печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 січня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В :
Адвокат ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000087 від 17.01.2017 року.
В обґрунтування клопотання зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року було задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000087 та, окрім іншого, накладено арешт на автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL 400 чорного кольору, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 , а також ключ від автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL 400 чорного кольору, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з передачею на відповідальне зберігання слідчому відділу слідчого управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
Зазначає, що арешт накладено необґрунтовано та безпідставно, а існування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження порушує права та інтереси ОСОБА_5 , як законного власника автомобіля, оскільки остання немає необхідного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні. Право власності ОСОБА_5 на транспортний засіб підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 24.09.2016 року та був придбаний нею за особисті грошові заощадження. Звертає увагу, що прокурор у своєму клопотанні не надав належних та допустимих доказів того, що майно, яке знаходиться у власності ОСОБА_5 відповідає будь-якій з ознак, зазначених в пунктах 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, а тому до нього не може бути застосована спеціальна конфіскація. Також, у даному випадку автомобіль не підлягає конфіскації, оскільки не є власністю підозрюваного у кримінальному провадженні ОСОБА_6 . Вважає, з огляду на ст. 170 КПК України, що вжитий захід забезпечення кримінального провадження перешкоджає реалізації права власності особи, та за таких обставин просить скасувати арешт на вказаний автомобіль, в тому числі і заборону розпоряджатися та користуватися ним, та зобов`язати слідче управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України повернути його власнику.
В судове засідання представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 та власник майна ОСОБА_5 не з`явилися, про час та місце розгляду клопотання повідомлені належним чином, будь-яких заяв щодо неможливості розгляду клопотання у їх відсутності суду не надали та слідчим суддею визнано можливим розглядати клопотання у їх відсутності.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, зазначаючи, що арешт слідчим суддею накладено обґрунтовано, на даний час підстави для арешту майна не відпали, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. Крім того, надав суду копію протоколу додаткового допиту підозрюваного ОСОБА_6 в якому останній не заперечував факту використання ним вказаного транспортного засобу.
Слідчий суддя, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши в нарадчій кімнаті матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Таким чином, виходячи з наведених положень ст. 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається слідчим суддею за відповідним зверненням осіб, визначених частиною першої цієї статті.
В судовому засіданні встановлено, що першим слідчим відділом слідчого управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000087 від 17.01.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 256 КК України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року задоволено клопотання прокурора групи прокурорів Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 та, окрім іншого, накладено арешт на автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL 400 чорного кольору, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 , а також ключ від автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL 400 чорного кольору, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває у безпосередньому користуванні підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом заборони ОСОБА_6 та іншим особам у володінні (користуванні) яких перебуває вказане рухоме майно розпоряджатися та користуватися ним, з передачею на відповідальне зберігання слідчому відділу слідчого управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
При судовому розгляді клопотання про арешт майна слідчий суддя повинен перевірити відповідність змісту клопотання вимогам закону, з`ясувати питання наявності правових підстав для накладення арешту та доцільності його накладення в межах даного кримінального провадження (ст. ст. 171, 173 КПК України).
Натомість, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали від 20.02.2017 року про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носить у собі тимчасовий характер.
При накладенні арешту на вказаний автомобіль, слідчим суддею, з огляду на дані досудового розслідування в кримінальному провадженні, було встановлено наявність достатніх правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації, а саме те, що транспортний засіб міг бути придбаний за кошти одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також з метою можливої конфіскації майна як виду покарання передбаченого санкцією статті ч. 4 ст. 190 КК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 170 КК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
Приймаючи до уваги відомості, які викладені в матеріалах клопотання щодо набуття права власності на автомобіль, з наданням відповідних документів, які спростовують твердження прокурора про те, що вказане майно було отримано у власність внаслідок вчинення кримінального правопорушення, або воно відповідає критеріям ст. 96-2 КК України, які по собі об`єктивними даними не підтверджуються, слідчий суддя приходить до висновку про необґрунтованість для арешту майна на підставі ч. 4 ст. 170 з метою забезпечення спеціальної конфіскації.
Також, як було встановлено судовим розглядом та вбачається з документів доданих до клопотання, вказаний автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL 400 чорного кольору, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 належить ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 24.09.2016 року. Враховуючи викладене підозрюваний ОСОБА_6 на даний час не є власником автомобіля та і не був на час розгляну клопотання про накладення арешту.
Крім того, слідчим суддею встановлено, що на момент розгляду клопотання відсутні дані про те, що ОСОБА_5 причетна до вчинення злочину з приводу якого проводиться досудове розслідування у вищенаведеному кримінальному провадженні, в межах якого був накладений арешт, а тому, не є належним суб`єктом застосування таких заходів забезпечення кримінального провадження.
Наведені обставини спростовують посилання прокурора про накладення арешту саме з метою забезпечення можливої конфіскації майна, оскільки суперечить положенням ч.5 ст. 170 КПК України.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49-62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Виходячи з викладеного, проаналізувавши зміст фабули кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування якого накладено арешт, враховуючи пояснення особи, що подала клопотання, процесуальну позицію прокурора, слідчий суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими, а наданими матеріалами доведено відсутність підстав для арешту майна, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя вважає за необхідне задовольнити клопотання представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_4 та скасувати арешт на автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL 400 та ключ від нього.
Разом з тим, щодо вимоги клопотання про зобов`язання слідче управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України повернути автомобіль власнику, то вона є безпідставною, оскільки, виходячи з положень ст. 174 КПК України не входять до компетенції слідчого судді при розгляді клопотання про скасування арешту, а тому клопотання в цій частині задоволенню не підлягає.
За таких обставин, керуючись ст.ст. 174, 309 КПК України, слідчий суддя,
У Х В А Л И В :
Клопотання адвоката ОСОБА_4 , який дії в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна задовольнити частково.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в частині автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL 400 чорного кольору, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , а також ключа від автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL 400 чорного кольору д.н.з. НОМЕР_1 .
В задоволенні іншої частині клопотання відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1