ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2018 року

м. Київ
Справа №760/13109/14--к
Провадження № 51-43км17
Верховний Суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
та ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у кримінальному провадженні № 0009211 про обвинувачення
ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянки України, з вищою освітою, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року, встановлено, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення за наступних обставин.
26 липня 2013 року приблизно о 21 год. 20 хв., ОСОБА_6 , знаходячись на стадіоні «ЦСКА» по пр-ту Повітрофлотському, 2 в м. Києві, під час словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_7 , який виник на ґрунті неприязних відносин, умисно нанесла один удар повідцем, що тримала в правій руці по обличчю потерпілої, після чого, продовжуючи свої умисні дії нанесла один удар повідцем по лівому плечу та один удар по бічній зоні лівої руки.
Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_7 були заподіяні легкі тілесні ушкодження.
Судом вказані дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК.
У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватою та призначив покарання у виді 190 (ста дев`яноста) годин громадських робіт.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст.125 КК.
При цьому, судом зазначено, що висновки суду першої інстанції про наявність в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, і містять істотні суперечності. Вважає, що внаслідок конфлікту та бійки розпочатої саме ОСОБА_8 щодо ОСОБА_9 , в результаті якої ОСОБА_6 намагалась захистити свого чоловіка ОСОБА_9 та малолітню дитину, перебувала в стані необхідної оборони при цьому заподіяла ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження за критерієм розладу здоров`я, що не тягне за собою кримінальної відповідальності.
Крім того, вказано, що вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 має преюдиційне значення у справі щодо ОСОБА_6 , оскільки фактично ним встановлено порушення прав основоположних свобод, гарантованих Конституцією, а саме право на справедливий судовий розгляд та презумпція невинуватості, а тому враховуються при прийнятті даного рішення.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування наведеного зазначає, що скасовуючи вирок суду першої інстанції та закриваючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 з реабілітуючих підстав, суд апеляційної інстанції надав неправильну та необґрунтовану оцінку доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття саме такого рішення, чим порушив вимоги ст.ст. 85, 86, 94 КПК.
Вважає, що суд дійшов неправильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 суб`єктивної сторони злочину, яка характеризується умисною виною, оскільки, начебто, ОСОБА_6 , перебувала в стані необхідної оборони. Однак, апеляційний суд не зазначає, яка саме реальна загроза була сім`ї ОСОБА_6 , зокрема самій ОСОБА_6 .
Зазначає, що апеляційний суд не проаналізував суті показань свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , не встановив і не зазначив в чому саме ці показання суперечать обставинам заподіяння тілесних ушкоджень.
Крім того, апеляційний суд в ході розгляду даного провадження, також не витребував матеріали кримінального провадження №0009182 і не вивчав його. Відповідно, у справі залишається не завірена належним чином копія висновку судово-медичної експертизи щодо тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 .
Також, в ухвалі суд не зазначає порушення чиїх саме та яких саме прав і свобод було встановлено вироком Солом`янського суду м. Києва від 29 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 , тому цей вирок не має преюдиційного значення для кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Крім того, зазначає, що мало місце порушення вимог ст. 23 КПК щодо безпосередності дослідження доказів, оскільки в апеляційному суді свідки і потерпіла не допитувалися (крім ОСОБА_9 ), а в судовому засіданні було лише прослухано аудіозапис допитів цих свідків в суді першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
ОСОБА_6 проти касаційної скарги прокурора заперечила та просила судові рішення залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді провадження в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Пунктами 15, 16 ч. 1 ст. 7 та ст.ст. 22, 23 КПК задекларовано відповідно принципи змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та безпосереднього дослідження доказів.
У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали провадження, Верховний Суд дійшов наступних висновків.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ухвалою апеляційного суду скасовано вирок місцевого суду, яким ОСОБА_6 визнано винуватою і засуджено за ч. 1 ст. 125 КК, кримінальне провадження закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Твердження в касаційній скарзі прокурора про те, що суд апеляційної інстанції надав неправильну та необґрунтовану оцінку доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття саме такого рішення, чим порушив вимоги ст.ст. 85, 86, 94 КПК є безпідставними.
Так, апеляційний суд проаналізував суть показань свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , при цьому встановивши у чому саме ці показання суперечать обставинам заподіяння тілесних ушкоджень, а показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , обґрунтовано визнав такими, що у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 97 КПК є недопустимими. Рішення в цій частині належним чином мотивовано.
Висновок апеляційного суду про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності, а ухвала суду апеляційної інстанції містить належне обґрунтування такого висновку, яке включає як оцінку кожного доказу окремо, так і всієї сукупності доказів.
При цьому, за обставин встановлених у вироку апеляційний суд дійшов правильного висновку, що внаслідок конфлікту та бійки розпочатої саме ОСОБА_8 щодо ОСОБА_9 , в результаті якої ОСОБА_6 намагалась захистити свого чоловіка ОСОБА_9 та малолітню дитину, перебувала в стані необхідної оборони при цьому заподіяла ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що не тягне за собою кримінальну відповідальність.
Таким чином, апеляційним судом встановлено відсутність в діях ОСОБА_6 суб`єктивної сторони злочину, що їй інкримінують, як обов`язкової ознаки складу злочину, яка характеризується умисною формою вини та обґрунтовано визнано, що ОСОБА_6 перебувала в стані необхідної оборони.
Крім того, апеляційним судом цілком обґрунтовано визнано порушення місцевим судом вимог ст. 22 КПК, оскільки безпідставно не взято до уваги докази надані стороною захисту, а саме копію постанови старшого слідчого Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві про призначення судово-медичної експертизи від 27 липня 2013 року у кримінальному провадженні №0009182 щодо тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_6 і ОСОБА_9 ( т. 2 а.с. 4) та висновок експерта №2364 від 29 липня 2013 року, посилаючись на те, що вони належним чином не завірені.
Верховний суд відхиляє доводи прокурора про те, що в ухвалі суд не зазначає порушення чиїх саме та яких саме прав і свобод було встановлено вироком Солом`янського суду м. Києва від 29 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 , тому цей вирок не має преюдиційного значення для кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Верховний Суд зауважує, що наявність такого рішення не слугувало безумовною підставою для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, а було предметом оцінки всієї сукупності наявних у провадженні доказів. Тобто, суд обмежився лише оцінкою преюдиціального факту.
Доводи прокурора у касаційній скарзі про порушення вимог ст. 23 КПК щодо безпосередності дослідження доказів, оскільки в апеляційному суді свідки і потерпіла не допитувалися (крім ОСОБА_9 ), а в судовому засіданні було лише прослухано аудіозапис допитів цих свідків в суді першої інстанції, Верховний Суд також відхиляє.
Так, судом апеляційної інстанції у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 404 КПК було прийняте рішення про повторне дослідження обставин, встановлених у кримінальному провадженні. У зв`язку із чим були досліджені письмові докази, допитано обвинувачену ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_9 , а також прослухані показання потерпілої ОСОБА_7 та свідків, допитаних судом першої інстанції, які зафіксовані на технічних носіях, оскільки на неодноразові виклики до апеляційного суду, ні потерпіла ОСОБА_7 , ні свідки у даному кримінальному провадженні жодного разу не з`являлись, ухвали про їх привід в судове засідання не виконувались. Сторона обвинувачення була присутня під час апеляційного розгляду і жодних заперечень з цього приводу не висловлювала.
Звідси, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги прокурора про безпідставне скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 з реабілітуючих підстав.
Зміст ухвали суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судового рішення, як того просить прокурор у касаційній скарзі, не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року без зміни.
З цих підстав Суд постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3