/16-кАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0011692, по обвинуваченню:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2017 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.
По справі вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 12.12.2015 року близько 09 год., знаходячись на території гаражного кооперативу «Славутич» по вул. Затишній, 7-Б в. місті Києві, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, незаконно заволодів автомобілем «Ford Fiesta» 2014 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_8 та який ОСОБА_6 за усною домовленістю з останнім мав відремонтувати.

Зокрема, ОСОБА_6 в зазначеному місці та час за допомогою ключа, який ОСОБА_8 залишив йому для потреб ремонту, запустив двигун вищевказаного автомобіля та без дозволу власника автомобіля виїхав з території гаражних боксів. Рухаючись через перехрестя вулиць Харківське Шосе та Здолбунівська в місті Києві, ОСОБА_6 вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої автомобіль «Ford Fiesta», д.н.з. НОМЕР_1 , було пошкоджено, чим потерпілому ОСОБА_8 завдано матеріальної шкоди на суму 46 339,52 грн.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що висновок суду про наявність в його діях складу злочину, пов`язаного з незаконним заволодінням транспортним засобом, не підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.
Вважає, що судом не встановлено наявності в його діях корисливого мотиву на незаконне заволодіння транспортним засобом. Судом також не спростовано іншими доказами його показання про те, що він з дозволу потерпілого взяв автомобіль для поїздки до магазину, де купував фарбу для ремонту цього авто.
За результатами розгляду апеляційної скарги просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_6 і вичерпано можливості їх отримання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, прокурора, потерпілого та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог та вважали рішення суду законним і обґрунтованим, дослідивши за клопотанням учасників судового провадження матеріали кримінального провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, наданими стороною обвинувачення доказами у їх сукупності, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 про те, що він 09.12.2015 р. передав належний йому автомобіль «Ford Fiesta» ОСОБА_6 для ремонту. При цьому він залишив обвинуваченому ключі від автомобіля, для використання під час ремонту. Дозволу виїжджати за межі території гаражного боксу він обвинуваченому не надавав, реєстраційні документи на автомобіль не передавав. В подальшому він дізнався, що його автомобіль евакуювали на штраф майданчик у зв`язку із ДТП, в яку потрапив ОСОБА_6 ;
- показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що в його присутності потерпілий передав обвинуваченому ОСОБА_6 для ремонту належний йому автомобіль «Ford Fiesta». В його присутності потерпілий не надавав права ОСОБА_6 виїжджати за межі гаражного боксу, та не передавав документи на автомобіль, а залишав лише ключі запалення;

- показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що 12.12.2015 р. відбулась дорожньо-транспортна пригода з участю його автомобіля «Opel» та автомобіля «Ford» під керуванням ОСОБА_6 .О. На його вимогу надати документи, що підтверджують право власності на автомобіль, а також водійське посвідчення обвинувачений відповів, що у нього з собою немає документів, а автомобіль належить іншій особі, і він доставляв його до гаражного кооперативу для ремонту;

- показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що 12.12.2015 вони в складі екіпажу патрульної поліції виїжджали на ДТП, яка відбулась на перехресті вулиць Харківське Шосе та Здолбунівська в місті Києві з участю водіїв автомобілів «Ford» та «Opel». При цьому водій автомобіля «Ford» ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння, що було зафіксовано технічним приладом «Драгер». У зв`язку з цим він був відсторонений від керування, а транспортний засіб «Ford» евакуйований на штрафмайданчик. На автомобілі «Ford» були виявлені механічні пошкодження у вигляді тріщин на передньому бампері. Водій автомобіля ОСОБА_14 ОСОБА_6 повідомив, що автомобіль належить іншій особі та перебуває у нього на ремонті;

- показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що вона працює в автомагазині на території гаражного кооперативу «Славутич» по вул. Затишній, 7-Б в м. Києві. Обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово приїжджав до неї за лакофарбовими матеріалами, в тому числі двічі на автомобілі «Ford Fiesta». При цьому вона не пам`ятає, чи був в цей час власник автомобіля разом з обвинуваченим.
- даними постанови Дарницького районного суду м. Києва від 20.01.2016, якою ОСОБА_6 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, що мало місце 12.12.2015 р.;
- даними заочного рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2016 р., яким з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 стягнуто матеріальні збитки, завдані обвинуваченим внаслідок ДТП, в розмірі 43886, 71 грн.;
- даними акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 12.12.2015 р. про те, що на транспортному засобі «Ford Fiesta» виявлені наступні пошкодження: тріщини на передньому бампері, деформація правого переднього крила (а.с.124);
- даними висновку судової автотоварознавчної експертизи від 18.03.2016 р. про те, що ринкова вартість належного потерпілому автомобіля «Ford Fiesta» складає 314097,45 грн., а матеріальний збиток заподіяний власнику цього автомобіля складає 46339,52 грн.
Оцінивши всі наведені вище докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх належними, достовірними та допустимими доказами, які у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_6 обвинувачення в тому, що він незаконно заволодів автомобілем потерпілого ОСОБА_8 , що є складом злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.
Цим самим спростовуються апеляційні доводи обвинуваченого про те, що висновок суду про наявність в його діях складу злочину, пов`язаного з незаконним заволодінням транспортним засобом, не підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.
Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що судом не встановлено наявності в його діях корисливого мотиву на незаконне заволодіння транспортним засобом, що виключає його відповідальність за ч.1 ст.289 КК України.
Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» незаконне заволодіння транспортним засобом (ст.289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
При цьому, за встановленими судом та наведеними у вироку обставинами не зазначено, що ОСОБА_6 вчинив злочин з корисливим мотивом.

Не відповідає фактичним обставинам провадження і доводи апелянта про те, що судом не спростовано іншими доказами його показання про те, що він з дозволу потерпілого взяв автомобіль для поїздки до магазину, де купував фарбу для ремонту цього авто.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, з показань потерпілого ОСОБА_8 , підтверджених свідком ОСОБА_10 , вбачається, що потерпілий дозволу обвинуваченому на керування транспортним засобом не надавав, реєстраційні документи на автомобіль не передавав. А тому суд критично оцінив та відкинув показання обвинуваченого про те, що він з дозволу та відому потерпілого взяв автомобіль для поїздки до магазину, щоб купити фарбу для ремонту цього авто.

За наведених обставин апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Разом із цим, діючи у відповідності до положень ч.2 ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі винного.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому по ч.1 ст.289 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 4 роки, судом першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 вчинив злочин, пов`язаний з незаконним заволодінням транспортним засобом, який віднесений законом до категорії середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, заподіяні злочином збитки потерпілому не відшкодував. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, що обтяжує покарання, суд обґрунтовано визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, врахувавши тяжкість вчиненого злочину та особу винного, суд при призначенні не вказав, які ж саме дані, що характеризують особу обвинуваченого, свідчать про те, що його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.

Суд у вироку послався на те, що покарання у виді обмеження волі сприятиме тому, що обвинувачений, маючи можливість працювати у відповідній установі виконання покарань, матиме реальну можливість відшкодувати потерпілому шкоду, завдану злочином.

Проте, такий висновок суду не відповідає положенням ст.ст.50, 65 КК України про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, хоч і не виходить за межі, встановлені частиною 1 статті 289 КК України, але за своїм видом є явно несправедливим, через суворість.

Врахувавши тяжкість вчиненого злочину та дані про особу винного, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.289 КК України до штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає межам санкції вказаної статті.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

В порядку ч.2 ст.404 КПК України вирок Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити ОСОБА_6 призначене за ч.1 ст.289 КК України покарання до штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 (двадцять тисяч чотириста) гривень.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ _________________ ________________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3