Ухвала
Іменем України

20 серпня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-8178 ск 18
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 2 липня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000463 щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт,

засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України на 3 місяці арешту.
На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року, ОСОБА_4 остаточно визначено покарання 3 місяці 15 днів арешту.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 2 липня 2018 року цей вирок в частині призначеного ОСОБА_4 покарання змінено.
Призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням ст. 69 КК України штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання 200 годин громадських робіт та штраф у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.
Вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року постановлено виконувати самостійно.
У решті вирок суду залишено без зміни.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він з метою ухилення від відбування покарання у виді 200 годин громадських робіт, яке йому призначене вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року, відмовлявся отримувати листи про явку до кримінально-виконавчої інспекції для роз`яснення порядку та умов відбування покарання. 10 жовтня 2016 року ОСОБА_4 прибув в Перемишлянський РВ КВІ УДПТСУ у Львівській області, незважаючи на усне застереження щодо можливості кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, категорично відмовився від ознайомлення з порядком та умовами відбування громадських робіт та отримання направлення для відбування призначеного судом покарання. Після винесеного попередження ОСОБА_4 не зробив належних висновків та продовжував злісно ухилятися від виконання покарання, не бажаючи стати на шлях виправлення.
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Призначене апеляційним судом покарання із застосуванням ст. 69 КК України вважає невиправдано м`яким. Стверджує, що апеляційний суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття. Зазначає про необґрунтованість посилання на наявність постійного місця проживання та позитивної характеристики. Наголошує на недостатності підстав для призначення ОСОБА_4 покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої в санкції ч. 2 ст. 389 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копію судового рішення і матеріали, суд не вбачає підстав для її задоволення.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 389 КК України та застосування ст. 71 КК України, прокурором у касаційній скарзі не оспорюється.
Що стосується покарання, призначеного апеляційним судом ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК України, яке, на думку прокурора, є м`яким і не відповідає вимогам закону, то касаційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_4 апеляційним судом дотримані.
Зокрема, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, усі обставини справи, особу винного, який раніше судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
Призначаючи покарання апеляційний суд послався наявність обставин, що пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття, а також не встановив таких, що його обтяжують.
Врахувавши конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення та взявши до уваги визнання вини та щире каяття винного, суд визнав такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і відповідно до вимог ст. 69 КК України, перейшов до іншого, не передбаченого санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, більш м`якого покарання, а саме штрафу.
Зваживши на всі обставини справи, серед яких й ті, на які посилається прокурор у скарзі, суд призначив ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання із застосуванням ст. 69 КК України, є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_4 та попередженню вчинення ним нових правопорушень. Правильно визначено судом ОСОБА_4 і остаточне покарання, відповідно до ст. 71 КК України. Підстав вважати його невиправдано м`яким колегія суддів не вбачає.
Більше того, касаційна скарга прокурора зводиться до того, що апеляційний суд безпідставно призначив ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції статті обвинувачення. Однак, як убачається із доданої копії судового рішення, апеляційний суд застосував ст. 69 КК України, разом із тим призначив ОСОБА_4 , інше, більш м`яке покарання, не зазначене в санкції статті обвинувачення.
Враховуючи викладене, касаційні вимоги прокурора безпідставні.
Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі не наведено.
З урахуванням зазначеного, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 2 липня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5