Справа №489/750/14-к 14.06.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2017р., якою заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про перегляд вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015 року у справі № 1-кп/489/12/15 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_9
засуджені: ОСОБА_6 , ОСОБА_10
захисники: ОСОБА_11 , ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в інтересах засудженого ОСОБА_8 , в якій просила скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2017 року та постановити нову, якою задовольнити заяву засудженого ОСОБА_8 та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за відсутністю складу злочину.

Захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2017 року в повному обсязі.
_____________________________________________________________________________
провадження № 11-кп/784/142/18 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_12
категорія ст. 459 КПК України доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою суду, заяву захисника ОСОБА_5 подану в інтересах засудженого ОСОБА_6 та заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015 р. за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погоджується з висновком суду, щодо того, що зазначені засудженим ОСОБА_8 обставини не є нововиявленими у розумінні положень ст. 459 КПК України.

Наполягає на тому, що слідчим здійснювалось штучне створення та умисне ненадання доказів. Так, зазначає, що захисником ОСОБА_5 , на його адвокатський запит, було отримано відповідь із Миколаївського бюро СМЕ від 06.04.2016 року № 691, у якій зазначено, що 22.09.2012 року були проведені судово-медичні обстеження ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , за результатами яких були складені акти, про наявність у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Вказані акти в подальшому були видані слідчому СВ Ленінського РВ УМВС України в Миколаївській області, проте до матеріалів провадження не долучалися.

На думку апелянта слідчий повинен був з`ясувати обставини отримання цих тілесних ушкоджень та призначити проведення судово-медичної експертизи на предмет встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, а також на предмет встановлення їх спричинення, оскільки, наявність тілесних ушкоджень у засуджених свідчить про можливість їх отримання ними під час масової бійки, та існує імовірність, що і потерпілим тілесні ушкодження були отримані під час тієї самої бійки і вони могли бути нанесені іншими особами.

Також захисник ОСОБА_7 відносить до інших обставин, які не були відомі суду та учасникам провадження, показання свідка ОСОБА_13 , яку було встановлено та опитано стороною захисту.

Апелянт вважає, що ці обставини не були відомі ні суду апеляційної ні касаційної інстанції, і як наслідок потягли неправильне застосування норм матеріального права.

Захисником ОСОБА_5 також було подано апеляційну скаргу в інтересах засудженого ОСОБА_6 , у якій він зазначає, що рішення суду першої інстанції було винесено із порушенням вимог ст. 372 КПК України, оскільки суд у мотивувальній частині не вказав, які ж були встановлені судом обставини під час розгляду заяви про перегляд вироку, не вказані мотиви неврахування окремих доказів, а також не вказано положення закону, яким суд керувався під час постановлення судового рішення.

Вважає, що ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2017 року є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою. Стверджує, що висновок суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_6 знав про існування свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а тому їх покази не можуть вважатися нововиявленими обставинами є безпідставним. Також апелянт зазначає, що вказані свідки хоч і були відомі ОСОБА_6 , проте йому не було відомо про обставини, які були відомі цим особам.

Адвокат ОСОБА_5 вважає, що висновки суду є суперечливими та не засновані на досліджених судом матеріалах кримінального провадження. Оскільки, на його думку, Ленінським районним судом м. Миколаєва фактично було визнано наявність підстав, передбачених п.5 ч.2 ст.459 КПК України, проте цим обставинам не була надана оцінка, із посиланням на норму права, а лише висловлено думку, що обставини, вказані в показах свідка ОСОБА_17 та зафіксовані в актах судово-медичного обстеження № 2090 та № 2091, не доводять неправильності вироку суду.

Стверджує, що докази, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать саме про неправильність вироку суду, що вказує на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

03.06.2016 р. до Ленінського районного суду м. Миколаєва, звернувся захисник ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , з заявою, в якій просив суд переглянути вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015 р. по справі № 1-кп/489/12/15 за нововиявленими обставинами.

Обґрунтовуючи свою заяву, ОСОБА_5 зазначив, що під час розгляду кримінального провадження не були допитані всі свідки події, стороною захисту були виявлені документи, а саме акти судово-медичного обстеження ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , свідки та обставини, які не були відомі ні стороні обвинувачення, ні стороні захисту, ні суду першої інстанції.

Заявник вважав, що на даний час існують нововиявлені обставини, у зв`язку з якими судове рішення може бути переглянуто.

З аналогічною заявою, з аналогічних підстав, звернувся до суду і засуджений ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції, під час розгляду даних заяв дослідив Акти судово-медичного дослідження (обстеження) №№ 2090 та 2091 щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , допитав свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , дослідив матеріали кримінального провадження № 0001197 та дійшов висновку, що викладені захисником ОСОБА_20 та ОСОБА_8 фактичні обставини щодо зловживань слідчого та прокурора, штучного створення доказів, свого підтвердження під час розгляду заяви не знайшли.
Також, суд зазначив, що встановлення неправильності застосування норм матеріального права, неповноти судового розгляду судами першої та апеляційної інстанції, про що зазначає захисник та засуджений ОСОБА_8 у своїй заяві, не є повноваженнями суду першої інстанції при перегляді рішення за нововиявленими обставинами.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засуджених, які просили ухвалу суду скасувати, доводи захисників щодо задоволення апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав, що апеляційні скарги захисників не підлягають задоволенню, а ухвала суду скасуванню, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до матеріалів провадження, вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015 р. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнані винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 296 ч.2 та ч.2 ст. 121 КК України. За ч.2 ст. 296 КК їм призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, за ч.2 ст. 121 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 призначено до відбування 5 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75,76 КК України ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були звільнені від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
Даний вирок було оскаржено прокурором до Апеляційного суду Миколаївської області і 15.04.2015 року апеляційну скаргу прокурора прокуратури Ленінського району м. Миколаєва задоволено частково та скасовано вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2015 року в частині звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України. Ухвалено в цій частині свій вирок та засуджено ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за ст. 296 ч.2 КК України до 3 років позбавлення волі, за ст. 121 ч.2 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 засуджено до 5 років позбавлення волі.
Вирок Апеляційного суду Миколаївської області було оскаржено до суду касаційної інстанції і 13 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановила ухвалу, якою касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та їх захисників, а також потерпілого ОСОБА_21 залишила без задоволення, а вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 15 квітня 2015 року без змін.
Також, 03 березня 2016 р. постановою Верховного Суду України було відмовлено в задоволенні заяви захисника ОСОБА_5 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1 ст. 459 КПК України, судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.
03.06.2016 року захисником ОСОБА_5 та 23.06.2018р засудженим ОСОБА_8 було подано до Ленінського районного суду м. Миколаєва заяви про перегляд вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015 р. за нововиявленими обставинами.
Проте, суд першої інстанції під час розгляду даних заяв, прийшов до висновку, що зазначені в заявах обставини не є нововиявленними у розумінні положень ст. 459 КПК України.
Так, згідно з ч. 2 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Обов`язковою умовою розгляду справи за нововиявленими обставинами є те, що обставини, які наводяться як підстава для поновлення справи, повинні бути абсолютно новими, раніше невідомими слідчим органам і суду, такими, що у матеріалах справи не висвітлені і потребують окремого розслідування.

Як слідує зі змісту заяв про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, захисник та засуджений ОСОБА_8 стверджують, що факт отримання ОСОБА_22 та ОСОБА_23 тілесних ушкоджень, вказує що вони могли отримати їх при масовій бійці у якій вони брали участь і тілесні ушкодження отримані потерпілим також могли бути нанесені іншими особами.

До даного твердження апелянтів колегія суддів відноситься критично, зважаючи на те, що обоє з засуджених під час судового розгляду ще в суді першої інстанції визнавали свою вину в повному обсязі, не надавали неяких свідчень щодо цього факту ні під час ухвалення вироку судом першої інстанції, ні при апеляційному та касаційному перегляді справи.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що акти судово-медичного обстеження №№ 2090 та 2091, якими виявлено тілесні ушкодження у засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та покази свідка ОСОБА_13 є іншими обставинами, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, але ці обставини не є нововиявленими в розумінні вимог ст. 459 КПК України.
Також, колегія вважає вірним зазначене судом першої інстанції, що про існування свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 обвинуваченому ОСОБА_22 було відомо, ще під час судового розгляду в суді першої інстанції, а тому їх покази не можуть вважатись нововиявленими обставинами.
Доводи апелянтів про умисне ненадання слідчим доказів до матеріалів справи ( а саме вищезазначених актів судово-медичного обстеження) є голослівними та не встановлені вироком суду, що набрав законної сили, або матеріалами розслідування.
Таким чином, обставини, на які посилаються апелянти не є нововиявленими в розумінні вимог ст. 459 КПК України.
Приймаючи рішення за заявами, суд першої інстанції врахував практику Європейського Суду з прав людини, та зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень. Цей принцип означає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.
Відповідно до положень ст. 467 КПК України, якщо при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами буде встановлено, що нововиявлені обставини не підтвердились або не справили істотного впливу на законність та обґрунтованість судового рішення, що переглядалося, суд має постановити ухвалу про залишення поданої заяви без задоволення.
З огляду на наведене, прийняте судом першої інстанції рішення є законним та обґрунтованим, а тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 424, 426,466,467, 532 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2017р. без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими які тримаються під вартою, в той же строк з дня вручення копії ухвали.
Головуючий:
Судді: