Справа № 465/995/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/996/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 10 серпня 2017 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Старий Самбір Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у провадженні про застосування примусових заходів медичного характеру, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:
вищевказаною ухвалою відмовлено у застосуванні примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом відносно ОСОБА_7 та закрито кримінальне провадження.
Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами, що саме ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.121 КК України.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить таку скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Постановити нову ухвалу, якою задоволити клопотання та застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом до ОСОБА_7 .

В обґрунтування своїх вимог прокурор покликається на те, що суд не вказав відповідно до якої частини норми статті 97 КПК України суд зробив висновок про недопустимість доказів показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Окрім того, такі висновки суду не в повній мірі відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, доказам, дослідженим під час судового розгляду.

На переконання апелянта, судом неналежно оцінено сукупність зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, законного представника особи, стосовно якої вирішується питання застосування примусових заходів медичного характеру, та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
В силу вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Згідно з частиною третьою вказаної статті, кримінально-правова оцінка суспільно-небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховується попередня судимість,факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Положення ст.513 КПК України передбачають, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення та чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою, та що особа є неосудною.

Дослідивши та перевіривши під час судового розгляду увесь обсяг наданих сторонами доказів, оцінюючи вказані докази відповідно до положень ст.94 КПК України кожен окремо та у їх сукупності, суд першої інстанції зробив вірний висновок про недоведеність вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.121 КК.

Так, допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які не були очевидцями скоєння кримінального правопорушення, однак підтвердили факт заподіяння потерпілому ОСОБА_16 тілесних ушкоджень, внаслідок чого останній був прооперований.

Згідно зі записами в медичній карті ОСОБА_16 огляду хірурга від 16.07.2016 року, такий скаржився на болі в животі, зі слів хворого, був травмований 15.07.2016 року, 16.07.2016 року, огляд чергового лікаря-скарги на біль в животі,блювоту.

Згідно з висновком експерта від 30.11.2016 року №2279, при звертанні за медичною допомогою у липні 2016 року ОСОБА_16 була діагностована закрита тупа травма живота з розривом тонкої кишки, яка утворилась від дії тупого предмета, могла виникнути і від удару головою в ділянку живота 15.07.2016 року та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення. Судово-медичних даних про утворення травми живота у потерпілого внаслідок дії власної руки або внаслідок падіння на площину немає.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 07.12.2016 року та фото-таблиць до нього, оглянуто палату в 12 відділенні КЗ ЛОКПЛ.

Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 21.12.2016 року та фото-таблицями до нього, потерпілий ОСОБА_16 показав місце та механізм нанесення йому тілесних ушкоджень.

Згідно з висновком експерта від 27.12.2016 року №2398, при поступленні в КЛШМД 16.07.2016 року у ОСОБА_16 була діагностована закрита тупа травма живота з розривом тонкої кишки, яка утворилась від дії тупого предмета, могла виникнути і від удару головою в ділянку живота 15.07.2016 року. Враховуючи матеріали кримінальної справи немає об`єктивних судово-медичних даних, які б свідчили про утворення травми живота від зіткнення з ліжком чи тумбочкою, які знаходяться у палаті. Враховуючи матеріали кримінального провадження розрив тонкої кишки у ОСОБА_16 міг виникнути від удару головою в ділянку живота, як вказує потерпілий під час проведення слідчого експерименту за його участю 21.12.2016 року і що зафіксовано на фото №5 фото-таблиці до протоколу проведення слідчого експерименту. Судово-медичних даних, які б свідчили про нанесення тілесного ушкодження самостійно ОСОБА_16 або при падінні його з висоти власного зросту на площину немає.

Суд, оцінюючи кожен вказаний доказ окремо, які безпосередньо сприйняті під час судового засідання, визнав їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та є допустимими.

Як вірно встановив суд, зазначені докази у своїй сукупності підтверджують лише факт заподіяння ОСОБА_16 15.07.2016 року тяжкого тілесного ушкодження, його механізм нанесення та локалізацію, однак не доводять участь ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння.

На думку колегії суддів апеляційного суду, в силу показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині того, що висновок комісії про заподіяння ушкоджень ОСОБА_7 є припущенням, який вони зробили на підставі розмови з останнім, який є недієздатним та лікується у психіатричній лікарні, при цьому, ОСОБА_7 з даного приводу давав суперечливі пояснення, а також на підставі пояснень чергового медперсоналу, що конфлікту між пацієнтами ніхто не бачив, медичної документації про агресивність ОСОБА_7 та факт побиття ним бабці, суд надав належну правову оцінку довідці про комісійний огляд обставин та причин переводу пацієнта 12 відділення ОСОБА_16 в хірургічне відділення ЛШМД.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не є доказом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення заява його законного представника ОСОБА_9 від 07.07.2016 року, адресована черговому лікарю КЗ ЛОКПЛ, відповідно до змісту якої вона просить госпіталізувати її сина ОСОБА_7 у зв`язку з його агресивністю.

Поряд з тим, як на доказ вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення сторона обвинувачення покликається на показання допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які від ОСОБА_7 дізналися, що він наніс тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_16 , та на показання свідка ОСОБА_11 , який зі слів ОСОБА_16 , знає, що 15.07.2016 року ОСОБА_7 заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, а ОСОБА_7 в свою чергу його повідомив, що вдарив ОСОБА_16 за скоєння крадіжки.

Показання, в тому числі з чужих слів, є одним із процесуальних джерел доказів відповідно до ч.2 ст.84 КПК України. Під показаннями розуміють відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

В силу ч.2 ст.97 КПК України , суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати: значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані; обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень; складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані; співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання; можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.

Зі системного аналізу кримінального процесуального закону вбачається, що для визнання допустимим доказом показання з чужих слів особи, яка має психічну хворобу, важливою умовою є встановлення правдивості та достовірності почутої від такої особи інформації, реальності її сприйняття та відтворення.

Поряд тим, відповідно до медичної карти стаціонарного хворого №0433116 07.07.2016 року ОСОБА_7 госпіталізований в КЗ ЛОКПЛ з діагнозом параноїдна шизофренія, є недієздатним з 12.04.2011 року відповідно до рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 вересня 2012 року, потребує лікування у примусовому порядку у психіатричному стаціонарі, у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу-параноїдної шизофренії,безперервний перебіг з вираженим емоційно-вольовим дефектом, параноїдний синдром, згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів відділення №12 КЗ ЛОКПЛ від 08.07.2016 року та згідно з висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи №14 від 25.01.2017 року в період інкримінованих йому дій страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії з безперервним перебігом та вираженим дефектом особистості, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В даний час страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії з безперервним перебігом та вираженим дефектом особистості, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Водночас, відповідно до епікризу з медичної картки амбулаторного хворого №06141-16 (а.с.п.79), у ОСОБА_16 діагностовано розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з психоорганічним синдромом, який на більшість питань відповідав однослівно, частіше не по суті, пам`ять та інтелект у нього занижені. Потребував стороннього догляду та нагляду.

З урахуванням психічних можливостей ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , їх здатність сприймати події або предмети та відтворювати побачене, почуте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий суд обґрунтовано визнав недопустимими показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , так як такі є показаннями зі слів осіб, хворих на хронічне психічне захворювання та визнані недієздатними, ураховуючи, що інші належні та допустимі докази, які могли б підтвердити зазначені показання, стороною обвинувачення не надані, про що обґрунтовано вказав суд в ухвалі з посиланням на вимоги ст. 97 КПК України, яка передбачає, що показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими.

Будь-яких інших належних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння стороною обвинувачення в судовому засіданні не надано.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, ухвала суду є належним чином вмотивованою, так як в ній наведені належні й достатні мотиви та підстави її ухвалення, а тому доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.

Нормами ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Ураховуючи вищенаведене, на думку колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції, оцінивши відповідно до вимог ст.94 КПК України кожний доказ окремо, правильно дійшов висновку про те, що сукупність доказів не доводить, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке йому інкримінується, та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно нього та закрив кримінальне провадження згідно з вимогами ч.3 ст.513 КПК України.

У зв`язку з цим, доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження слід визнати такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та не знаходить підстав для задоволення вимог апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
постановила:
ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 10 серпня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4