Ухвала

Іменем України

21 вересня 2018 р.

м. Київ

Справа № 316/301/17
Провадження № 51-8861 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 січня 2018 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новодніпровка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянина України, який постійного місця мешкання не має, раніше судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК Українизараховано ОСОБА_4 час перебування у Вільнянській установі відбуття покарань № 11 УДПтС Запорізької області в межах даного кримінального провадження за період з 8 лютого 2017 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення чи відбуття покарання за попереднім вироком за один день позбавлення волі, призначеного цим вироком.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 460,00 гривень.
Цим же вироком ухвалено рішення щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень 7 лютого 2017 року о 01 годині, ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи у приміщенні кв. АДРЕСА_1 , під час спільного розпиття спиртних напоїв, діючи з раптово виниклим умислом, з корисливих мотивів, повторно, таємно заволодів мобільним телефоном «Номі» у корпусі чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , вартість якого складає 260 гривень, в чохлі чорного кольору, вартістю 50 гривень, в якому перебувала сім-карта оператора мобільного зв`язку «Водафон» вартістю 50 гривень, на рахунку якої грошових коштів не було, сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 50 гривень, на рахунку якої грошових коштів не було, та гаманцем чорного кольору, вартістю 50 гривень, в якому знаходилась грошові кошти у сумі 100 гривень, які належать ОСОБА_5 , спричинивши своїми діями потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 560 гривень.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність й невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що суд першої інстанції у вироку не зазначив суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого ним злочину, окрім визнання вини ОСОБА_4 , на думку прокурора, суд безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання, його щире каяття, недостатньо врахував обставини, які обтяжують покарання, а саме: рецидив злочину та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Також вказує на те, що оскільки завдані матеріальні збитки ОСОБА_4 фактично не відшкодував, добровільно викрадене майно потерпілому не повернув, тобто своїми діями обвинувачений не сприяв слідству в розкритті злочину, а навпаки ухилявся від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, то ці обставини виключають щире каяття засудженого.
Крім того, зазначає, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК України, залишаючи касаційну скаргу прокурора без задоволення, не навів усі доводи його апеляційної скарги, їх не дослідив та не спростував, не надав належної оцінки конкретним обставинам вчиненого злочину, даним про особу засудженого, характеру та ступеню суспільної небезпеки.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. Також судом врахована інформація, що міститься в досудовій доповіді щодо ОСОБА_4 , що відповідає положенням ст. 314-1 КПК Українита згідно до якої існує висока ймовірність небезпеки для суспільства та вчинення ОСОБА_4 повторного правопорушення, його виправлення без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції не можливе.Крім того, суд врахував обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину, обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченого. Суд також врахував особу обвинуваченого, який не працює, постійного місце проживання не має, на диспансерному обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, на обліку у органах з питань пробації не перебуває.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов до правильного рішення щодо обрання ОСОБА_4 покарання в межах санкції інкримінованої йому статті.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду та зазначив, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 призначене з дотриманням вимог ст. ст. 65 КК України, встановлені судом першої інстанції відомості про обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, з урахуванням доводів наведених в апеляційних скаргах, не дають підстав для призначення ані більш м`якого, ані більш суворого покарання. Покарання ОСОБА_4 судом було призначено в середньому розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, і підстав вважати його надто м`яким чи суворим не має.

Касаційний суд також вважає безпідставними доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»,щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди. Основною ж формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у вчинені інкримінованого йому злочину за ч. 2 ст. 185 КК України визнав повністю, надавав пояснення суду, в скоєному щиро кається, шкодує про вчинене. А тому, призначаючи покарання ОСОБА_4 суди першої та апеляційної інстанцій правильно визнали щире каяття як обставину, яка пом`якшує його покарання.

Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК України не навів усі доводи його апеляційної скарги, їх не дослідив та не спростував.
Однак, у поданій касаційній скарзі прокурором не наведено конкретні доводи його апеляційної скарги, що залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, тобто не зазначено, які саме доводи апеляційної скарги суд не дослідив та не спростував, та не вказано, яким чином це перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення з огляду на положення ст. 370 КК України.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Таким чином, апеляційний суд розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано залишив його апеляційну скаргу без задоволення.

Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3