Справа № 333/2111/18
Провадження № 1-кп/333/376/18
ВИРОК
Іменем України

02 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, українця, громадянина України, маючого повну середню освіту, перебуваючого у цивільному шлюбі, працюючого вантажником в ПП «Тимощук», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 08.08.2005 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 16.11.2006 року по відбуттю строку покарання;

- 25.01.2008 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ст.395 КК України до арешту строком 3 місяці. Звільнений 24.04.2008 року по відбуттю строку покарання;

- 17.09.2009 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України до 2 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна. Звільнений 16.09.2001 року по відбуттю строку покарання;

- 27.02.2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України до 2 років обмеження волі;

- 01.08.2012 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.390 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі;

- 24.04.2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. Звільнений 31.07.2014 року по відбуттю строку покарання, у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 , будучи особою раніше судимою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення і перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив і повторно скоїв аналогічний злочин за таких обставин.

13.04.2018 року, приблизно о 15-00 годині, ОСОБА_6 знаходився біля ринку «Гурман люкс», розташованого на території залізничного вокзалу «Запоріжжя-1» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Привокзальна Площа, буд.1 разом із потерпілим ОСОБА_4 . Коли ОСОБА_6 побачив в руках ОСОБА_4 мобільний телефон «Fly-OD2», він попрохав потерпілого подивитися цей телефон та отримав від останнього вказаний мобільний телефон.

Після цього, тримаючи в руках мобільний телефон потерпілого, ОСОБА_6 почув від ОСОБА_4 вимогу щодо повернення телефону. У цей момент у ОСОБА_6 виник умисел, направлений на відкрите заволодіння майном потерпілого. Далі, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою утримання у себе майна потерпілого та подолання можливого опору з його боку, ОСОБА_6 одночасно наніс ОСОБА_4 два удари обома руками у праву та ліву сторони голови, після чого відразу з викраденим телефоном покинув місце вчинення злочину.

Таким чином, ОСОБА_6 відкрито заволодів вказаним мобільним телефоном, спричинивши при цьому своїми умисними діями потерпілому ОСОБА_4 матеріальних збитків на суму 2000 гривень.

Суд вважає вказане обвинувачення доведеним та кваліфікує дії ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 пояснив, що свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, він визнає частково. При цьому пояснив, що 13.04.2018 року, приблизно о 15-00 годині, знаходячись біля ринку «Гурман Люкс», розташованого не території залізничного вокзалу познайомився з ОСОБА_4 , з яким вони випили, приблизно по 150 грам горілки. Під час спілкування він попрохав потерпілого подзвонити з мобільного телефона останнього. На той час у нього був свій телефон, але про нього він забув. ОСОБА_4 передав йому свій телефон «Fly» у корпусі чорного кольору. Він здійснив один чи декілька дзвінків, але у потерпілого не було на рахунку грошей, тому він не зміг зв`язатися. Після цього, він автоматично (по інерції) поклав телефон потерпілого до себе у кишеню та пішов. Перед тим, як виходити він зачепив своїм тілом потерпілого. Умислу на грабіж мобільного телефону, у нього не було, але чому він так зробив, не знає. Після цього, він сів на маршрутку та поїхав з території залізничного вокзалу. Коли виходив з маршрутки на зупинці громадського транспорту «Анголенко», його затримав працівник поліції ОСОБА_7 , який відвіз його назад до залізничного вокзалу. У подальшому, коли він там перебував з працівниками поліції, останні до нього підводили потерпілого ОСОБА_4 , який зазначив, що саме він скоїв злочин, тобто впізнав його.

Потерпілого під час скоєння злочину не бив. Вважає, що показання ОСОБА_4 у цій частині не відповідають дійсності, так як, можливо саме працівники поліції умовили останнього про це зазначити. Стверджує, що потерпілий повідомив про скоєний злочин вже після того, як було впізнання його на залізничному вокзалі і з телефона оперативного працівника. Крім того, потерпілий знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння, навіть тоді, коли їх привезли до райвідділу та складали процесуальні документи. ОСОБА_4 добровільно передав йому мобільний телефон, прохання останнього повернути це майно не було. Враховуючи добровільність передачі телефона та відсутність застосування насильства до потерпілого, вважає, що його дії необхідно кваліфікувати як шахрайство або крадіжка. Також, заперечує проти вартості телефона потерпілого, тому що вона набагато збільшена.

Таким чином, аналізуючи показання обвинуваченого, суд дійшов висновку, що фактично ОСОБА_6 свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, не визнав.

Незважаючи на показання обвинуваченого, на думку суду, його вина у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України підтверджується такими доказами.

Допитаний у якості потерпілого ОСОБА_4 пояснив, що 13.04.2018 року, в другій половині дня, приблизно після 15-00 години, він знаходився на ринку, розташованому на території залізничного вокзалу «Запоріжжя 1» у м. Запоріжжі. У подальшому до нього підійшов обвинувачений, з яким він познайомився та вони почали спілкуватися. Коли він дістав з кишені свій мобільний телефон «Fly-OD2» у корпусі чорного кольору, обвинувачений попрохав передати йому, щоб подивитися. Він погодився та передав мобільний телефон, але через кілька секунд попрохав йому повернути майно та потягнувся рукою до руки ОСОБА_6 , в якій останній держав мобільний телефон. В цей момент обвинувачений обома руками вдарив його в область правого та лівого вуха, при цьому тримаючи телефон у руках, встав та зник з місця події. Під час удару обвинувачений зачепив його окуляри, які не впали, але змінили своє місце розташування, тому можливо цей факт або факт удару його дезорієнтували і він відразу не побачив куди побіг ОСОБА_6 . Він не кричав, але намагався його знайти: так він побіг на перон, до приміщення залізничного вокзалу, але обвинуваченого там не було. Після цього, він направився додому, до якого йшов, приблизно 30 хвилин. Його зустріла мати, але він не встиг їй розповісти про скоєний злочин і їй на мобільний телефон передзвонили працівники поліції, які повідомили, що його телефон знайшли, а підозрюваного затримали. Враховуючи такий короткий період часу, який пройшов з моменту скоєння злочину, він не повірив цій інформації, тому сам зателефонував на лінію «102», де йому підтвердили факт затримання особи, яка скоїла злочин з його майном. Після цього, до нього заїхав працівник поліції, який його відвіз до залізничного вокзалу. Там вони підійшли до обвинуваченого та його спитали, чи дійсно це той чоловік, який викрав у нього телефон. Він впізнав ОСОБА_6 , про що однозначно повідомив працівників поліції. В той день дійсно знаходився у стані алкогольного сп`яніння, так як перед скоєнням злочину випив, приблизно 100 грамів горілки, але всі події пам`ятає чітко, без провалів, розумів про протиправність дій ОСОБА_6 .

Допитаний свідком ОСОБА_7 пояснив, що він працює старшим дільничним Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області. З потерпілим та обвинуваченим раніше знайомий не був. 13.04.2018 року він перебував на службі на території залізничного вокзалу «Запоріжжя-1» у м. Запоріжжі. Приблизно о 15-00 годині, він проходив біля ринку, розташованого на залізничному вокзалі, та побачив ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , які сиділи біля прилавку. На той момент між ним та учасниками події було не більше 50 метрів. Через декілька хвилин він побачив як обвинувачений тягнув щось з руку потерпілого, а потім двома руками вдарив ОСОБА_4 по голові та побіг у бік проспекту Соборного. Потерпілий у цей момент не кричав, а тільки розмахував руками. Після цього, він побачив як ОСОБА_6 сів у маршрутне таксі №37 та поїхав. Він на своєму автомобілі почав переслідувати маршрутне таксі, в якому перебував обвинувачений. По дорозі йому стало зрозуміло, що ОСОБА_6 їде до ринку, розташованого по вул. Анголенко, тому він випередив маршрутне таксі та чекав обвинуваченого за зупинці громадського транспорту «Анголенко». Після того, як ОСОБА_6 вийшов з транспортного засобу, він побачив у останнього в руках мобільний телефон ОСОБА_4 - «Fly», чорного кольору. У подальшому, він затримав обвинуваченого.

Також, у судовому засіданні були досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення, а саме:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 13.04.2018 року, в якому потерпілий ОСОБА_4 повідомив обставини скоєного відносно нього злочину;

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 13.04.2018 року, в якому вказано про затримання у порядку ст.208 КПК України ОСОБА_6 , виявлення та вилучення у останнього: мобільного телефону «Nokia N70» у корпусі сірого кольору з ІМЕІ НОМЕР_1 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_2 , гаманця чорного кольору, грошових коштів у сумі 4 грн., банківської картки на ім`я ОСОБА_8 , мобільного телефону «Fly-OD2» з ІМЕІ 1 НОМЕР_3 з ІМЕІ 2 НОМЕР_4 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_5 ;

- протокол огляду предмету від 14.04.2018 року, в якому слідчий за участі потерпілого оглянув мобільний телефон останнього, вказавши його марку - «Fly-OD2» з ІМЕІ 1 НОМЕР_3 з ІМЕІ 2 НОМЕР_4 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_5 . При цьому, потерпілий впізнав свій телефон, зазначивши, що цей мобільний телефон був у нього викрадений 13.04.2018 року;

- ухвалу слідчого судді від 14.04.2018 року про накладення арешту на вказане майно та постанову слідчого про визнання вилучених у ОСОБА_6 речей в якості речових доказів.

Крім того, під час судового розгляду потерпілий на вимогу суду надав мобільний телефон «Fly-OD2» у корпусі чорного кольору, зазначивши, що саме цей мобільний телефон був викрадений у нього обвинуваченим 13.04.2018 року. Під час огляду вказаного майна, суд перевірив ІМЕІ 1 та ІМЕІ 2 мобільного телефону, які співпали з даними протоколу затримання особи у порядку ст.208 КПК України. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 при огляді телефону заначив, що саме цей телефон йому передав ОСОБА_4 вказаного числа.

В ході судового розгляду суд також дослідив документи, що характеризують особистість обвинуваченого ОСОБА_6 .

Оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

В ході судового розгляду суд безпосередньо, всебічно та повно дослідив усі докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження і встановив правильність збирання стороною обвинувачення та закріплення кожного з вказаних доказів, тому, виходячи з положень статті 86 КПК України вважає їх допустимими.

Крім того, суд дійшов до висновку, що вказані докази прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, тому є належними.

Таким чином, суд вважає, що вказані та досліджені у судовому засіданні докази є належними, допустимими, достовірними та такими, що у своїй сукупності підтверджують встановлені судом обставини скоєння ОСОБА_6 злочину.

Аналіз показань свідка ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_4 свідчить про те, що вони повністю співпадають по способу та механізму викрадення ОСОБА_6 мобільного телефону. Факт утримання та наявність телефону потерпілого під час його затримання, ОСОБА_6 не заперечує.

При ухваленні вироку відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерела права.

Суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі «Веренцов проти України» - п.86)

В даному випадку на думку суду досліджені у судовому засіданні докази відповідають саме такому критерію.

Крім того, під час судового розгляду було досліджено протокол пред`явлення особи для впізнання від 13.04.2018 року, відповідно даних якого ОСОБА_4 у присутності понятих у приміщенні Комунарського відділення поліції впізнав ОСОБА_6 як особу, яка 13.04.2018 року у нього відкрито заволоділа мобільним телефоном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.228 КПК України забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Аналіз показань потерпілого та обвинуваченого, які співпадають у цій частині, свідчить про те, що ОСОБА_6 було показано потерпілому до того як проводилося впізнання у районному відділенні поліції, а саме: на території залізничного вокзалу працівники поліції підводили ОСОБА_4 до обвинуваченого та задавали питання, чи впізнає він останнього.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Враховуючи, що впізнання ОСОБА_6 у приміщенні Комунарського відділення поліції було здійснено з суттєвими процесуальними порушеннями, суд приймає рішення про визнання даних, вказаних у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 13.04.2018 року недопустимими доказами.

Суд не погоджується з доводами обвинуваченого, що він скоїв відносно ОСОБА_4 шахрайські дії або крадіжку. Так, з об`єктивної сторони крадіжка характеризується діянням у вигляді таємного викрадення чужого майна. Грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. В даному випадку ОСОБА_6 викрав мобільний телефон відкрито, у присутності потерпілого, який повністю розумів протиправність дій обвинуваченого, так як попрохав останнього повернути мобільний телефон та намагався навіть забрати своє майно (простягнув руку). Крім того, ОСОБА_6 до потерпілого застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що взагалі виключає можливість кваліфікувати дії обвинуваченого як крадіжка.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ст.190 КК України, також, на думку суду, є помилковою. Дійсно, особливістю шахрайства як злочину проти власності є, за загальним правилом, те, що власник (володілець) майна, воля якого сфальсифіковані обманом чи зловживанням довірою, бере безпосередню участь у передачі майна, що мало місце і в цій ситуації - добровільна передача ОСОБА_4 мобільного телефону обвинуваченому. Водночас, передача речі з рук в руки ще не означає закінчення злочинного посягання, а втрата власником можливості володіти мобільним телефоном, як і отримання обвинуваченим можливості розпорядження чужим майном відбувається не в результаті обману. В даному випадку ОСОБА_6 застосував до потерпілого насильство, яке, на думку суду і надало можливість обвинуваченому зникнути з місця події, утримати у себе чуже майно та розпорядитися ним. В свою чергу застосування насильства до потерпілого, виключило у останнього можливість володіти своїм мобільним телефоном.

Стосовно вартості мобільного телефону, потерпілий зазначив, що цей телефон незадовго до скоєння злочину подарувала йому його знайома. Мобільний телефон був у зовсім новому стані, тому при написанні заяви про скоєний злочин, та у подальшому при його допиті він вказав вартість телефону у розмірі 2 000 грн. Так як у нього не було документів, які підтверджують зазначену вартість, він вказав цю суму приблизно. Можливо, вартість викраденого телефону і є меншою. Під час судового розгляду сторона захисту не надала жодних доказів на спростування твердження потерпілого про вартість мобільного телефону, тому суд, враховуючи вимоги ст. 22 КПК України з приводу самостійного обстоювання стороною захисту їхніх правових позиції, вважає за необхідне вартість мобільного телефону визначити такою, як вона вказана в обвинувальному акті та в інших процесуальних документах.

Також, у суду відсутні будь-які докази щодо знаходження потерпілого у стані сильного алкогольного сп`яніння під час скоєння злочину, який зміг вплинути на оцінку виниклої ситуації та піддати сумніву показання потерпілого на їх правдивість. В судовому засіданні ОСОБА_4 надав показання послідовно, логічно, із зазначенням конкретних обставин і деталей, виключивши факт втрати пам`яті, навіть часткової.

Таким чином, суд вважає, що винуватість ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України доведена у повному обсязі.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено. Твердження обвинуваченого про його каяття, на думку суду не відповідає дійсності. Під час судових дебатів ОСОБА_6 попрохав вибачення у потерпілого. Водночас, щире каяття характерне тим, що воно засноване на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через її щирий осуд, визнання вини і готовність підлягати кримінальній відповідальності. Обвинувачений фактично своєї вини повністю не визнав та суду постійно намагався довести, що потерпілий був під час скоєння злочину у стані сильного алкогольного сп`яніння, тому показання останнього не відповідають фактичними обставинам.

Обставиною, обтяжуючою покарання ОСОБА_6 є рецидив злочинів, що підтверджується даними про наявність у останнього судимостей за скоєння умисних злочинів.

Частина 2 ст.61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України є тяжким, його суспільну небезпечність, особу обвинуваченого: раніше неодноразово судимий за вчинення умисних, у т.ч. корисливих злочинів, його вік та здоров`я (на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, але хворий на туберкульоз з діагнозом: РТБ в частині лівої легені - вогнищевий). Обвинувачений має постійне місця проживання, де проживає разом з дружиною ОСОБА_9 , з якою перебуває у цивільному шлюбі та малолітнім сином ОСОБА_10 , 2017 року народження, працює. Також, суд враховує факт вибачення обвинуваченого перед потерпілим за свої дії та думку ОСОБА_4 щодо призначення ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі.

Враховуючи особистість обвинуваченого, конкретні обставини кримінального провадження, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, суд вважає, що виправлення та перевиховування останнього можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства в місцях позбавлення волі, тому ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, але практично з мінімальним строком, передбаченим санкцією ч.2 ст.186 КК України.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

З урахуванням відсутності виняткових обставин, суд не вбачає підстав для застосування вимог ч.3 ст.377 КПК України та вважає за необхідне залишити запобіжний захід ОСОБА_6 тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Також, на думку суду, обвинуваченому необхідно зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , виходячи з приписів ч.5 ст.72 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, процесуальні витрати відсутні.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді на речі, які були виявлені під час затримання ОСОБА_6 у порядку ст.208 КПК України, накладено арешт, а саме: мобільний телефон «Nokia N70» у корпусі сірого кольору з ІМЕІ НОМЕР_1 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_2 , гаманець чорного кольору, грошові кошти у сумі 4 грн., що належать обвинуваченому, банківську картку на ім`я ОСОБА_8 , а також на мобільний телефон «Fly-OD2» з ІМЕІ НОМЕР_6 з ІМЕІ НОМЕР_7 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_5 , що належить потерпілому. У подальшому, рішенням слідчого вказані речі були визнані речовими доказами.

Відповідно до п. п.5,6 ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому:

- гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю);

- гроші, цінності та інше майно, що одержані фізичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, конфіскуються.

Отже, мобільний телефон ОСОБА_4 , який переданий останньому на зберігання необхідно залишити потерпілому. Враховуючи відсутність цивільного позову та доказів, які б свідчили про належність речей обвинуваченого та банківської карти на ім`я ОСОБА_11 до скоєння іншого злочину, суд приймає рішення про повернення їх власникам (володільцям). Арешт, накладений на зазначене майно, згідно ч.4 ст.174 КПК України, суд скасовує.

Керуючись ст. ст. 369-371, 374, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років 3 (місяців) позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- мобільний телефон «Nokia N70» у корпусі сірого кольору з ІМЕІ НОМЕР_1 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_2 ; гаманець чорного кольору, що зберігаються у камері схову речових доказів Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, а також грошові кошти у сумі 4 грн., купюрами по 1 гривні, що зберігаються у матеріалах кримінального провадження повернути ОСОБА_6 ;

- банківську картку на ім`я ОСОБА_8 , що зберігається у камері схову речових доказів Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області повернути ОСОБА_12 ;

- мобільний телефон «Fly-OD2» з ІМЕІ НОМЕР_6 з ІМЕІ НОМЕР_7 з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_2 , що зберігається у потерпілого ОСОБА_4 залишити останньому.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишити запобіжний захід тримання під вартою.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2018 року.

Зарахувати у строк покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 13.04.2018 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1