АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1636/16-к Номер провадження 11-кп/786/560/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року,

в с т а н о в и л а :
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Лубни Полтавської області, громадянин України, з середньою освітою, інвалід ІІІ групи, учасник бойових дій, маючий на утриманні неповнолітнього сина, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;
- за ч.1 ст.135 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 5 773, 61 грн., моральну шкоду в сумі 300 000 грн., витрати на юридичну допомогу в сумі 5 000 грн.
Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним в наступному.

21.09.2015 року, близько 22.20 год., ОСОБА_8 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки „ЗАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 , в темний час доби рухався проїзною частиною вул.Радянської в м.Лубни Полтавської області, з боку центра міста в напрямку м.Києва.
Проїжджаючи адміністративні будівлі за адресою: вул.Радянська, 214, ОСОБА_8 , маючи об`єктивну спроможність виявити перешкоду для свого руху, в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху не вжив негайних заходів для зменшення швидкості свого руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, та допустив наїзд на ОСОБА_10 , який в цей момент перебував на проїзній частині - знаходився на велосипеді та стояв, опираючись правою ногою на проїзну частину.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.
Крім того, 21.09.2015 року, о 22.20 год., безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що він скоїв наїзд на ОСОБА_10 , тим самим поставивши його в небезпечний для життя стан, не переконався, чи потребує потерпілий допомоги, не викликав карету швидкої допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, а умисно залишив його у небезпеці, зникнувши з місця пригоди, чим порушив п.п. г, ґ п.2.10 ПДР.
Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, просить вирок скасувати в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортним засобами строком на 3 роки. Вказала, що при призначенні покарання судом не враховано ставлення самого ОСОБА_8 до вчиненого, думку потерпілої стосовно міри покарання, обставини, що обтяжує покарання, а саме, - перебування водія в стані алкогольного сп`яніння. Окрім того, судом не взято до уваги, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем в стані алкогольного сп`яніння.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити в зв`язку з недоведеністю у його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, вказав, що протокол додаткового огляду від 08.12.2015 року є недопустимим доказом, на підставі якого проводилися експертизи та який покладено в основу обвинувального акту. Зазначив, що додатковий огляд було здійснено за участі прокурора, який не мав повноважень на виконання вказаної слідчої дії, при цьому ОСОБА_8 не було роз`яснено право відмовитися давати показання та відповідати на запитання.
Водночас, ставить під сумнів висновки автотехнічної експертизи №140 від 10.05.2016 року, експертизи №30 від 07.04.2016 року, експертизи МК №281 від 23.11.2015 року, комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та медичної експертизи №1211/1212/6 від 28.04.2017 року, комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та медичної експертизи №861/862/104 від 17.10.2017 року, які проведено на підставі зазначеного вище протоколу додаткового огляду, з порушенням встановленого законом порядку, а тому є недопустимими.
Показання свідка ОСОБА_11 не можуть бути використані судом для обґрунтування доведеності вини обвинуваченого, оскільки свідок не являється очевидцем події.
Крім того, вважав протокол огляду одягу обвинуваченого недопустимим доказом, оскільки дана слідча дія проведена в порушення вимог КПК, вважав недоведеною вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, оскільки згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи попередити настання смерті потерпілого було неможливо.
Також зазначив, що судом не вирішено питання про долю речового доказу автомобіля та не повернуто його володільцю.
Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржили.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілої не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на доказах, що були ретельно перевірені у судовому засіданні та отримали належну оцінку, а тому доводи обвинуваченого про недоведеність його вини є безпідставними.

Протоколом огляду місця події від 21.09.2015 зафіксовано факт дорожньо-транспортної пригоди та відсутність слідів гальмування.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №244 від 23.09.2015 у потерпілого ОСОБА_10 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, які він міг отримати внаслідок ДТП та від яких потерпілий помер.

Відповідно до огляду від 22.09.2015 транспортного засобу ЗАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував у володінні ОСОБА_8 , на автомобілі виявлено пошкодження лобового скла, правої передньої блок-фари, правого переднього крила та виявлено сліди речовини бурого кольору.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №988 від 06.11.2015 на уламках скла, вилучених із автомобіля ЗАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , міститься кров людини, що може походити від ОСОБА_10 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №183 від 28.12.2015 та №332 від 24.09.2015 у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді забитої рани лівої брови, синця навколо лівого ока, садна в ділянці лівого лобного бугра, травматичного сколу коронок 2,3 зуба на верхній щелепі справа, саден правої та лівої гомілок, які утворились від дії тупого предмета, при ударі об такі, можливо в указаний підекспертним строк та при вказаних обставинах, а саме - коли він був у якості водія автомобіля та зіткнувся з перешкодою.

ОСОБА_8 не заперечував факту керування вказаним автомобілем та не повідомляв про перебування вказаного автомобіля в період, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, у володінні іншої особи.

Обвинувачений ні протягом досудового розслідування, ні під час розгляду провадження у суді першої інстанції не заперечував і самого факту дорожньо-транспортної пригоди за його участю, відмовившись давати показання.

При цьому, ОСОБА_8 звертався до слідчого із викладеним власноручно зауваженням на протокол додаткового огляду від 08.12.2015, в якому, у тому числі, повідомляв про обставини дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до висновку додаткової комплексної судової-транспортно-трасологічної, автотехнічної та медичної експертизи №861/862/104 в даній дорожній обстановці ОСОБА_8 мав технічну можливість зупинитись до місця наїзду з моменту виникнення небезпеки для руху шляхом виконання вимог п.12.3 Правил дорожнього руху і тим самим уникнути пригоди. Дії водія не відповідали вимогам п.12.3 ПДР України і з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Стан сп`яніння обвинуваченого на момент дорожньо-транспортної пригоди підтверджується висновком Лубенської КЦМЛ від 22.09.2015. Постановою про адміністративне правопорушення від 16.10.2015 ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він 21.09.2015 о 22.30 год. керував автомобілем ЗАЗ д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння. Зі змісту даної постанови вбачається, що обвинувачений був присутній під час судового розгляду справи про адміністративне правопорушення та визнавав себе винним у його вчиненні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання неналежним чи недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_11 . Свідок розповідає про обставини, які він бачив особисто, зазначає розташування потерпілого на ділянці автодороги за кілька хвилин до дорожньо-транспортної пригоди. Тому його показання є належними і допустимими.

Є безпідставними і доводи обвинуваченого про те, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, з тих підстав, що згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи попередити настання смерті потерпілого неможливо навіть за умови надання медичної допомоги.

Як вірно встановлено судом, ОСОБА_8 одразу ж після ДТП, усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого у небезпечний для життя стан, залишив місце події, не надавши потерпілому допомоги.

У постанові №5-1кс14 від 06.03.2014 Верховний Суд України виклав правову позицію, згідно якої моментом закінчення цього злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвести смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за ст.135 КК України.

Враховуючи викладене, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, а також завідомо залишив без допомоги особу, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, хоча мав змогу надати їй допомогу та сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України є правильною.

Що стосується доводів обвинуваченого про порушення його права на захист, оскільки захиснику 25.12.2015 було відмовлено в задоволенні клопотання про надання доступу до матеріалів провадження, то ці доводи є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Станом на 25.12.2015 ОСОБА_8 не було оголошено про підзору. Відповідно, ні він, ні його захисник не були наділені правами сторони захисту, в тому числі і правом на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування до його завершення. В подальшому стороні захисту відкривались матеріали досудового розслідування, а тому право ОСОБА_8 на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування та право на захист органом досудового розслідування не порушено.

Разом з тим доводи ОСОБА_8 про недопустимість протоколу додаткового огляду від 08.12.2015 є слушними.

Як вбачається з матеріалів провадження, даний протокол складений прокурором Лубенської міськрайонної прокуратури ОСОБА_12 , повноваження якого на проведення слідчих дій у даному провадженні не підтверджені. Крім того, у протоколі міститься виправлення даних щодо особи, яка його склала.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про визнання вказаного доказу недопустимим та виключення із мотивувальної частини вироку посилання на нього як на доказ.

В той же час, недопустимість протоколу додаткового огляду не тягне за собою недопустимість висновків: експертизи №30 від 07.04.2016 року, автотехнічної експертизи №140 від 10.05.2016 року, експертизи МК №281 від 23.11.2015 року, комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та медичної експертизи №1211/1212/6 від 28.04.2017 року, комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та медичної експертизи №861/862/104 від 17.10.2017 року.
Дані висновки складені на підставі об`єктивно досліджених даних, що були встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду. Пояснення ОСОБА_8 , викладені в протоколі додаткового огляду від 08.12.2015, були предметом дослідження комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та медичної експертизи №1211/1212/6 та додаткової комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та медичної експертизи №861/862/104, і вказаними висновками дані, викладені в поясненнях ОСОБА_8 , визнані технічно неспроможними. У висновках експертизи №30 від 07.04.2016 року та експертизи МК №281 від 23.11.2015 року взагалі відсутні посилання на пояснення ОСОБА_8 та протокол додаткового огляду від 08.12.2015, а висновок автотехнічної експертизи №140 від 10.05.2016 року повністю узгоджується з висновками зазначених вище експертиз. Тобто, всупереч твердженням обвинуваченого та його захисника, пояснення ОСОБА_8 під час додаткового огляду не стали тими вихідними даними, на підставі яких проведено зазначені експертизи.
Усі експертизи проведені у відповідності з вимогами КПК України, належними особами, відповідно до процесуальних рішень слідчого, у спеціалізованих експертних установах, а тому доводи сторони захисту про те, що вони являються недопустимими доказами, є необґрунтованими.

Немає підстав і для визнання недопустимим доказом протоколу огляду одягу ОСОБА_8 від 22.09.2015. Даний протокол відповідає вимогам КПК України та складений уповноваженою особою слідчим, який здійснював досудове розслідування у даному кримінальному провадженні.

Що стосується доводів обвинуваченого про невирішення питання про долю речового доказу автомобіля, то, з огляду на наявність рішення про стягнення шкоди з обвинуваченого, така вимога є передчасною.
Покарання ОСОБА_8 призначено із врахуванням тяжкості вчинених злочинів, обставин, що пом`якшують і що обтяжують покарання, даних про особу обвинуваченого та конкретних обставин провадження. Судом першої інстанції належним чином мотивовано рішення про призначення покарання. Дане покарання призначене в межах санкцій ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів.

Таким чином, вимога потерпілої про необхідність застосування більш суворого покарання є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року відносно ОСОБА_8 змінити.

Визнати недопустимим доказом протокол додаткового огляду від 08.12.2015 та виключити із мотивувальної частини вироку посилання на нього як на доказ.

В іншій частині залишити вирок без змін.

В зв`язку з набранням вироком законної сили взяти ОСОБА_8 під варту в залі суду.

Початок строку відбування покарання рахувати з 27.03.2018.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4