У Х В А Л А
(про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою)
Справа № 340/190/17
Провадження № 1-кп/348/44/18

07 вересня 2018 року м.Надвірна
Колегія суддів Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря: ОСОБА_4 ,

за уч.прокурора: ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна кримінальне провадження за №0000014 від 17.01.2017 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених п.10 ч.2 ст.115, ч.4 ст.152 КК України, -

встановила:

На розгляді Надвірнянського районного суду знаходиться кримінальне провадження за №0000014 від 17.01.2017 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених п.10 ч.2 ст.115, ч.4 ст.152 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12. Ухвалою Надвірнянського районного суду від 12.07.2018 року обвинуваченому продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 09.09.2018 року.

В судовому засіданні 07 вересня 2018 року від прокурора поступило клопотання про подальше продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , так як на даний час провадження по-суті не розглянуто, судовий розгляд відкладається після строку, на який його було продовжено попередньою ухвалою суду, ризики, встановлені при обранні запобіжного заходу на сьогоднішній день не відпали та продовжують існувати, а більш м`який запобіжний захід не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечили проти продовження строку тримання його під вартою, просить звільнити його з-під варти та змінити йому обраний запобіжний захід на домашній арешт цілодобово, зазначили, що прокурором знову не доведено наявність обґрунтованих ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, будь-яким чином перешкоджати встановленню істини в провадженні, чи впливати на свідків, потерпілих чи експертів обвинувачений не буде. Наявність самої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, не може слугувати підставою для привалого його тримання під вартою.
Колегія суддів, заслухавши думку учасників судового провадження, перевіривши наявні матеріали кримінального провадження, прийшла до наступного висновку.

Як слідує з обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти життя, здоров"я, статевої свободи та статевої недоторканості особи, що спричинило смерть особи. З врахуванням тяжкості покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим в інкримінованих йому злочинах, а також відсутність будь-яких даних про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у суду немає обґрунтованих підстав вважати, що на даний час зникли ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.Окрім того відповідно до ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд оцінює в сукупності всі обставини, зокрема тяжкість покарання, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність судимостей.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Європейський суд з прав людини визнає виправданим тривале тримання під вартою за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При вирішенні даного питання суд своїм рішенням зобов`язаний забезпечити не тільки права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Окрім того Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, що виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Така ж позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року.
Враховуючи викладене, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотаня про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 на домашній арешт.
Тому при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених п.10 ч.2 ст.115, ч.4 ст.152 КК України, за яким законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді тримання під вартою на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а також дані про особу обвинуваченого.
Зважаючи на те що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Наявні наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов"язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двохмісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого такого заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи підозрюваного, судом, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено, тож суд вважає за необхідне останній продовжити у межах двох місяців, тобто до 05.11.2018 року включно.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 331, 369-372 КПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

У задоволенні клопотання захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в зміні обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт - відмовити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця та жителя АДРЕСА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань № 12 строком на 60 (шістдесят) днів - до 05 листопада 2018 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3