АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 5 січня 2017 року за № 120 171 000 400 001 66, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- 19 лютого 2010 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України на 2 роки позбавлення волі;

- 7 лютого 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

- 15 квітня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки 2 місяці позбавлення волі. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області, на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію» від 8 квітня 2014 року, невідбутий строк покарання скорочено на . Звільнений 13 травня 2015 року на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково на невідбутий строк 5 місяців 22 дні,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, що передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом та викладені у вироку фактичні обставини кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Такі вимоги своєї апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що потягло за собою безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а звідси - неправильне застосування кримінального закону, а саме застосування закону про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.

Зокрема, за твердженням апелянта, суд не врахував особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за корисливі злочини, однак належних висновків для себе не зробив і через короткий проміжок часу після відбуття покарання за попереднім вироком знову вчинив умисний корисливий злочин. Вказані обставини, на думку прокурора, свідчать про стійке бажання ОСОБА_6 вести злочинний спосіб життя, що вчинення корисливих злочинів є джерелом отримання засобів для задоволення власних соціально-побутових потреб, а отже про підвищений рівень суспільної небезпечності особи обвинуваченого.

Представник ТОВ «Епіцентр К», будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, про поважні причини свого неприбуття суд не повідомив. У зв`язку із цим та згідно з вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України його неприбуття не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляції прокурора і просив залишити вирок суду без змін, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 5 січня 2017 року, приблизно о 13 годині 50 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись в магазині «Епіцентр», що по вулиці Братиславській, 11, в місті Києві, умисно, повторно, з корисливих спонукань, таємно викрав замок навісний ЧАЗ ВС2-21, вартістю 320 гривень 20 копійок, коліно настінне хромоване «BB PATTARONI» в кількості 2 штук, загальною вартістю 194 гривень 50 копійок, кран кульовий під обжим, ручку метелик в кількості двох штук, загальною вартістю 180 гривень 40 копійок, а всього товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 695 гривень 10 копійок, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Кримінальне провадження розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку із чим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні повторного таємного викрадення чужого майна (крадіжки), за викладених у вироку обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази щодо яких не досліджувалися, апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

Виходячи із установлених фактичних обставин кримінального правопорушення судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. ст. 50, 75 КК України, без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив його від відбування покарання з випробуванням.

Так, згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Між тим, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд у вироку не навів переконливих мотивів прийнятого рішення про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

При цьому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 неодноразово засуджувався за злочини проти власності і злочин, пов`язаний з незаконним обігом наркотичних засобів, та знову вчинив новий злочин протягом незначного періоду часу після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі. До того ж, до ОСОБА_6 раніше застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак під час іспитового строку він знову вчинив умисний злочин, що в сукупності з вищенаведеними обставинами свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.

Дані про те, що ОСОБА_6 неофіційно працевлаштований, як зазначив суд у вироку, в справі відсутні. Відсутні в матеріалах кримінального провадження і документи про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора в частині відсутності законних підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Згідно зі ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому в даному випадку, відповідно до ст. ст. 413, 420 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягав застосуванню, як правильно вказує прокурор, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання та є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, призначаючи покарання у кожному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані за особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Між тим колегія суддів вважає, що обираючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі за вчинений ним злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, суд першої інстанції недостатньо вмотивував свої висновки і в цій частині за наявності інших альтернативних видів покарань.

При ухваленні вироку в частині призначення покарання колегія суддів за вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу винного, зокрема, наявність у нього судимостей, відсутність офіційного працевлаштування, а тому приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання, яке належить відбувати реально.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, з огляду на альтернативність видів покарань, передбачених санкцію ч. 2 ст. 185 КК України, щирого каяття ОСОБА_6 у вчиненому, що визнано судом обставиною, яка пом`якшує його покарання, створення ним на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції сім`ї, перебування дружини в стані вагітності, колегія суддів приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді арешту в межах максимального строку, передбаченого санкцією зазначеної частини та статті кримінального закону.

Саме таке покарання, на переконання колегії суддів, буде відповідати вимогам ст. 65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети.

Необхідності у призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, з огляду на розмір викраденого майна та наявності нових вищенаведених даних про особу ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції не вбачає, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту на строк 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/796/1579/2017

Категорія КК України: ч. 2 ст. 185
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_9
Суддя-доповідач: ОСОБА_1