Постанова
Іменем України

10 липня 2018 року
м. Київ
справа № 162/635/13-к

провадження № 51-1802 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 7 вересня 2016 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059, щодо

ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. В`язівне Любешівського району Волинської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнаного невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі КК), та виправданого за недоведеністю вчинення цих кримінальних правопорушень.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любешівського районного суду Волинської області від 2 жовтня 2013 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 364 КК, та виправдано за недоведеністю вчинення цих кримінальних правопорушень.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 7 вересня 2016 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, перебуваючи відповідно до наказу начальника управління МВС України у Волинській області № 130 о/с від 29 грудня 2006 року на посаді дільничного інспектора міліції Любешівського РВ УМВС України у Волинській області, будучи представником влади, тобто службовою особою, а саме працівником правоохоронного органу, діючи умисно в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з метою приховування вчиненого ними злочину щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зловживаючи службовим становищем, всупереч Закону України «Про міліцію» та Інструкції «Про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв та повідомлень про злочини, що вчинені або готуються», затвердженої наказом МВС України № 400 від 14 квітня 2004 року, як особа, якій доручено проведення перевірки, фальсифікував матеріали дослідчої перевірки, а саме: пояснення потерпілих та очевидців, і на підставі цих підроблених документів виніс завідомо незаконне рішення постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 3 грудня 2010 року.
Зокрема, з метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , використовуючи надану йому владу та службові повноваження всупереч інтересам служби, діючи в інтересах зазначених вище осіб, з 29 листопада 2010 року по 2 грудня 2010 року в невстановленому досудовим слідством місці склав завідомо неправдиві офіційні документи, які засвідчують факти та мають юридичне значення пояснення ОСОБА_11 і ОСОБА_13 від 29 листопада 2010 року, ОСОБА_14 від 30 листопада 2010 року, ОСОБА_12 від 1 грудня 2010 року, ОСОБА_15 від 2 грудня 2010 року, власноручно внісши у них завідомо неправдиві відомості про те, що 28 листопада 2010 року в приміщенні бару «Міраж» між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з однієї сторони, та ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_14 з іншої, виникла особиста неприязнь, яка переросла у бійку. Хоча насправді в приміщенні вказаного закладу громадського харчування ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 безпричинно побили ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а також принижували особисту гідність вказаних осіб, змушуючи їх стояти на колінах та висловлюючись на їх адресу нецензурною лайкою. Також діями ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 було порушено нормальне функціонування цього закладу.
У подальшому ОСОБА_7 підробив підписи ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 і ОСОБА_15 у вказаних поясненнях та виконав замість них записи про те, що зміст пояснень відповідає тим обставинам, які повідомили зазначені особи.
На підставі зазначених документів, які містили завідомо неправдиві відомості, ОСОБА_7 , зловживаючи наданою йому владою та службовими повноваженнями, 3 грудня 2010 року в приміщенні Любешівського РВ УМВС України у Волинській області, вніс до офіційного документу постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом бійки у барі «Міраж» завідомо неправдиві відомості про те, що в ході проведеної ним перевірки нібито було встановлено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 виникли неприязні відносини, що стали причиною бійки, яка не спричинила порушень громадського порядку, а також про те, що останній відмовився від проведення судово-медичного обстеження.
Прокуратурою Любешівського району Волинській області від 2 лютого 2011 року вказану постанову було скасовано, а щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 296 КК. Вироками Любешівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2011 року та 20 червня 2011 року, що набрали законної сили, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 296 КК.
Внаслідок цих протиправних дій ОСОБА_7 заподіяно істотну шкоду інтересам держави та окремих громадян у виді: приховування злочину, вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 ; підриву престижу та авторитету державного правоохоронного органу міліції в особі Любешівського РВ УМВС України у Волинській області; порушення законних прав ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на швидке та повне розкриття вчиненого відносно них злочину, викриття осіб, винних у його вчиненні та відшкодування заподіяних злочином збитків.
За цим обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК, суд першої інстанції виправдав ОСОБА_7 , дійшовши висновку, що доказів, які б беззаперечно доводили вину обвинуваченого у вчиненні ним зазначених кримінальних правопорушень, не здобуто.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції (далі прокурор), вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд порушив вимоги ст. ст. 22, 23 і 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки не дотримано засад змагальності кримінального провадження та безпосередності дослідження доказів, порушено право сторони обвинувачення на обстоювання своєї правової позиції та подання до суду доказів. Мотивує тим, що суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про привід свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 і ОСОБА_12 та допит цих свідків для встановлення обставин, з`ясування яких має суттєве значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Стверджує, що апеляційний суд порушив вимоги ст. ст. 370, 419 КПК, оскільки належно не перевірив доводи, викладені у апеляційній скарзі прокурора, не провів ретельного аналізу і оцінки доказів й таким чином постановив незаконне та необґрунтоване судове рішення.
Захисник ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу прокурора, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 без змін.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 , вказуючи, що злочин за ч. 3 ст. 364 КК на даний час декриміналізовано, підтримала касаційну скаргу прокурора частково, вважала, що при новому розгляді судом апеляційної інстанції не було виконано вказівок касаційного суду, які є обов`язковими, та просила скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , яка просила касаційну скаргу залишити без задоволення, прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У п.1 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що доводи прокурора про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. ст. 370 і 419 КПК є обґрунтованими.
Так, згідно ст. 370 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Крім того, зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам ст. 419 КПК.
Виходячи з положень указаних статей закону, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати вичерпну відповідь на вказані у ній доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви, з яких він виходив при постановленні ухвали, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, пославшись на відповідну норму права.
При розгляді даного кримінального провадження наведені вище вимоги закону залишились поза увагою апеляційного суду.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Серед іншого вважав, що суд необґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК і наводив відповідні доводи на обґрунтування своїх вимог. При цьому стверджував, що суд дав неправильну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 ; безпідставно визнав недопустимими доказами пояснення вказаних осіб та висновок судово-почеркознавчої експертизи № 490 від 22 травня 2013 року. Вказував на те, що всупереч вимог КПК суд послався у вироку на показання потерпілого ОСОБА_11 , надані ним прокурору під час досудового розслідування. Зазначав про порушення ст. 90 КПК, вважаючи незаконним визнання постанови Любешівського районного суду Волинської області від 24 січня 2013 року про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_7 для проведення додаткового розслідування такою, що має преюдиціальне значення, а також не погоджувався з висновком суду про порушення вимог КПК при проведенні виїмки документів.
Переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції повторно дослідив докази, а саме допитав ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_14 , а також дослідив документи, проте в повній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора,при цьому в ухвалі не навів докладних мотивів для їх спростування та підстав, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Водночас, погодившись з оцінкою доказів судом першої інстанції та висновками щодо недопустимості доказів, апеляційний суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, при цьому не звернув уваги, що прийняття одних і відхилення інших доказів повинно бути мотивовано.
Так, апеляційний суд допитав в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_11 , котрий підтвердивши показання, які давав в суді першої інстанції, зазначив, що викладена в поясненні від 29 листопада 2010 року дільничним інспектором міліції ОСОБА_7 інформація про обставини, за яких з хуліганських мотивів його побили в барі «Міраж», не відповідає тим дійсним обставинам, про які він розповідав ОСОБА_7 . При опитуванні ОСОБА_7 вніс до бланку пояснення лише його анкетні дані та попросив розписатися в графі роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України, що він і зробив. Пояснення не підписував, при цьому пояснення, які він давав, ОСОБА_7 до бланку не вносив. Згодом він дізнався, що дільничним інспектором ОСОБА_7 було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ч. 2 ст. 296 КК. Не погодившись з цим, звернувся до прокурора, який скасував вказану постанову та порушив кримінальну справу за ч. 2 ст. 296 КК. За цим же обвинуваченням винуватих осіб було засуджено вироками суду, що набрали законної сили.
Крім того, в суді першої інстанції свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 підтвердили показання потерпілого ОСОБА_11 про те, що їх пояснення дільничний інспектор міліції ОСОБА_7 до бланку не вносив, наявна у них інформація не відповідає дійсності, а в самих поясненнях вони ставили підпис лише під анкетними даними, а інших підписів не ставили.
Такі ж показання свідок ОСОБА_14 давав під час його допиту в суді апеляційної інстанції.
Однак зазначені показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , на які вказував прокурор, апеляційний суд всебічно, повно та об`єктивно за критеріями ст. 94 КПК не дослідив та безпідставно зазначив про недоведеність умислу ОСОБА_7 на викривлення інформації, яка йому надавалась, та про відсутність доказів того, що відомості в поясненнях цих осіб не відповідали тим, які вони надавали ОСОБА_7 при опитуванні. У зв`язку з наведеним, є голослівним судження апеляційного суду про те, що стороною обвинувачення не взято до уваги встановлення під час дослідчої перевірки дільничним інспектором міліції ОСОБА_7 винних осіб у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки наведена обставина не впливає на обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КК, яке висувалось ОСОБА_7 .
При цьому апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду, вказав, що за результатами перевірки події, що мала місце в барі «Міраж» ОСОБА_7 на підставі зібраних матеріалів виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, роз`яснив порядок її оскарження до суду в порядку приватного обвинувачення, направив постанову прокурору, склав протоколи про адміністративне правопорушення.
Разом з тим, апеляційним судом не було взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_11 , який стверджував, що надаючи пояснення ОСОБА_7 , розповідав, що його безпричинно, з хуліганських мотивів побили невідомі особи, які принижували його особисту гідність, але у поясненнях від 29 листопада 2010 року обставини цієї події викладено по іншому.
Крім того, зазначену постанову про відмову в порушенні кримінальної справи було скасовано прокурором, а в подальшому вироками Любешівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2011 року та 20 червня 2011 року, що набрали законної сили, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 було засуджено за ч. 2 ст. 296 КК.
Водночас апеляційний суд не звернув уваги на доводи апеляційної скарги прокурора про помилковість висновків суду першої інстанції, згідно з якими показання потерпілого ОСОБА_11 визнано неналежним доказом. Як і суд першої інстанції, апеляційний суд послався в ухвалі на протокол допиту потерпілого ОСОБА_11 , надані ним прокурору під час досудового розслідування, зазначивши, що в ході допиту потерпілий ОСОБА_11 показував, що ставив свій підпис під текстом пояснення, а тому його показання в судовому засіданні не можуть вважатися належним доказом обвинувачення ОСОБА_7 .
Однак зазначений висновок апеляційного суду суперечить вимогам ч. 4 ст. 95 КПК, відповідно до яких суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Також суд апеляційної інстанції фактично не перевірив та не надав відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора про те, що постанова Любешівського районного суду Волинської області від 24 січня 2013 року про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_7 для проведення додаткового розслідування не є остаточним рішенням у справі, а тому вона не може мати преюдиціального значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів. При цьому апеляційним судом залишилось поза увагою, що в зазначеному судовому рішенні суд не вправі був наперед вирішувати питання про формулювання й обсяг обвинувачення, його доведеність, кваліфікацію вчиненого, достовірність того чи іншого доказу чи перевагу одних доказів над іншими, а також вважати встановленими обставини, які підлягають перевірці в ході додаткового розслідування.
Крім того, апеляційний суд, погодившись з висновками місцевого суду про проведення виїмки документів з матеріалів кримінальної справи № 1-41/11 з порушенням ст.ст. 130 і 183 КПК України 1960 року, в повній мірі не перевірив та не спростував доводи апеляційної скарги прокурора про те, що вказана слідча дія проводилась з дотриманням вимог закону за участю понятих та в присутності працівника апарату суду, а також про відсутність обов`язкової вимоги щодо зазначення більш конкретних ознак документів, які підлягали вилученню, та необхідності виготовлення їх копій.
З огляду на викладене, доводи прокурора про те, що речові докази, а саме, пояснення ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 необґрунтовано визнано недопустимими, залишились не перевіреними.
Також в апеляційній скарзі прокурор зазначав, що після повернення кримінальної справи прокурору для проведення додаткового розслідування у відповідності до п. 12 Перехідних положень КПК слідчим було внесено відомості до ЄРДР про вчинені кримінальні правопорушення та розпочато нове досудове розслідування за процедурою діючого КПК, в ході якого зібрано нові докази винуватості ОСОБА_7 , які надано суду.
У зв`язку з цим, прокурором вказувалось, зокрема, що під час досудового розслідування було повторно отримано для проведення експертизи вільні та експериментальні зразки почерку та підписів; відбирання експериментальних зразків підписів в ОСОБА_7 відбувалось за участю експерта, який спеціалізується на проведенні почеркознавчих експертиз. При цьому стороною захисту не ставилась під сумнів кваліфікація судового експерта та його об`єктивність при наданні висновку.
Указані доводи апеляційний суд належно не перевірив та відповіді на них не надав. Натомість апеляційний суд зазначив, що відбір у ОСОБА_11 експериментальних зразків почерку для проведення судово-почеркознавчої експертизи був здійснений не в тих умовах, в яких той підписував свої пояснення, але при цьому визнав, що за показаннями потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 в поясненнях, які відбирав ОСОБА_7 , вони проставляли підписи лише під анкетними даними.
Крім того, апеляційний суд вказав, що висновок експерта не дав ствердної відповіді про особу, яка підписувалася під текстом пояснень, та стороною обвинувачення не надано суду доказу щодо виконання однією чи різними особами підписів в поясненнях під анкетними даними і після тексту.
Водночас згідно з даних висновку судово-почеркознавчої експертизи № 490 від 22 травня 2013 року рукописний запис «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» в поясненнях ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 виконано ОСОБА_7 (т. 1, арк. 3245).
Отже, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, містять припущення та неправильну оцінку доказів та про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, не проаналізував та не співставив їх з наявними у провадженні доказами та не надав вичерпної відповіді.
Наведене дає підстави вважати, що апеляційний суд формально розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 та не зазначив мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора визнав необґрунтованою.
Враховуючи наведене, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 370 і 419 КПК, наведені порушення є істотними і такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про незаконність та необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 364 КК, то зазначені доводи задоволенню не підлягають.
Законом України від 21 лютого 2014 року № 746-VII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції», який набрав чинності 28 лютого 2014 року,внесені зміни до абзацу першого ч. 1 ст. 364 КК, згідно з якими слова «з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб» замінено словами «з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи», а ч. 3 ст. 364 КК виключено.
Отже, кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 364 КК, у вчиненні якого обвинувачувався та за недоведеністю його вчинення був виправданий ОСОБА_7 , на даний час декриміналізоване і наведена обставина виключає можливість перегляду ухвали суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 в частині виправдання за ч. 1 ст. 366 КК підлягає скасуванню з призначенням у цій частині нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
При новому апеляційному розгляді суд має перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, з урахуванням доводів його касаційної скарги, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, а за наявності для цього підстав шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Якщо за наслідками апеляційного розгляду суд дійде висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК, при прийнятті судового рішення має бути враховано положення ст. 49 КК щодо строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд

у х в а л и в:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 7 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині виправдання за ч. 1 ст. 366 КК України скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У решті ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3