Справа № 314/1677/18
Провадження № 1-в/314/677/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.05.2018 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні матеріали за клопотанням засудженого Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:
До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотанняпро приведення вироку у відповідність із чинним кримінальним законодавством України та міжнародними нормами, шляхом заміни довічного позбавлення волі на певний строк. Так, в своєму клопотанні засуджений ОСОБА_3 просить суд привести у відповідність вирок Миколаївського апеляційного суду від 08.08.2001 року, яким його засуджено за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, п. «а» ст. 17-93, п.п. «а», «з» ст. 42 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого. Своє клопотання засуджений мотивував тим, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та міжнародних норм.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав своє клопотання, пояснив, що він звернувся до суду з питанням в порядку виконання вироку, та просив суд привести вирок, яким його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, у відповідність з чинним кримінальним законодавством, шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 просив суд розглянути клопотання відповідно до вимог закону.
Прокурор ОСОБА_4 проти задоволення клопотання засудженого заперечувала, при цьому зазначила, що ухвалений відносно ОСОБА_3 вирок Миколаївського апеляційного суду від 08.08.2001 року, набрав законної сили 01.11.2001 року, є повністю законним і таким, що відповідає нормам нині діючого кримінального законодавства України, підстави для задоволення клопотання засудженого відсутні.
Суд, заслухавши пояснення засудженого, його захисника, з`ясувавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, приходить до висновків.
Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням в порядку ст. 537 КПК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений вироком Миколаївського апеляційного суду від 08.08.2001 року, яким його засуджено за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, п. «а» ст. 17-93, п.п. «а», «з» ст. 42 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого. Вирок набрав законної сили 01.11.2001 року.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.03.2018 року засудженому ОСОБА_3 зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11.02.2001 року по 31.10.2001 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
На даний час засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)».
У своїй заяві засуджений стверджує, що оскільки умовно-дострокове звільнення та амністія стосовно засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачено, то він вважає, що його фактично засуджено до смертної кари. З огляду на той факт, що держава Україна підписала обов`язки про виконання ряду міжнародних договорів, відповідно до норм ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про Міжнародні договори України», на думку ОСОБА_3 , подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та положенням кримінального законодавства України, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_3 з наступних підстав.
Так, у відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
22.02.2000 року Законом України №1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 252 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.
ОСОБА_3 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 08.08.2001 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому, ОСОБА_3 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.
Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
При розгляді клопотання засудженого суд виходить з того, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачена і можлива виключно у порядку ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.
Посилання засудженого ОСОБА_3 на порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» та у справі «Ласло Магьяр проти Венгрії» від 28.05.2014 року, в частині незастосування судом більш м`якого кримінального закону, прийнятого до винесення остаточного рішення у кримінальній справі, суд вважає неправильним, оскільки при розгляді зазначених справ в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм; при розгляді .
Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Відповідно до ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання в виді обмеження волі та позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.
З огляду на зазначене вище, суд приходить до обґрунтованого і безсумнівного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.537-539 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання засудженого Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1

14.05.2018