Ухвала
іменем України
10 жовтня 2018 року м. Київ
Справа № 562/3642/17

Провадження № 51-8995ск18
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги захисників засудженого ОСОБА_4 адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2018 року,
встановив:
За вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 березня

2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч.3 ст. 15, ч. 1ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до позбавлення волі на строк 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 1398 грн та 80000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2018 року вирок районного суду залишено без змін.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 ставить вимоги змінити зазначені судові рішення стосовно ОСОБА_4 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та звільнити його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначає, що районний суд при призначенні покарання не врахував того, що ОСОБА_4 засуджений за замах на злочин, не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, визнав свою вину повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдану майнову та частково моральну шкоду, перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері, є інвалідом третьої групи. Захисник просить зменшити розмір моральної шкоди, оскільки він не відповідає вимогам розумності та справедливості.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 ставить такі самі вимоги, як і адвокат

ОСОБА_5 . Зазначає, що він повністю погоджується з обґрунтуванням, викладеним у скарзі останнього. Крім того, просить суд касаційної інстанції врахувати те, що ОСОБА_4 вжив заходів щодо відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, зокрема, надіслав 1400 грн на лікування та 3000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Адвокат зазначає, що засуджений добровільно став на шлях виправлення, а саме: вибачився перед потерпілою, добровільно лікується від психічної хвороби.
Перевіривши доводи, наведені в касаційнихних скаргах, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що 19 серпня

2017 року близько 10:20 у м. Здолбунові Рівненської області неподалік залізничних колій 142-го переїзду, маючи умисел на задоволення статевої пристрасті, всупереч волі потерпілої ОСОБА_7 і у присутності її малолітньої доньки із застосуванням фізичного насильства - завдав ременем ударів по обличчю та шиї, заподіявши цим легких тілесних ушкоджень, - намагався вступити з потерпілою в статеві зносини. Однак не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця,

з причин, що не залежали від його волі.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за

ч.3 ст. 15, ч. 1ст. 152 КК України захисниками не оспорюється.
Доводи у касаційних скаргах про невідповідність призначеного покарання особі засудженого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі захисником

ОСОБА_5 . Суд апеляційної інстанції визнав їх безпідставними, навівши в ухвалі належне обгрунтування на їх спростування.
Визнаючи доводи захисника ОСОБА_5 необгрунтованими, суд апеляційної інстанції взяв до уваги те, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, урахував характер та ступінь тяжкості злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання. Зокрема, суд виходив із того, що ОСОБА_4 активно сприяв розкриттю злочину, визнав вину у вчиненому, на момент вчинення інкримінованого йому злочину не страждав на жодне психічне захворювання, яке позбавляло б його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, у тимчасово-хворобливому стані не знаходився, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Суд також урахував, що злочин було вчинено у присутності малолітньої дитини, а також те, що ОСОБА_4 перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері та є інвалідом третьої групи у зв`язку з психічним захворюванням. Крім того, у поданому запереченні на апеляційну скаргу захисника потерпіла просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляцію захисника без задоволення.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 і дав на них мотивовану відповідь. Зазначив, на яких підставах апеляційну скаргу визнав наобґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів. Підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України суд не вбачає.
Доводи захисників про те, що розмір моральної шкоди є завищеним також перевірялись апеляційним судом і обгрунтовано визнані безпідставними.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральноїшкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня винуватості особи, яка завдала моральної шкоди, якщо винуватість єпідставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Місцевий суд при визначенні суми стягнення у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 80 000 грн правильно встановив наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та шкодою, заподіяною потерпілій, а також наявністю винуватості відповідача у заподіянні цієї шкоди. Крім того, суд урахував, що злочин ОСОБА_4 вчинив у присутності малолітньої дитини, що завдало потерпілій ще більше душевних страждань, негативно відобразилося на її психічному стані та здоров`ї дитини.
Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. Із поданих до неї копій судових рішень суд не вбачає підстав для задоволення скарги, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
постановив:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисників засудженого ОСОБА_4 адвокатів ОСОБА_5

та ОСОБА_6 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області

від 29 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області

від 10 липня 2018 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_8 `єва ОСОБА_3