Ухвала
іменем україни

03 жовтня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,
законного представника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000400 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено та призначено покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років;
- за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.
На підставі ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим засудженому остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
24 лютого 2016 року близько 00.30 год. засуджений на АДРЕСА_2 вчинив напад на ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном. При цьому ОСОБА_8 , погрожуючи застосуванням ножа, тобто насильства, небезпечного для життя і здоров`я, вимагав у потерпілого віддати гроші й мобільний телефон. Після відмови ОСОБА_9 засуджений, продовжуючи вимагати майно, умисно з метою позбавлення життя з корисливих мотивів завдав потерпілому по одному удару ножем у шию та поперекову область тулуба справа.
Таким чином ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для вбивства ОСОБА_9 , й завдав йому тяжкого небезпечного для життя тілесного ушкодження у виді колото-різаного поранення шиї з ушкодженням внутрішньої сонної артерії та яремної вени, а також легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у виді колото-різаного поранення поперекової області справа.
Однак злочинного наміру на заволодіння майном потерпілого та позбавлення його життя засуджений не реалізував з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_10 вдалося втекти з місця події та звернутися до працівників поліції, які забезпечили своєчасне надання йому кваліфікованої медичної допомоги.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і надмірну суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. При цьому не погоджується з кваліфікацією своїх дій як замаху на вбивство, вважаючи необґрунтованими висновки суду про спрямованість його умислу на позбавлення потерпілого життя. Крім цього, засуджений вважає розгляд справи місцевим судом у відкритому судовому засіданні порушенням вимог ч. 2 ст. 27 КПК України. Водночас, на думку автора скарги, при обранні йому заходу примусу суд безпідставно не застосував положення ст. 69 КК України, не взявши до уваги, що він вчинив злочин у неповнолітньому віці, до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, повністю визнав вину у розбійному нападі, щиро розкаявся, відшкодував шкоду, і потерпілий не має до нього претензій. Апеляційний суд, на думку ОСОБА_8 , всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційних скаргах сторони захисту на вирок, і помилку місцевого суду не виправив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та законного представника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Про день та час касаційного розгляду учасники кримінального провадження, у тому числі засуджений, були завчасно поінформовані належним чином. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 52, ст. 488 КПК України судом забезпечено участь у касаційному розгляді захисника та законного представника засудженого, котрий скоїв злочини у неповнолітньому віці. На час розгляду провадження у порядку касаційної процедури від самого ОСОБА_8 клопотань про розгляд справи у його присутності не надходило. Відповідно до вимог статей 430, 434 КПК України участь засудженого у касаційному розгляді не є обов`язковою, за винятком випадків, коли він тримається під вартою та особисто заявив клопотання про забезпечення такої участі. Зазначене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого під час розгляду справи в касаційному суді не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у нападі на ОСОБА_11 з метою заволодіння його майном з погрозами застосування ножа та у заподіянні потерпілому під час нападу ножових поранень за наведених у вироку обставин, кваліфікація таких дій за ч. 4 ст. 187 КК України як розбою, поєднаного з заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, у касаційній скарзі не оспорюються та відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильності правової оцінки його дій як замаху на умисне вбивство не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і вимогах закону про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 1 статті 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Вирішуючи питання про спрямованість умислу на вбивство, необхідно зважати на сукупність усіх обставин скоєного діяння і враховувати поведінку винуватого до, під час і після злочину, кількість, характер і локалізацію завданих потерпілому поранень, а також знаряддя і спосіб їх заподіяння. Адже спосіб і засоби обираються відповідно до поставленої цілі та є її об`єктивним відображенням.
Про намір позбавити людину життя можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не привели до такого наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.
Зазначений підхід відображено у правових позиціях Верховного Суду України, викладених у постановах № 5-32кс12 від 31 січня 2012 року, № 5-26кс13 від 4 липня 2013 року, № 5-46кс13 від 14 листопада 2013 року, № 5-10кс14 від 26 червня 2014 року, № 5-12кс14 від 15 травня 2014 року, № 32 кс 16 від 11 грудня 2014 року.
Як видно з оскаржуваного вироку, суд, мотивуючи свої висновки про спрямованість умислу ОСОБА_8 на позбавлення ОСОБА_11 життя, взяв до уваги характер, послідовність, рішучість і динамічність дій засудженого, використане знаряддя, локалізацію завданих потерпілому поранень і механізм їх заподіяння. Зокрема, отримали належну оцінку суду ті обставини, що ОСОБА_8 наніс ОСОБА_11 цілеспрямований удар ножем у шию, тобто в область розташування життєво важливих органів, з силою, достатньою для ушкодження великих кровоносних судин.
Крім цього, судово-медичні дані про локалізацію другої колото-різаної рани потерпілого в області тулуба ззаду у сукупності з його свідченнями та показаннями самого ОСОБА_8 про втечу ОСОБА_9 після першого удару давала достатні підстави для висновку про спроби переслідування потерпілого з продовженням застосування знаряддя, придатного для заподіяння смертельних поранень.
Усвідомлюючи, з урахуванням свого віку, рівня розвитку та життєвого досвіду, реальну загрозу для життя ОСОБА_11 і можливість його порятунку лише шляхом негайної зупинки кровотечі та надання кваліфікованої медичної допомоги, засуджений навіть не поцікавився станом потерпілого і не вжив жодних заходів для забезпечення його такою допомогою.
Натомість ОСОБА_8 лише викинув знаряддя злочину і покинув місце події. Така поведінка засудженого переконливо свідчила про те, що його наміром охоплювалося залишення ОСОБА_9 напризволяще в умовах, в яких без втручання сторонніх осіб неминуче мала настати його смерть.
Виходячи з сукупності зазначених обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що метою ОСОБА_8 було не лише заволодіння майном потерпілого і заподіяння йому тілесних ушкоджень, а і вбивство ОСОБА_9 . Вчинені засудженим дії завідомо для нього були такими, що закономірно мали призвести до смерті потерпілого за відсутності для цього об`єктивних перешкод, а життя ОСОБА_11 було врятовано в силу обставин, які не залежали від волі ОСОБА_8 .
З урахуванням викладеного кваліфікація судом дій засудженого, які виразились у закінченому замаху на умисне вбивство з корисливих мотивів, за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Посилання засудженого як на порушення судом приписів ч. 2 ст. 27 КПК України на розгляд справи місцевим судом у відкритому судовому засіданні не ґрунтуються на точному змісті зазначеної правової норми та інших вимогах кримінального процесуального закону.
Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 7 КПК України гласність і відкритість судового провадження належить до основних засад судочинства. Виходячи з зазначених правових орієнтирів і відповідно до приписів ч. 2 ст. 27 цього Кодексу відкритість кримінального провадження у судах всіх інстанцій є загальним правилом, а розгляд справи у закритому судовому засіданні винятком із нього, який може бути застосовано лише у випадках, передбачених зазначеною частиною статті, у тому числі якщо обвинувачений є неповнолітнім.
Однак навіть за наявності законних підстав для здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні застосування такого порядку є не обов`язком, а правом суду, яке може бути реалізовано за наявності небезпеки для життя і здоров`я осіб, які беруть участь у справі, ризиків порушення інших їх прав і свобод чи витоку охоронюваної законом інформації у разі відкритості процесу. Якщо ж обставини справи не свідчать про існування таких ризиків, суд не позбавлений права розглянути її відкрито.
З огляду на викладене, а також на положення ст. 412 КПК України, відкритість судового провадження при існуванні обставин, визначених у ч. 2 ст. 27 КПК України, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, якщо тільки такий порядок не перешкодив чи не міг перешкодити ухваленню законного й обґрунтованого судового рішення.
Як видно з матеріалів справи і технічного запису процесу, під час підготовчого судового засідання, а також упродовж всього часу судового розгляду ОСОБА_8 , його захисник та законний представник, не порушували питання про необхідність розгляду справи у закритому судовому засіданні. Матеріали кримінального провадження, як і доводи касаційної скарги, не містять даних про обмеження прав і законних інтересів засудженого чи інших осіб, які були би наслідком відкритості судового процесу.
Виходячи з наведеного, застосована судом процедура розгляду справи не суперечила вимогам кримінального процесуального закону і не може бути підставою для скасування судових рішень.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Згідно з ч. 2 ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Критерієм обрання конкретного заходу примусу, необхідного й достатнього для досягнення вказаної мети, відповідно до визначених у ст. 65 КК України правових орієнтирів є ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Одним із фундаментальних принципів призначення покарання є його справедливість, якої може бути досягнуто лише за умови домірності покарання злочину.
Мотивуючи свої висновки щодо обрання ОСОБА_8 заходу примусу, суд урахував ступінь тяжкості й конкретні обставини вчиненого злочину, який є умисним особливо тяжким і полягав у посяганні на життя людини, яке згідно зі ст. 3 Конституції України належить до найвищих соціальних цінностей.
Відповідно до вимог ст. 103 КК України, ст. 487 КПК України були предметом ретельної перевірки суду й умови життя та виховання неповнолітнього обвинуваченого, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості його особи.
Зокрема, суд узяв до уваги, що ОСОБА_8 виховувався у повній соціально благополучній сім`ї старшим із трьох дітей, морально-побутові умови проживання були задовільними, рівень розвитку засудженого у межах вікової норми. ОСОБА_8 навчався у професійному ліцеї, однак інтересу до майбутньої професії не проявляв, систематично пропускав заняття без поважної причини, й успішність була незадовільною. За місцем проживання засуджений характеризується посередньо, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, до адміністративної та кримінальної відповідальності раніше не притягувався (а. к. п. 131144).
Як обставини, що пом`якшують покарання, суд урахував вчинення злочинів у неповнолітньому віці і добровільне відшкодування шкоди. Обставин, які б обтяжували покарання, у справі не встановлено.
Посилання засудженого у скарзі на безпідставність неврахування судом при обранні заходу примусу його щирого каяття не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та на вимогах закону.
У розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття полягає у належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки та її справжньому осуді. Таке ставлення до скоєного передбачає визнання своєї винуватості як прояв готовності понести передбачену законом відповідальність.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні ОСОБА_8 не визнавав винуватості у замаху на умисне вбивство, послідовно заперечуючи свій намір заподіяти смерть потерпілому. Відповідна позиція обвинуваченого, хоча і є способом реалізації процесуального права на захист і не може бути підставою для посилення кримінальної відповідальності, однак не свідчить про щире каяття винного як обставину, що пом`якшує покарання.
Що стосується інших наведених у скарзі даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують покарання, то вони отримали належну оцінку суду при призначенні ОСОБА_8 покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 115 КК України.
Проте з урахуванням жорстокості, зухвалості, небезпечності насильницьких дій засудженого, їх корисливих спонукань і вираженої байдужості до людського життя, вказані обставини жодним чином не знижують ступеня тяжкості вчиненого злочину і не дають підстав для застосування ст. 69 цього Кодексу.
Призначене ОСОБА_8 покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Таке покарання домірне тяжкості злочину і не сприймається явно несправедливим унаслідок суворості.
Аналогічні викладеним у касаційній скарзі доводи сторони захисту були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який із наведенням належних та достатніх мотивів своїх висновків визнав їх необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПКУкраїни.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у касаційній скарзі засудженого, про необхідність скасування вироку та ухвали на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3