АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0007623 відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Побережка Богуславського району Київської області,громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 14.08.2009 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 21 день;

- 31.05.2012 року Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу у розмірі 600 гривень;

- 18.04.2013 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України на 5 років 9 місяців позбавлення волі, 20.04.2016 року звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 2 місяці,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, ________________________________________________
Справа №11-кп/796/366/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків ОСОБА_9 до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року і остаточне покарання ОСОБА_9 призначено у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_12 , будучи раніше неодноразово засудженим, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний тяжкий злочин, при наступних обставинах.
Так, 28.07.2016 року приблизно о 13 год. 20 хв. ОСОБА_9 , знаходячись на зупинці громадського транспорту, розташованого по вулиці Симиренка, 5 в місті Києві, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_10 , чим завдав останній матеріальну шкоду на загальну суму 9 988 гривень.

Так, 28.07.2016 року ОСОБА_12 , знаходячись у невстановленому місці, час та обставинах, незважаючи на те, що раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення майнових злочинів, з метою покращення свого матеріального становища та маючи відповідний досвід, вирішив знову вчинити злочин, пов`язаний із відкритим викраденням чужого майна. Цього ж дня приблизно о 13 год. 15 хв. ОСОБА_9 , в той час коли знаходився неподалік зупинки громадського транспорту по вулиці Симиренка, 5 в місті Києві, то звернув увагу на раніше незнайому йому ОСОБА_10 , на шиї якої знаходився золотий ланцюжок, яким і вирішив відкрито заволодіти шляхом ривка.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, та усвідомлюючи те, що жінка подолати його наміри не зможе, ОСОБА_9 ззаду підійшов до ОСОБА_10 та, завдаючи останній сильний фізичний біль, з метою подальшого обернення на свою користь та особистого збагачення, шляхом ривка рукою з її шиї зірвав золотий ланцюжок, довжиною 54 см та вагою 5,7 г, на якому знаходився золотий хрестик, вагою 1,5 г, загальна вартість яких становить 9 988 гривень, заподіявши ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді: садна - на задній та на задньо-боковій поверхні шиї зліва в нижній третині; синця на передньо-внутрішній поверхні правого стегна в нижній третині, які за тривалістю розладу здоров`я відносяться до легких тілесних ушкоджень. Заволодівши в такий спосіб майном ОСОБА_10 , разом з майном останньої ОСОБА_12 з місця вчинення злочину втік, однак в подальшому був викритий та затриманий працівниками поліції.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме порушення принципу гласності, повного фіксування судового процесу технічними засобами.

При цьому зазначає, що в матеріалах кримінального провадження міститься журнал судового засідання від 18.10.2016 року, але у наданих судом та досліджених стороною захисту технічних записах судових засідань відсутній технічний запис судового засідання від 18.10.2016 року, що, відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, на думку апелянта, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо нього було порушено принцип публічності судового процесу та його повного фіксування технічними засобами.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України закрити на підставі ст. 417 та п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що під час підготовчого судового засідання прокурором не заявлялось клопотання про обрання чи продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу, однак суд, з порушенням ст. 26 КПК України, з власної ініціативи, всупереч положень ст. 331 КПК України, прийняв рішення про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу до 26.11.2016 року, що суперечить Рішенням Європейського суду з прав людини.
Тому, оскільки письмових клопотань прокурора на стадії підготовчого судового засідання не надходило і навіть усних клопотань під час підготовчого судового засідання про обрання/продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 не заявлялось, то судом було порушено його право на захист та право на особисту недоторканість.

Також вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому діяння - відкритого заволодіння чужим майном, не підтверджується належними і допустимими доказами.
Зокрема, судом першої інстанції було взято в основу вироку протокол огляду місця подій від 28.07.2017 року, який не був підписаний жодним з понятих в момент його складання, а допитаний в якості свідка ОСОБА_13 , взагалі не був на місці події і кулончик та ланцюжок вилучали в райвідділі по пр. Перемоги, 109. Свідок ОСОБА_14 взагалі протокол не підписував, а підпис на протоколі йому не належить, та на місці події 28.07.2016 року він також не перебував.
Також зазначає, що крім показань потерпілої, яка вказує на ОСОБА_9 , але з якою не було проведено впізнання, ОСОБА_9 на місці злочину не затримували (протокол затримання на місці злочину - відсутній), свідки не вказують на ОСОБА_9 , як на особу, яка була на місці злочину в момент його вчинення. При цьому, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 одночасно були статистами під час впізнання ОСОБА_9 свідком ОСОБА_15 , який до того ж судом не допитувався, а суд може брати в основу вироку лише ті показання, які були отримані безпосередньо в суді.
Крім того, судом не було допитано, та при цьому суд немотивовано відхилив клопотання захисту про допит експерта ОСОБА_16 , який проводив судово-медичну експертизу №1937 від 29.07.2016 року, та спеціаліста ОСОБА_17 , яка надавала висновок про вартість вкраденого майна від 14.09.2016 року.

Між тим, речовий доказ ланцюжок і кулончик ніколи ніким не опечатувався та не долучався до матеріалів кримінального провадження,а весь час перебував нібито у потерпілої, понятих на місці вилучення речового доказу і одночасного повернення його їй в цей же момент, в момент вилучення не було.
При цьому експерт-оцінювач ОСОБА_18 оцінювала річ, яка не була ідентифікована, опечатана чи іншим чином зафіксована.
Таким чином, на думку апелянта, оскільки вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому діяння - відкритого заволодіння чужим майном, не підтверджується належними і допустимими доказами, то відповідно до вимог ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок та закриває кримінальне провадження.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційних скарг сторони захисту, а також заперечення прокурора та потерпілої проти їх задоволення, допитавши потерпілу ОСОБА_10 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, винуватості ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна - грабежу, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, і кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, є правильними і ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його непричетності до злочину вчиненого щодо потерпілої ОСОБА_10 .
Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у справі і які змістовно наведені у вироку.

Зокрема, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення майна ОСОБА_10 підтверджується:

- показаннями потерпілої ОСОБА_10 в суді першої інстанції, та які вона підтвердила і будучи допитаною в суді апеляційної інстанції, про те, що 28.07.2016 року близько 13 год. вона на зупинці громадського транспорту по вулиці Симиренка в м. Києві очікувала маршрутку, а чоловік, якого в судовому засіданні вона впізнає як обвинуваченого ОСОБА_9 , сидів на зупинці та спостерігав за нею. В той час, коли вона повернулася в сторону маршрутки, що під`їхала, обвинувачений підскочив до неї ззаду та одним ривком зірвав ланцюжок, і через проїзну частину дороги побіг в напрямку дитячої поліклініки. Вона побігла за ним. Перебігши через проїзну частину дороги, обвинувачений викинув на клумбу ланцюжок, зупинився та почав стояти. Піднявши ланцюжок, вона підбігла до обвинуваченого та почала викликати поліцію, але коли вони приїхали, то ОСОБА_9 вже не було, бо він втік за поліклініку Після чого поліцейські разом з нею близько однієї години патрулювали по території району і коли повернулися на теж місце, то із-за поліклініки вийшов ОСОБА_9 , де його і затримали.
ОСОБА_10 категорично наполягала на тому, що саме обвинувачений вчинив відносно неї злочин і вона впевнено його впізнає, оскільки бачила на протязі досить тривалого часу та добре розгледіла його.
Також підтвердила, що внаслідок дій ОСОБА_9 в неї на шиї була подряпина та гематома, і що ланцюжок та хрестик, які вона підняла з клумби, були в неї вилучені, а потім їй повернуті, але в подальшому, на вимогу слідчого, вона їх йому надавала і в нього вони знаходились цілий день.

Зазначені показання потерпілої ОСОБА_10 , всупереч тверджень в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу рішення про доведеність винуватості ОСОБА_9 в сукупності з іншими доказами, оскільки вони є логічними і послідовними та об`єктивно підтверджуються іншими доказами у провадженні, а натомість захисником в апеляційній скарзі будь-яких доводів щодо наявності у потерпілої підстав для обмови ОСОБА_9 у вчинені злочину не наведено, як не зміг він їх вказати і при апеляційному розгляді.

При цьому та обставина, що під час досудового розслідування з потерпілою в даному випадку не було проведено впізнання особи, яка вчинила щодо неї злочин, не може вплинути на правильність висновків суду щодо доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину відносно потерпілої ОСОБА_10 , оскільки остання при здійсненні працівниками поліції разом з нею близько години патрулювання по території району, одразу вказала на ОСОБА_9 , який вийшов із-за поліклініки, як на особу, яка вчинила щодо неї злочин, тобто впізнала цю особу, що й стало підставою для його затримання, і ці обставини об`єктивно підтверджуються даними, що містяться у показаннях свідка ОСОБА_19 , який у суді першої інстанції пояснив, що влітку 2016 року він працював в складі слідчо-оперативної групи Святошинського райвідділу поліції та вони виїжджали на виклик на вулицю Симиренка в м. Києві, де у жінки зірвали золотий ланцюжок. Зустрівшись з потерпілою, остання розповіла, що перебувала на зупинці та незнайомий чоловік зірвав з неї золотий ланцюжок. Вона побігла за тим чоловіком, однак затримати його не змогла. Потерпіла описала зовнішні ознаки нападника. Після чого вони патрулювали вказаною територією і через деякий час потерпіла вказала на чоловіка, який зірвав з неї ланцюжок. Підійшовши до даного чоловіка, останній назвався ОСОБА_9 і вони повідомили йому, що на нього вказала потерпіла, однак обвинувачений сказав, що нічого не брав. Коли ж вони підвели обвинуваченого до потерпілої, остання підтвердила, що це саме він зірвав з неї ланцюжок, однак змінив футболку.

Також показання потерпілої ОСОБА_10 об`єктивно підтверджуються даними, що містяться у:

- протоколі огляду місця події від 28.07.2016 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого встановлено місце вчинення злочину відносно потерпілої ОСОБА_10 - ділянка місцевості біля зупинки громадського транспорту, розташованого по вулиці Симиренка, 5 в місті Києві, де присутня потерпіла, яка вказала на чоловіка, який зірвав з неї золотий ланцюжок та присутній під час вказаного огляду - ОСОБА_9 . В ході огляду було виявлено золотий ланцюжок, який оглянуто та передано потерпілій на зберігання.
- показаннях свідка ОСОБА_20 в суді першої інстанції про те, що влітку 2016 року він брав участь в якості понятого під час проведення слідчої дії - процедури впізнання та підписував відповідні документи.

При цьому, даний протокол складено в день події 28.07.2016 року з дотриманням вимог ст.ст. 104, ч. 3 ст. 214, 223 КПК України, а посилання захисника на недопустимість даного протоколу як доказу, оскільки він не був підписаний жодним з понятих в момент його складання, свідок ОСОБА_13 не був присутній на місці події, а кулончик та ланцюжок вилучались у райвідділі на пр. Перемоги, 109 в м. Києві, не заслуговують на увагу, оскільки є виключно його припущеннями, які об`єктивними доказами не підтверджуються.
Так, з матеріалів провадження слідує, що свідок ОСОБА_13 під час судового розгляду в суді першої інстанції не допитувався, як і не з`явився він і до суду апеляційної інстанції, незважаючи на задоволення апеляційним судом клопотання захисника про допит свідка ОСОБА_13 .
Таким чином, свідок ОСОБА_13 безпосередньо в судовому засіданні не надавав показань про те, що він не підписував протокол огляду місця події, не був присутній на місці події, а кулончик та ланцюжок вилучались у райвідділі на пр. Перемоги, 109 в м. Києві, а твердження захисника в цій частині є виключно його домислами.

Не свідчать про протилежне і приведені в апеляційній скарзі захисником показання свідка ОСОБА_14 , який при його допиті в суді першої інстанції вказав, що взагалі вказаний протокол не підписував і підпис на протоколі йому не належить, та на місці події 28.07.2016 року він також не перебував, оскільки ці показання слід оцінювати в сукупності з іншими його свідченнями, а вони вказують на те, що він був запрошений в якості понятого при впізнанні, але детально всіх обставин не пам`ятає, але пам`ятає, що був присутнім при подіях, коли сперечався обвинувачений із жінкою, яка наполягала на тому, що саме цей чоловік вчинив щодо неї злочин, а останній це заперечував.
При цьому та обставина, що свідок ОСОБА_14 , стверджуючи, що протокол огляду місця події він не підписував та на місці події 28.07.2016 року не перебував, вказав, що впізнання, при якому він був понятим, проводилось у відділі поліції по бул. Кольцова в м. Києві, в той час, як матеріали кримінального провадження свідчать про проведення відповідної слідчої дії зі свідком ОСОБА_21 , в присутності понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , у приміщенні Святошинського УП ГУ НП в м. Києві по пр. Перемоги, 109 в м. Києві, де свідок ОСОБА_21 серед пред`явлених йому для впізнання таких осіб: ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_9 , впізнав ОСОБА_9 як особу, яка відкрито викрала у раніше незнайомої йому ОСОБА_10 золотий ланцюжок 28.07.2016 року у денний час, беззаперечно свідчить про те, що свідок ОСОБА_14 помиляється як щодо свого процесуального статусу при проведенні цієї слідчої дії, так і щодо місця її проведення, що може бути зумовлено особливостями його запам`ятовування, тривалим періодом часу, що пройшов, від часу проведення цієї слідчої дії до його допиту в суді, так і тим, що за показаннями свідка ОСОБА_14 він декілька разів був присутнім в якості понятого при проведенні вилучення наркотичних засобів та інших слідчих дій, а отже, з цих причин може помилятись і щодо його участі при проведенні огляду місця події 28.07.2016 року по АДРЕСА_3 , де була присутня потерпіла, яка вказала на чоловіка, який зірвав з неї золотий ланцюжок та присутній під час вказаного огляду - ОСОБА_9 , і в ході огляду було виявлено золотий ланцюжок, який оглянуто та передано потерпілій на зберігання.

Отже, показання потерпілої ОСОБА_10 об`єктивно підтверджуються даними, що містяться також і у:

- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 29.07.2016 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_21 серед пред`явлених осіб впізнав за зовнішніми рисами обличчя, тілобудовою та одягом ОСОБА_9 як особу, яка 28.07.2016 пограбувала ОСОБА_10 , що зафіксовано на відповідному відеозаписі.
Щодо ж доводів захисника про недопустимість даного протоколу як доказу через те, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 були статистами під час її проведення і сам свідок ОСОБА_21 безпосередньо не був допитаний в суді, то останнє не є визначальним при оцінці дотримання процедури проведення цієї слідчої дії, яка, на переконання колегії суддів, в даному випадку була проведена з дотриманням вимог ст.ст. 223, 228 КПК України, що підтверджується не лише показаннями свідка ОСОБА_14 , але й відповідним відеозаписом її проведення, а відтак, є допустимим доказом, всупереч твердженням захисника ОСОБА_8

- висновку експерта №1937 від 29.07.2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у виді: садна - на задній та на задньо-боковій поверхні шиї зліва в нижній третині; синця на передньо-внутрішній поверхні правого стегна в нижній третині, які утворилися від не менш ніж двократної дії та за тривалістю розладу здоров`я відносяться до легких тілесних ушкоджень.

- висновку спеціаліста щодо вартості викраденого майна від 14.09.2016 року, за яким вартість викраденого золотого ланцюжка із золотим хрестиком складає 9 988 гривень.

- дослідженим золотим ланцюжком із хрестиком, що був наданий для огляду потерпілою ОСОБА_10 , який постановою слідчого від 28.07.2016 року визнаний та приєднаний до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ.

При цьому твердження захисника про недопустимість як доказу, зокрема, висновку судово-медичної експертизи №1937 від 29.07.2016 року через те, що в суді не був допитаний експерт ОСОБА_25 , не грунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та є надуманими, оскільки вказана експертиза була призначена та проведена з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, а її висновки є повними і конкретними та не мають жодних суперечностей, які б давали підстави для сумнівів в їх правильності чи потребували роз`яснення, а тому обґрунтовано судом першої інстанції покладено в основу рішення про доведеність винуватості ОСОБА_9 в сукупності з іншими доказами.

Також непереконливими є і доводи захисника щодо невмотивованості судового рішення про відхилення клопотання захисту про допит спеціаліста ОСОБА_26 , яка надавала висновок про вартість викраденого майна від 14.09.2016 року,оцінюючи річ, яка не була ідентифікована, опечатана чи іншим чином зафіксована, оскільки її залучення під час досудового розслідування в якості спеціаліста для надання консультації з визначення вартості викраденого майна відповідає положенням ст. 71 КПК України, а те, що вартість золотого ланцюжка з хрестиком складає 9 988 гривень, підтвердила в судовому засіданні і потерпіла ОСОБА_10 , яка вказала, що чеків на їх придбання не зберегла, і при цьому даний речовий доказ, не лише надавався потерпілою для проведення оцінки його вартості спеціалістом, але і був наданий потерпілою та оглянутий в судовому засіданні, а його відповідність, вилученому під час огляду місця події, підтверджується не лише показаннями потерпілої, але й відповідною фототаблицею до протоколу огляду місця події від 28.07.2016 року.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення майна ОСОБА_10 - грабежу, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, отже дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.
Колегією суддів не виявлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_9 .
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 на порушення судом вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення повного фіксування судового процесу технічними засобами через відсутність технічного запису судового засідання від 18.10.2016 року, то вони не відповідають дійсності і в направленій на запит апеляційного суду архівній копії диску №92А/17 містяться технічні записи всіх судових засідань суду першої інстанції, в т.ч. і судового засідання за 18.10.2016 року.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими і твердження захисника про порушення судом першої інстанції права ОСОБА_9 на захист та особисту недоторканість внаслідок продовження йому у підготовчому судовому засіданні запобіжного заходу без відповідного клопотання прокурора, оскільки, відповідно до положень ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити або скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в т.ч. запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого, а за відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.
Тим більше, що таке продовження судом першої інстанції під час підготовчого судового засідання запобіжного заходу ОСОБА_9 у виді домашнього арешту в даному випадку не свідчить про таке істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке б мало наслідком скасування вироку.

Призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 , з урахуванням ступеню тяжкості злочину та обставин його вчинення, особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працює, одружений, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, має батьків похилого віку, стану його здоров`я, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують його відповідальність, а також того, що ОСОБА_9 був засуджений вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2013 за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України на 5 років 9 місяців позбавлення волі, звільнений 20.04.2016 умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 2 місяці та в період умовно-дострокового строку скоїв новий злочин, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 71 КК України, і є необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення ним нових злочинів.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року відносно ОСОБА_9 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________________ ___________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3