В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" червня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.08.2017 за № 0010789 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з загальною середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 23.05.2017 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі та на підставі ст. 75,76 того ж Кодексу, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 31 липня 2017 року, приблизно о 17 годині 50 хвилин, знаходячись біля будинку № 11-В по вул. Миколи Кибальчича у м. Києві, помітив, що в руках неповнолітнього ОСОБА_7 , знаходиться мобільний телефон «Nokia», Model 1202-2, Type RH-112.
В цей час, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, яке належить неповнолітньому потерпілому ОСОБА_7 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, яке належить неповнолітньому потерпілому ОСОБА_7 , а саме мобільного телефону «Nokia», Model 1202-2, Type RH-112, діючи з корисливих мотивів та з метою власного протиправного збагачення за рахунок чужого майна, вибравши слушний момент, коли неповнолітній ОСОБА_7 тримав телефон у руках і розуміючи, що його дії носять відкритий характер для потерпілого, ОСОБА_6 підійшов до неповнолітнього ОСОБА_7 та шляхом ривка, з його рук відкрито викрав мобільний телефон «Nokia», Model 1202-2, TypeRH-112, IMEI НОМЕР_1 , вартістю 300 гривень, в якому знаходилася сім-карта «Київстар» НОМЕР_2 , вартістю 50 гривень, із залишком грошових коштів у сумі 20 гривень.
Після чого, ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив неповнолітньому потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 370 гривень 00 копійок.
Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав та пояснив, що, у цій ситуації, в його діях наявний склад злочину за ч. 1 ст. 190 КК України, а саме шахрайство.

Зауваживши, що він з рук потерпілого шляхом ривка мобільний телефон не забирав, а попросив його дати мобільний пристрій, аби зателефонувати у справах, на що потерпілий добровільно самостійно передав йому телефон.

Тим самим зауважив, що реалізував у такий спосіб, наявний у нього умисел на заволодіння майном потерпілого шляхом обману.

У той же час, будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статтей 352, 353-354 КПК України потерпілий ОСОБА_7 , за участю законного представника ОСОБА_8 , надав суду показання в яких підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.
Та указав, що обвинувачений 31.07.2017 приблизно о 17:50 год. знаходячись біля будинку № 11-В по вул. М. Кибальчича у м. Києві, дійсно заволодів його мобільним телефоном, раптово забравши останній з його рук.
Так, в той момент(викрадення), він міцно тримав належний йому мобільний телефон у правій руці, а обвинувачений, звернувся з проханнями надати йому телефон, на що він йому відмовляв, тож, обвинувачений, у певний момент, раптового, для нього, своєю правою рукою вирвав належний йому мобільний телефон.

Його прохання про повернення майна обвинувачений ігнорував та швидким кроком попрямував у сторону будинку 24-В, по пр. Ватутіна у м. Києві.

Вказані показання потерпілого суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.

Щодо показань обвинуваченого, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після дослідження всіх доказів у справі в їх сукупності у порядку ст. 94 КПК України.

Також, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_9 указав, що 31.07.2017, після 18:00 год., він спільно з товаришем ОСОБА_10 , стояли на сходовій клітці, і розмовляли, в будинку, що знаходиться поблизу ринку «Десна», де мешкає знайома ОСОБА_11 .

В цей час до них підійшов обвинувачений, який запитав, де можна здати до ломбарду телефон, так як у нього не було документу. На що він запитав у нього, чи хоче він даний телефон здати до ломбарду чи продати, він відповів, що можна і продати за 100 гривень. Після цього він засунув телефон до його кишені, і попросив 100 гривень.

Після цього він забрав телефон, а обвинувачений пішов у невідомому напрямку.

Даний телефон був чорного кольору, «Нокія», моделі не пам`ятає.

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_12 указав, що 31.07.2017 потерпілий звертався до нього за допомогою, у затриманні обвинуваченого, як особи, яка заволоділа його мобільним телефоном, на що він допоміг йому, та потім вони викликали правоохоронні органи.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини регламентовані ст. 91 КПК України.
Обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.
З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Згідно протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання складеного слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_13 01.08.2017 в період часу з 18:30 год. по 19:00 год. в присутності понятих, слідує, що потерпілому для впізнання було надано 4 фотознімки, та попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, внаслідок чого останній вказав, що на фотознімку під № 1 він впізнає особу, яка 31.07.2017 відкрито заволоділа його мобільним телефоном.

У даному випадку, згідно довідки до протоколу від 01.08.2017, на фотознімку № 1 міститься фотознімок ОСОБА_6 .

Згідно протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання складеного слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_13 01.08.2017 в період часу з 15:00 год. по 15:30 год. в присутності понятих, слідує, що свідку ОСОБА_9 для впізнання було надано 4 фотознімки, та попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, внаслідок чого останній вказав, що на фотознімку під № 2 він впізнає особу, яка 31.07.2017 йому за 100 грн. продала мобільний телефон.

У даному випадку, згідно довідки до протоколу від 01.08.2017, на фотознімку № 2 міститься фотознімок ОСОБА_6 .

Порушень вимог ст.ст. 104-106, 223, 228, 231 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останнім підтверджуються обставини вчинення злочину.

В свою чергу, з протоколу огляду із фототаблицею від 01.08.2017 складеного слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_13 в присутності понятих та за участю свідка ОСОБА_9 , в період часу з 15:30 до 15:40, слідує, що було оглянуто річ, а саме мобільний телефон та у ході цього огляду установлено, що вона (річ), згідно пояснень того ж таки свідка ОСОБА_9 була йому надано обвинуваченим 31.07.2017 за 100 грн.

Відомості установлені у ході цього огляду кореспондуються у повній мірі з даними протоколу огляду речі від 04.08.2017 складеного слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_13 , в період часу з 20:30 до 21:30, з відповідною фототаблицею.

Згідно протоколу пред`явлення речей для впізнання складеного слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_13 01.08.2017 в період часу з 18:00 год. по 18:30 год. в присутності понятих, слідує, що потерпілому для впізнання було надано 4 мобільних телефони, та попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, внаслідок чого останній вказав, що серед наявних мобільний пристроїв є і його власне телефон (третій з права), який у нього 31.07.2017 відкрито викрав обвинувачений.

Цей пристрій потерпілий впізнав за здутістю передньої частини клавіатури та за неповним закриванням задньої частини кришки.

З протоколу проведення слідчого експерименту здійсненого з 12 год. 05 хв. по 12 год. 13 хв. 20.09.2017 з долученими схемою і відеозаписом, який був проведений слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_13 , за участю підозрюваного, понятих й інших учасників, та даних, які зафіксовано на відео, які було переглянуто в судовому засіданні судом установлено, що у ході проведення такої слідчої дії, яка була здійснена, у порядку ст. 240 КПК України, було установлено, що ОСОБА_6 31.07.2017 відкрито заволодів телефоном потерпілого, після чого, пішов до під`їзду будинку, який знаходиться на відстані близько 100 метрів за адресою: АДРЕСА_2 , де обміняв цей телефон на іншу річ.
З цього протоколу слідує, що ОСОБА_6 були роз`яснені його права регламентовані ст. 42 КПК України, про що свідчить власне його підпис.
Даний протокол було підписано обвинуваченим без будь-яких зауважень та доповнень, у тому числі в частині його пояснень про відкрите викрадення саме ним майна потерпілого, хоча про такі права він знав, адже йому було роз`яснено останні, зокрема передбачене ст. 42 КПК України - давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх.
Як наслідок п. 4 ч. 2 ст. 87 цього Кодексу для визнання доказу недопустимим відсутній, бо особа була поінформована про право давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх.
Згідно ж ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до Конституції України, кожна особа має право висловлювати свою думку з того чи іншого питання.
А тому, вважати порушенням факт того, що обвинувачений скористався своїм правом та висловив думку з певного питання знаючи свої права, зокрема право давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх, порушенням передумов немає.
В силу п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України, протокол складається з описової частини, яка повинна містити відомості про послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи, як наслідок суд сприймає усі без виключення дані відображені у цьому протоколі не як свідчення приватних осіб, а як отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, які були предметом безпосереднього дослідження суду.
Як наслідок, про порушенням норм ст. 23 вказаного Кодексу не може іти мова, так як ця стаття передбачає, як раз те, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а у цій ситуації, відомості протоколу були предметом дослідження в ході судового розгляду та суд сприйняв дані відображені у протоколі, через призму положень п. 2 ч. 3 ст. 104 того ж Кодексу, як отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, і ні як інакше, тобто саме так, як вказує стаття 23, а саме у випадках, передбачених цим Кодексом.
Сам протокол складено із дотриманням вимог ст.ст. 104, 105 КПК України.

У свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 357 КПК України, у судовому засіданні, речового доказу, а саме компакт диску з відеозаписом слідчого експерименту, яким він є у світлі ст. 98 вказаного Кодексу, судовим слідством встановлено, факт дотримання положень КПК України при його проведенні, з огляду на що можливо дійти висновку про підтвердження ним в своїй сукупності інших обставин з числа регламентованих ст. 91 КПК України, на підставі яких, у світлі норм ст. 84 того ж Кодексу, є можливим встановити наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Так, ОСОБА_6 під час проведння цієї дії поводив себе спокійно, детально розповідав про відомі тільки йому обставини вчинення злочину, деталізація подій здійснена обвинуваченим була чіткою та послідовною, із вказівкою з його сторони на всі подробиці вчинення цього кримінального правопорушення, про які він розповідав самостійно, деталізовано та послідовно.
Відповіді на запитання надавав швидко, послідовно й по суті, із застосуванням логічних суджень, із використанням складних речень, демонструючи достатньо-вольовий контроль поведінки.
Хоча й демонстрував наявне хвилювання, що є обґрунтованим на переконання суду у цій ситуації.
Інакше кажучи, слідчий з нього «не витягував» відповіді шляхом постановлення низки навідних питань.
Останній показав як саме він учиняв діяння, а саме відкрито.

Вказав, що після цих дій направився у інших справах.

Наявна ж у справі постанова від 20.09.2017 про визнання вказаного об`єкту речовим доказом підтверджує факт набуття ними відповідного статусу у відповідності до норм КПК України.

Також, суд ураховує з цього питання і позицію Верховного Суду відображену у постанові від 01.02.2018 у справі № 197/433/15-к, де Суд власне вказав, що у частині посилання захисника на недопустимість протоколу слідчого експерименту на підставі ч. 4 ст. 95 КПК, Суд зауважує, що положення цієї норми слід тлумачити в системному зв`язку з ч. 1 ст. 95 КПК, яка указує, що розуміється під показаннями в цій статті - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Тому в розумінні положень ст. 95 КПК протокол слідчого експерименту не може бути автоматично визнаний недопустимим, а навпаки він може вважатися доказом в силу ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК.
Разом із тим, Верховний Суд вважає, що оцінка протоколу слідчого експерименту, в якому зазначені пояснення, які він в подальшому змінив під час судового розгляду, має оцінюватися судом особливо прискіпливо та критично з урахуванням того, чи є цей доказ винуватості особи єдиним, маючи вирішальне значення в даному кримінальному провадженні, або навпаки підтверджується сукупністю інших переконливих доказів, чи посилався обвинувачений на примусовий характер цих показань і наскільки переконливими є докази та обставини, що підтверджують ці його скарги тощо. Однак у даному кримінальному провадженні дані про застосування до обвинуваченого недозволених заходів психологічного та фізичного тиску не установлені, а протокол слідчого експерименту був лише одним із доказів, які були досліджені й оцінені судом першої інстанції в їх сукупності.
А тому, оцінивши особливо прискіпливо та критично цей доказ з урахуванням того, чи цей доказ винуватості особи не є єдиним, та підтверджується сукупністю інших переконливих доказів, а факт тиску установлений не був, суд не знаходить підстав для не сприйняття цього доказу, як належного та допустимого.
Загалом, на переконання суду, вказані обставини відображені у зазначених доказах у своїй сукупності підтверджують обставини визначені ст. 91 КПК України, як-то: дату, спосіб вчинення злочину та його наслідки .

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були, згідно ст.ст. 22, 26 КПК України, вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводи та докази в частині перебігу подій зі слів обвинуваченого, враховуючи, зокрема, надані показання потерпілого, свідків та дані досліджених протоколів, сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», так як їх доводи не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

При цьому, суд в черговий раз наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.

З урахуванням того, що згідно даних відображених у ППВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 N 10, які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду Касаційного кримінального суду у постанові від 15.03.2018 в справі № 192/2621/16-к, слідує, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
При кваліфікації, дій, як грабежу, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.
Зокрема, дії, виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
Також слід урахувати, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Так, виходячи з положень ст. 186 КК, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна.
При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій.
Таким чином, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна.
Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.
Поряд з наведеним, відповідно до положень ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою.
Отже, предметом шахрайства є як чуже майно, так й право на нього.
З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою.
При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість про вигідність або обов`язковість передачі йому майна чи права на нього.
Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно.
Тобто, при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього.
При цьому, на відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього.
Як вбачається з формулювання обвинувачення, яке суд визнав доведеним, у цій справі, в ході судового розгляду факт добровільної передачі потерпілим майна, який є ознаками саме об`єктивної сторони шахрайства (ст. 190 КК) установлений не був, а навпаки, з`ясовано, що обвинувачений відкрито заволодів таким майном, розуміючи при цьому, що такі дії вчиняються у присутності власника майна та ця особа розуміє сутність його злочинних дій.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують покарання або ж обтяжують покарання, згідно ст. 66, 67 КК України, суд не убачає.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, прийнятну характеристику, те, що він у період з 22.08.2017 до 18.09.2017 працював на посаді вантажника складсько служби ПП «Торговий дім «ПОЛЯКОВ», наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім (батьки похилого віку, пенсіонери ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , який до того ж є інвалідом 2 групи), стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (працював на момент затримання, раніше судимий, не одружений), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію прокурора та потерпілого й законного представника у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі, із визначенням остаточного покарання, ураховуючи наявність вироку Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2017, у порядку ст. 71 даного Кодексу.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Дане остаточне покарання (позбавлення волі), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді утримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про його особу, слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому термін його попереднього ув`язнення, а саме з 14.09.2017 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один позбавлення волі.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

В силу ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання визначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2017, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою вважати продовженим до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відраховувати з 14.09.2017.
Речові докази: мобільний телефон залишити у володінні ОСОБА_7 , компакт диск з відеозаписом залишити в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1