АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/1951/17 Номер провадження 11-кп/786/680/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: в порядку КПК
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава матеріали справи за апеляцією засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2017 року ,-

у с т а н о в и л а:
Цією ухвалою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, призначеного вироком Решетилівського районного суду Полтавської області від 07.02.2014 року, за ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України.

Відмовляючи в задоволенні заяви місцевий суд послався на те , що засуджений ОСОБА_7 на даний час хоч і відбув необхідні 2/3 частини призначеного судом покарання , проте порушував вимоги режиму, за що двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності із накладенням стягнення. Хоча на час розгляду справи зазначені стягнення погашені, проте суд при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, зобов`язаний врахувати поведінку засудженого за весь період відбування ним покарання. Крім того засуджений має невідшкодовані матеріальні збитки в розмірі 819 грн. 16 коп., а відтак відсутні підстави вважати, що на час розгляду заяви засуджений ОСОБА_7 довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Не погоджуючись з таким рішення суду засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Апеляцію обґрунтовує тим, що за час перебування у виправній колонії своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, має подяки , стягнення достроково зняті. Також вказує про те, що має тяжкі хвороби та потребує лікування в домашніх умовах.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , засудженого, який просив задовольнити апеляцію з наведених у ній підстав , прокурора , який заперечував з приводу задоволення апеляції , перевіривши матеріали особової справи засудженого , обговоривши доводи апеляції , провівши судові дебати , колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків:

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції прийшов до висновку , що засуджений не довів своє виправлення.

Із вказаним висновком суду першої інстанції , що засуджений не довів своє виправлення погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так перевіряючи ухвалу суду першої інстанції колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Решетилівського районного суду Полтавської області від 07.02.2014 року, за ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 4 років6 місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання 27.12.2013 року.

Як вбачається з матеріалів особової справи, засуджений ОСОБА_7 в місцях попереднього ув`язнення і позбавлення волі знаходиться з 10.03.2014 року.

Також, як було встановлено колегією суддів апеляційного суду , засудженому ОСОБА_7 за період відбування покарання в установі 01.09.2015 року відмовлялось в застосуванні ст. 101 КВК України ; 23.05.2016 року відмовлялось в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким ; 21.10.2016 року відмовлялось в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання як такому , що не став на шлях виправлення.

Згідно довідки про заохочення та стягнення , що міститься в матеріалах справи , ОСОБА_7 під час перебування в Полтавській установі виконання покарань характеризується задовільно, допускав порушення режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, мав 2 стягнення, які були погашені у встановленому законом порядку та 4 заохочення.

Вказані обставини в своїй сукупності із даними про особу засудженого свідчать про нестабільність поведінки засудженого і відсутність підстав вважати , що засуджений довів своє виправлення.

Доводи , наведені в апеляції засудженого є непереконливими і спростовуються вищенаведеними обставинами. Крім того, в апеляційній скарзі засудженим не наведено нових обставин, які б не були враховані місцевим судом під час розгляду його заяви та не наведено доводів , щодо істотних порушень матеріального чи процесуального закону , які ставили б під сумнів законність судового рішення. Сама незгода з прийнятим рішенням не може слугувати підставою для ухвалення іншого по суті рішення і порушує принцип остаточності судового рішення.

На підтвердження вказаного свідчить і практика Європейського суду з прав людини ( далі Європейський суд) , яка відповідно до ст.. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» є джерелом національного права.

Так, у справі «Рябих проти Росії» Європейський суд зазначив, Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку , що засуджений не відповідає критеріями , передбаченим положеннями ст.81 КК України і не заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Разом з тим відповідно до приписів статті 539 КПК України повторне звернення із клопотанням про умовно-дострокове звільнення допускається не раніше ніж через рік після набрання чинності ухвали про відмову у задоволенні клопотання.

Із матеріалів особової справи вбачається ,що ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.11.2016 року засудженому ОСОБА_7 було відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення. Із повторною заявою ОСОБА_7 звернувся до суду 03.05.2017 року , тобто менше ніж через рік.

За таких обставин , погоджуючись із законністю судового рішення в частині в задоволенні заяви через недоведеність виправлення засудженого , колегія суддів вважає , що ухвала підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали , якою заяву засудженого слід визнати такою , що не підлягає розгляду через передчасність звернення із нею.

Керуючись ст.ст.404,405,407 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково;

Ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 травня 2017 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання - скасувати;

Постановити нову ухвалу якою заяву ОСОБА_7 визнати такою , що не підлягає розгляду;

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________ ________________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4