АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/284/18 Справа № 201/7609/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження №0000320 від 9.11.2017 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_11 , та захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2017 року, -

В с т а н о в и л а:
цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Єлізарове Солонянського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, тимчасово не працюючого, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого,

засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України до 1 року обмеження волі.

Задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Також стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 гривень.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_12 близько 14.00 годин 26 лютого 2013 року, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, діючи на підставі раптово виниклих неприязних стосунків спричинив ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесні ушкодження за наступних обставин.

У той момент, коли ОСОБА_7 знаходилась у своїй кімнаті біля письмового столу, ОСОБА_12 підійшла ззаду та схопила за руку в районі ліктьового суглобу ближче до передпліччя, а вільною рукою схопила потерпілу за волосся та, із застосуванням сили, потягла її і кинула на диван. Утримуючи ОСОБА_7 у лежачому положенні, нанесла їй два удари кулаком у грудну клітину та у поперекову зону ліворуч.

Звільнившись від ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , вибігла з кімнати та побігла до сходинок, а співмешканець ОСОБА_12 , - ОСОБА_10 , знаходячись позаду потерпілої, схопив її руками за плечі і з силою затягнув потерпілу до вказаної квартири.

Далі ОСОБА_10 продовжував утримувати ОСОБА_7 та наніс їй один удар ногою по задній поверхні правого колінного суглобу, після чого потерпіла впала на передню частину колінних суглобів.

Діброва- ОСОБА_13 застосовуючи силу, штовхнула ОСОБА_7 , від чого остання впала на підлогу, а ОСОБА_12 нанесла останній один удар ногою у область передньо-бічної поверхні стегна, в область лівого колінного суглобу, та ще два удари ногою в середню третину лівої гомілки. В цей час ОСОБА_10 , наніс один удар ступнею зверху-униз по бічній поверхні лівого колінного суглоба потерпілої, а також по задній поверхні лівого колінного суглобу, після чого ОСОБА_12 та ОСОБА_10 вийшли з приміщення кімнати, та залишивши потерпілу на підлозі у лежачому положенні.

Близько 14 години ОСОБА_12 та ОСОБА_10 повернулись та ОСОБА_10 схопив ОСОБА_7 за одяг та щосили штовхнув її у бік балконних дверей, від чого потерпіла вдарилась потиличною частиною голови об балконні двері. Далі, ОСОБА_10 схопив обігрівач, та наніс ним два удари у область лівої руки та лівої бічної поверхні тулубу ОСОБА_7 , яка намагаючись захиститись від ударів, присіла та стала захищати руками голову. Після чого ОСОБА_10 , застосовуючи силу, кинув обігрівач на суглоби ОСОБА_7 , а ОСОБА_12 підняла з підлоги обігрівач та нанесла ним один удар по верхній частині голови потерпілої, після чого вони залишили місце скоєння злочину.

В результаті злочинних дій ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що зумовили тривалий розлад здоров`я потерпілої, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

В апеляційних скаргах:
-Прокурор просить вирок суду скасувати в частині задоволення позовних вимог, у зв`язку з невідповідністю, на його думку, висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Просить ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним за ч. 1 ст.122 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді одного року обмеження волі. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином задовольнити в повному обсязі.

Посилається, що потерпілою ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_10 про стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Однак суд ухвалив позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення коштів у відшкодування збитків та моральної шкоди задовольнити і стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральну та матеріальну шкоду в розмірі 10 000 грн. Не дивлячись на вищезазначене, судом зовсім не зазначено розмір матеріальної шкоди, яку було задоволено.

-Захисник ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати вирок та повернути кримінальне провадження до суду першої інстанції на новий розгляд.

Вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого. На її думку, не встановлено обставин, при яких отримано тілесне ушкодження у виді гемартрозу колінного суглоба. У вироку вказано про те, що ОСОБА_10 не визнав себе винним у скоєному, а з його пояснень вбачається, що він міг зачепити потерпілу, коли одягався, що цілеспрямовано він ударів не наносив. Захисник вважає, що обвинувачення ОСОБА_14 побудовані лише на поясненнях потерпілої ОСОБА_7 .

В запереченні на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , - представник потерпілої ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу захисника, - без задоволення.

Вважає, що суд вірно прийшов до однозначного висновку про те, що 26.02.2013 року близько 14 годин обвинувачений, діючи спільно з ОСОБА_12 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 спричинив тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості потерпілій ОСОБА_7 і вірно кваліфікував його дії за ч.1 ст. 122 КК України.

Посилання захисника обвинуваченого на непроведення досудового і судового слідства одночасно стосовно ОСОБА_12 та ОСОБА_10 пояснюється тим, що ОСОБА_10 після початку досудового слідства (кримінальне провадження № 0001160) переховувався від органів слідства і це стало причиною виділення 30.01.2014 року в окреме провадження кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 , а ОСОБА_12 була засуджена 18.02.2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, та на теперішній час відбула покарання. Ні Діброва-Кістол, ні її захисник апеляційну скаргу на вирок не подавали, фактичні обставини справи не оскаржували (апеляційна скарга вносилася прокурором на м`якість призначеного покарання).

На її думку доводи в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого про те, що оскільки ніхто зі свідків не був очевидцем безпосередньо побиття ОСОБА_7 , то всі свідки обвинувачення не могли надати прямих свідчень і тому вина ОСОБА_10 недоведена, є хибними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. Пояснення потерпілої щодо самого факту побиття підтверджуються її поясненнями, висновком судово-медичної експертизи, протоколом слідчого експерименту, додатковим висновком судово-медичної експертизи, поясненнями потерпілої і свідка ОСОБА_15 .. Пояснення потерпілої, в частині звернення до дільничного інспектора підтвердив сам дільничний інспектор ОСОБА_16 .

Вважає, що всі покази знаходяться у логічній сукупності між собою та матеріалами кримінального провадження, а суд зробив справедливий висновок щодо їх прийняття і обґрунтування вироку, який відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_10 вину у скоєному визнав повністю, прохав звільнити його від призначеного покарання, у зв`язку з закінчення строків давності.

Захисник ОСОБА_9 .В в судовому засіданні апеляційної інстанції просила звільнити її підзахисного ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора який просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити, а скаргу адвоката залишити без задоволення, думку потерпіла та її представник прохали задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а скаргу адвоката ОСОБА_9 просили залишити без задоволення, думку адвоката та обвинуваченого, які виступили проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши їх доводи і зіставивши із наявними матеріалами кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до норм, передбачених ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційних скарг.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 в умисному середньої тяжкості тілесного ушкодження парвильно кваліфікковано за ч.1 ст.122 КК України.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в судовому засіданні доказах.

Суд дав правильну оцінку доказам і дії обвинуваченого ОСОБА_10 вірно кваліфікував за ч.1 ст.122 КК України.

Доводи захисту про недоведеність вини її підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України спростовані: послідовними поясненнями потерпілої ОСОБА_7 , які наведені у вироку; копією протоколу слідчого експерименту від 18.07.2013 року; копією висновку експерта № 1370 е від 08.04.2013 року, з якого вбачається, що у потерпілої виявлені тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні, та які виникли у термін на який вказує потерпіла, тобто 26.02.2013 року; додатковим висновком експерта № 3147е від 31.07.2013 року, з якого вбачається, що з урахуванням характеру та локалізації тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої, вони не суперечать механізму їх утворення, на які вказує потерпіла в ході слідчого експерименту від 18.07.2013 року; поясненнями свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .. Згідно пояснень експерта ОСОБА_19 , гемартроз колінного суглоба виникає при не менш як одному механічному впливу на суглоб (удару).

Підстав не довіряти послідовним поясненням вказаних потерпілих, свідків та заключенню експерта, колегія суддів, не вбачає.

Стосовно доводів захисника про те, що не встановлено обставин, при яких отримано тілесне ушкодження у виді гемартрозу колінного суглоба потерпілою, є необґрунтованими.

В судовому засіданні першої інстанції було детально досліджено, та встановлено, що ОСОБА_20 і ОСОБА_10 наносились удари в лівий колінний суглоб потерпілої. Крім того було встановлено, що гемартроз колінного суглоба виникає при не менш як одному механічному впливу на суглоб (удару), про що надав професійне пояснення експерт.

Отже висновки суду є правильними, а доводи адвоката безпідставними.

З апеляційної скарги прокурора вбачається, що він оскаржує рішення першої інстанції щодо цивільного позову та стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральної та матеріальної шкоди в розмірі 10 000 грн..

Перевіркою встановлено, що судом першої інстанції, рішення в частині відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 , є належно вмотивованим та обґрунтованим, адже належно враховано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), ступінь вимушених змін у її життєвих стосунках, та суд виходив з принципів розумності, виваженості та справедливості.

Проте, в резолютивній частині вироку судом зазначено про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про відшкодування, як матеріальної так моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

З вироку суду вбачається, що зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки в резолютивній частині помилково вказав про задоволення матеріальної та моральної шкоди, хоча фактично про стягнення матеріальної шкоди потерпіла ОСОБА_7 в позовній заяві взагалі не вказувала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, та про необхідність виключення з резолютивної частини вироку рішення про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, у відповідності з вимогами ст.65 КК України, суд врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до злочину середнього ступеню тяжкості, дані про особу обвинуваченого, що ОСОБА_10 має постійне місце реєстрації, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_10 , відповідно до ст.ст.66-67 КК України, судом не було встановлено.
Призначаючи ОСОБА_10 покарання у виді обмеження волі, суд першої інстанції вимог ст.ст.65-67 КК України не порушив, призначене йому покарання з урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, відповідає характеру та тяжкості вчиненого, даним про його особу.
Доводи захисника ОСОБА_9 про те, що призначене покарання не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого є безпідставними.

Стосовно клопотання захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 про звільнення її підзахисного від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину середньої тяжкості, і до дня набрання вироком законної сили, минуло 5 років.

ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, за який передбачено основне покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років. Його засуджено до покарання у вигляді 1 року обмеження волі.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції вину у скоєному злочині визнав повністю, злочин передбачений ч. 1 ст.122 КК України він вчинив 26 лютого 2013 року, і на теперішній час вже минуло 5 років.

Таким чином, на думку колегії суддів, обвинувачений ОСОБА_10 підлягає звільненню від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст.ст. 49, 74 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2, ОСОБА_11 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2017 року, стосовно ОСОБА_10 , в частині вирішення цивільного позову потерпілої, - змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2017 року, посилання суду про: задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди.

В іншій частині, - вирок суду залишити без змін.

Клопотання адвоката ОСОБА_9 про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , у зв`язку з закінченням строків давності, задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст.ст.49,74 КК України.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: