Справа № 442/1290/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/426/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 442/1290/18 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2

за ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської від 13 березня 2018 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської від 13 березня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок без позбавлення права керування транспортними засобами. Вирішено питання щодо речових доказів.
ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він 26 листопада 2017 року близько 17 год. 40 хв. на ділянці дороги на вул. Володимира Великого в м. Дрогобичі Львівської області неподалік будинку № 28, керуючи автомобілем марки "SKODA SUPERB", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку автостанції, всупереч вимогам чинних Правил Дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001, а саме п.1.5, згідно якого "Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків"; п.1.10, згідно якого "... небезпека для руху - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися..."; п.2.3, згідно якого "Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну..."; п. 12.3, згідно якого "У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди"; п.18.1, згідно якого "Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека", не стежив за дорожньою обстановкою, проявив неуважність та при виникненні небезпеки для руху, а саме виходу пішохода на проїзну частину дороги, не вжив заходів для зменшення швидкості чи зупинки транспортного засобу, у результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який переходив дорогу по нерегульованому пішохідному переходу. В результаті ДТП ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження: відкритий перелом діафізу лівої стегнової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням уламків, з локалізацією рани по зовнішній поверхні лівого стегна; садно в тім`яно-потиличній ділянці справа, які згідно висновку судово-медичного експерта № 626 від 29 листопада 2017 року відносяться до тяжкого ступеня за ознакою небезпеки для життя в час спричинення.
На вирок суду прокурор ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 березня 2018 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить новий злочин і виконає покладені на нього судом обов`язки. Згідно із п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. Так, на думку прокурора, суд першої інстанції не врахував у повній мірі і не надав об`єктивної та всебічної оцінки усім обставинам, які мають значення для призначення особі покарання, а саме ступеню тяжкості, обставинам вчинення злочину і даним про особу обвинуваченого, належних і достатніх мотивів застосування ст. 69 КК України не навів. Зазначає, що суд не розмежував та не вказав, які саме обставини справи і дані про особу є такими, що пом`якшують покарання, а які з них є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Вважає, що судом не надано належної оцінки обставинам вчинення злочину та його наслідкам, а саме, тому, що обвинувачений ОСОБА_5 , керуючи автомобілем, порушив вимоги ПДР, які він зобов`язаний був знати та дотримуватися (п. 18.1 ПДР), здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 . При застосуванні ст. 69 КК України, на думку прокурора, судом безпідставно зазначено вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, з необережності. При цьому не взято до уваги, що необережна форма вини у злочинах цієї категорії має місце лише щодо наслідків, у той час як порушення ПДР, що призводять до таких наслідків, вчиняються з прямим умислом або внаслідок злочинної недбалості.

Зазначає, що у вироку, який ухвалено за відсутності потерпілого, не вказано, чим підтверджується відшкодування шкоди потерпілому та відсутність претензій у нього. При цьому, обвинувачений лише частково відшкодував витрати на лікування потерпілого у Дрогобицькій міській лікарні.

Звертає увагу, що витрати за проведення експертиз відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України у будь-якому випадку підлягають стягненню з обвинуваченого у разі ухвалення щодо нього обвинувального вироку.

Отже, на думку прокурора, судом не вказано, яким чином наведені ним пом`якшуючі покарання обставини, разом з даними про особу ОСОБА_5 , істотно знижують ступінь його тяжкості. А тому висновок суду про можливість застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 не можна визнати обґрунтованим.

Також, прокурор зазначає, що суд жодним чином не мотивував своє рішення про відсутність підстав для застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який заперечив апеляційну скаргу, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині, вчиненому за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Суд першої інстанції встановивши доведеною вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, при призначенні обвинуваченому покарання перейшов до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, тобто у вигляді штрафу.
Призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і з урахуванням особи винного.
Суд першої інстанції визнав такими, що пом`якшують покарання - визнання ОСОБА_5 своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання потерпілому медичної допомоги безпосередньо після вчинення злочину, добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано віднесено до пом`якшуючих обставин визнання вини, яке апеляційний суд розцінює як активне сприяння розкриттю злочину, враховуючи те, що зразу ж після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 залишався на місці та особисто викликав «Швидку допомогу» та працівників поліції. ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому та примирився з потерпіли, про що свідчить відсутність претензій з боку потерпілого до обвинуваченого. Зокрема, відповідно до заяви потерпілого ОСОБА_9 від 06.03.2018 останній зазначає, що матеріальні та моральні збитки йому відшкодовано повністю та просить врахувати зазначене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 .
З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з призначенням ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу. Таке покарання є достатнім, таким, що відповідає критеріям, визначеним ст.ст. 50, 65 КК України.
Твердження апелянта про те, що судом не враховано у повній мірі обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, характер та мотиви допущених особою порушень ПДР, їх наслідки, що суд безпідставно при призначенні покарання ОСОБА_5 застосував ст. 69 КК України колегія суддів такі відхиляє, мотивує це вищевикладеними доводами, при цьому констатує, що доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, не обґрунтовують незаконність та неправильність застосування судом при призначенні ОСОБА_5 покарання статті 69 КК України.
Підстав для застосування додаткового покарання судом першої інстанції встановлено не було.
В той же час прокурор, який поставив питання про призначення додаткового покарання в виді позбавлення права на керування транспортними засобами, не навів жодної підстави передбаченої законодавством для застосування додаткового покарання, що не дало можливості колегії суддів задовольнити його вимоги.
При цьому колегія суддів бере до уваги те, що потерпілий ОСОБА_9 скерував на адресу Апеляційного суду Львівської області заяву від 06.06.2018, у якій, зокрема, просить суд не позбавляти ОСОБА_5 права керування транспортними засобами, оскільки на своєму автомобілі ОСОБА_5 надає йому допомогу.
Таким чином, колегія суддів вважає вирок суду законним та обґрунтованим, покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для його скасування в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х а в а л и л а :

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської від 13 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

с у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_3 ОСОБА_4