УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2018 року

м. Київ
справа № 355/1219/17
провадження № 51-6858ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Баришівського районного суду Київської області від 29 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000331 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Степанівка, Костянтинівського району Київської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Згурівського районним судом Київської області від 08 серпня 2007 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці, звільнений 12 січня 2011 року умовно-достроково на невідбутий строк 4 місяці 18 днів,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Суть питання
За вироком Баришівського районного суду Київської області від 29 грудня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 09 липня 2017 року приблизно о 02:30, перебуваючи біля кафе «Магазин» на вул. Шевченка в с. Рудницькому Баришівського району Київської області, побачив бійку між своїм братом ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої. В цей момент ОСОБА_4 дістав із кишені джинсів складаний ніж і, тримаючи його у правій руці, підбіг до ОСОБА_7 і вдарив його цим ножем у черевну порожнину, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій, при призначенні засудженому покарання, залишили поза увагою дані, що характеризують ОСОБА_4 , а саме те, що він має базову загальну середню освіту, здобув професію електрогазозварник, виріс у багатодітній сім`ї, здійснює догляд та допомагає непрацездатним батькам, перебуває у цивільному (не зареєстрованому) шлюбі, має на утриманні неповнолітню дитину. Також захисник вважає, що суди неповною мірою врахували те, що ОСОБА_4 добровільно з`явився до органів поліції, визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, визнав позовні вимоги потерпілого, готовий відшкодовувати нанесену матеріальну і моральну шкоду. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 121 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. При цьому, суд відніс сприяння розкриттю злочину, до обставини, що пом`якшує покарання, та не встановив обставин, що його обтяжує. Також судом врахована думка потерпілого про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі. Крім того, місцевий суд у своєму рішенні навів мотиви, з яких він не вбачав підстав для визнання щирого каяття, як обставину, що пом`якшує покарання засудженого .
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник засудженого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_5 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Баришівського районного суду Київської області від 29 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3