та він, як законослухняний громадянин, згідно довідки про судимість ще начебто відбуває покарання, оскільки даних про його звільнення немає. Це, на думку апелянта, порушує його громадянські права стосовно можливості отримання загранпаспорту, візи і т. ін.
Вважає, що суд незаконно відмовив у визначенні його правового статусу, мотивуючи це тим, що жодного документу немає в державному реєстрі судових рішень - проте внесення відповідних даних до цього реєстру, як зазначає ОСОБА_6 , не його обов`язок, а обов`язок державних органів, він не знаю та не повинен знати, чому відповідні дані не внесені куди слід- в довідці про судимість є дані про винесення вироку, сам він також підтверджую цю обставину. Копія вироку у нього не зберіглась у зв`язку з військовими діями, тому це також не його провина.
Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207 - VII від 15.04.2014 (далі - Закон) визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Тому, як зазначає апелянт, викликає подив позиція суду та прокурора щодо відсутності довідки про звільнення, оскільки він міг би спробувати надати її копію, але зауважує, що ця довідка була видана органом так званої «ЛНР». Від нього не залежало та не залежить, що її видав саме цей орган, та він ніяк не може впливати на цю обставину. Також апелянт вказує, що його провини немає в тому, що на зазначеній території, де він відбував покарання, не діють органи влади України. Проте, як вважає апелянт, з надуманих підстав суд не хоче відновити його правовий статус та в повній мірі реалізовувати його права, гарантовані Конституцією та іншим законодавством.
Вважає, що вказані істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповнота судового розгляду та намагання покласти на нього обов`язки, не передбачені законодавством, не бажання взяти до уваги суттєві обставини, які не залежать від нього, перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

В судове засідання апеляційної інстанції заявник ОСОБА_6 не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, про причини його неявки суду не відомо.

З урахуванням наведеного та керуючись положеннями ч.4 ст.405 КПК України апеляційний суд вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутністю заявника.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, якій заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу суду без змін, дослідивши матеріали судового розгляду та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Положеннями ст.537 КПК України визначено перелік питаннь, які вирішуються судом під час виконання вироків.
Зокрема, пункт 14 частини 1 цієї статті передбачає, що суд має право вирішувати інші питання, про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Мотивуючи своє рішення щодо відмови ОСОБА_6 у задоволенні його подання про вирішення питання щодо законності звільнення з місць позбавлення волі, суд першої інстанції зазначив наступне.
Як вбачається зі змісту подання, пояснень самого ОСОБА_6 в судовому засіданні та протоколу його допиту (а.с.10-11), а також згідно наявної у справі довідки (а.с.13), останній був засуджений вироком Ленінського районного суду м.Луганська від 04.04.2012 року за ст.ст. 304 ч.1, 152 ч.3, 153 ч.2, 156 ч.2, 185 ч.2, 70 КК України до 7 років позбавлення волі. Вирок набрав чинності 12.06.2012 року, строк покарання починається з 09.03.2010 року та закінчується 09.03.2017 року. Покарання ОСОБА_6 відбував в Свердловській виправній колонії №38.
Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07.11.2014 року у зв`язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, місто Свердловськ, де розташована Свердловська виправна колонія №38, є тимчасово окупованою територією, яка контролюється представниками незаконних збройних формувань.
Однак, як зазначено в оскаржуваному рішенні, довідка про звільнення ОСОБА_6 відсутня та згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень відносно ОСОБА_6 не знайдено жодного документу (а.с.19).
Отже, суд першої інстанції зазначив, оскільки Свердловська виправна колонія № 38 знаходиться на території, що визнана тимчасово окупованою територією, на якій на теперішній час не функціонують державні установи, та ОСОБА_6 не надано довідки про звільнення, або копії вироку чи інших доказів, що підтверджують факт призначення та відбування ним покарання, а також звільнення його з місць позбавленні волі, тому не має підстав для задоволення подання заявника ОСОБА_6 про вирішення питання щодо законності звільнення його з місць позбавлення волі.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 1 Закону України "Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII від 15.04.2014р., з наступними змінами, визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України.
Цей Закон згідно його частини другої визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року № 1632-VII, з наступними змінами, визначає заходи правового реагування в районі проведення антитерористичної операції і спрямований на забезпечення доступу громадян та юридичних осіб до суду.
За змістом частини другої статті 3 цього Закону вчинення необхідних процесуальних дій здійснюється за документами і матеріалами, поданими учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для ухвалення відповідного судового рішення.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки (а.с.13) ОСОБА_6 дійсно був засуджений вироком Ленінського районного суду м.Луганська від 04.04.2012 року за ст.ст. 304 ч.1, 152 ч.3, 153 ч.2, 156 ч.2, 185 ч.2, 70 КК України до 7 років позбавлення волі. Вирок набрав чинності 12.06.2012 року. Однак достовірних відомостей щодо строку обчислення відбування покарання ОСОБА_6 та дати і підстав його звільнення зі Свердловської виправної колонії № 38 суду не надано. Тому доводи апелянта про те, що строк відбування його покарання починається з 09.03.2010 року та закінчується 09.03.2017 року, є неспроможними.
Отже, оскільки заявником ОСОБА_6 не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених ним в поданні обставин, що мають значення у справі, зокрема відомостей про початок та закінчення строку відбування його покарання, а також про час та підстави його звільнення з Свердловська виправна колонія № 38, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення подання ОСОБА_6 про вирішення питання щодо законності звільнення його з місць позбавлення волі.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_6 безпідставною, яка задоволенню не підлягає, а ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 24 травня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні подання ОСОБА_6 про вирішення питання щодо законності звільнення з місць позбавлення волі - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3