У Х В А Л А
15.01.2018 Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до ЄРДР 13.08.2014 за № 0010538 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в :
У провадженні цього місцевого суду знаходиться вказане кримінальне провадження.

11.01.2018 до суду надійшла заява від захисника ОСОБА_5 у якій вона повідомляє що, на цей час, має з обвинуваченим різні позиції у побудові засобів захисту від обвинувачення, та дані обставини були підтверджені самим обвинуваченим, з огляду на що, у цей час, згідно угоди про розірвання договору про надання правової допомоги б/н від 09.01.2018 та повідомлення про таке розірвання від тієї ж дати, розірвано договір про надання правової допомоги ОСОБА_4 укримінальному провадженні унесеному до ЄРДР 13.08.2014 за № 0010538.

З огляду на наведене у судовому засіданні обвинувачений просив призначити йому захисника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КПК України.
Суд заслухавши думку учасників судового провадження приходить до наступного.

Щодо питання припинення надання допомоги.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Недотримання цієї складової права на захист на різних стадіях може призвести до істотних порушень вимог КПК та скасування судового рішення.
Згідно практики ЄСПЛ відображеної, зокрема, у п. 262 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником…, є однією з основних ознак справедливого судового розгляду».
У п. 89 рішення ЄСПЛ від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції» вказано, що «хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду».

Разом із тим, у п. 63 рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України», зазначено, що «для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника із самого початку провадження» (п. 52 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі «Сальдуз проти Туреччини» та пункти 9091 рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року у справі «Яременко проти України»).

Тотожні висновки ЄСПЛ містяться, зокрема, у таких рішеннях: від 19 лютого 2009 року у справі «Доронін проти України», «Шабельник проти України», від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України», від 03 листопада 2011 року у справі «Балицький проти України», від 24 листопада 2011 року у справі «Загородній проти України», від 12 січня 2012 року у справах «Тодоров проти України», «Довженко проти України», «Іглін проти України», від 15 листопада 2012 року у справі «Єрохіна проти України» та інші.
З позиції ВССУ висловленої в узагальненні «Про судову практику забезпечення права на захист у кримінальному провадженні», яке було обговорено та взято до відома на засіданні пленуму ВССУ 25.09.2015, слідує, що ЄСПЛ уже неодноразово констатував порушення права на захист у справах, де захисник не здійснював ефективний захист.

Показовим є рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року у справі «Яременко проти України», де у п. 90 цього рішення ЄСПЛ як на підставу порушення п. 3 (с) ст. 6 Конвенції зазначив той факт, що кожен із двох інших захисників, які представляли заявника найімовірніше здійснювали символічний характер при наданні своїх послуг.

Таким чином, ЄСПЛ поставив під сумнів виконання захисниками ефективного захисту заявника, що становило істотне порушення вимог КПК.

А тому, ВССУ вказує на те, що судам необхідно враховувати таку практику під час перевірки забезпечення права на захист під час досудового розслідування та судового провадження у справі. За наявності ознак «символічного надання послуг» суди мають належним чином реагувати в таких випадках.
За таких умов, враховуючи зазначене суд, згідно положень КПК України та у світлі вказаної практики ЄСПЛ, приходить до висновку, що у світлі обставин за яких було розірвано договір про надання правової допомоги, а саме з огляду на те, що у обвинуваченого та захисника різні позиції у вибудові структури захисту, це указує на те, що захисник фактично не може, на цей час, здійснювати належний захист, який є необхідним обвинуваченому, що є порушенням підп. «с» п. 3 ст. 6, 13 вказаної Конвенції, а тому такі діє не має підстав сприймати, як такі що здійсненні з порушенням норм КПК України.

Щодо питання призначення захисника.

Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на захист від обвинувачення та на правову допомогу.

Частиною 1 статті 20 КПК України передбачено, що обвинувачений має право на захист, яке, у тому числі полягає у наданні йому можливості користуватися правовою допомогою захисника.

Згідно ст. 49 КПК України, захисник призначається, зокрема, коли підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно.

Статтею 45 КПК України передбачено, що захисник допускається до участі в справі в будь-якій стадії процесу.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне, беручи до уваги те, що згідно наданих пояснень при розгляді даних питань обвинувачений не має змоги залучити самостійно захисника в силу свого фінансового становища, вважає за можливе з урахуванням положень ст.ст. 20, 49, 52 КПК України, Закону України «Про безоплатну правову допомогу», Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та враховуючи і застосовуючи практику ЄСПЛ, зокрема, у п. 25 рішення від 20 грудня 2011 року у справі «Максименко проти України», що «забезпечення обвинуваченому у вчиненні злочину безоплатної юридичної допомоги, що є однією з вищезазначених гарантій, здійснюється за двох умов: якщо така особа не має достатньо коштів для оплати юридичної допомоги та якщо інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога (серед інших прикладів п. 39 рішення від 25 вересня 1992 року у справі «Фам Хоанг проти Франції»), доручити Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві призначити їй захисників у цій справі.

Щодо судового засідання, то останнє слід відкласти для виконання даного судового рішення та виклику осіб, які у нього не з`явилися на іншу дату.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 45, 49, 350, 369-372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Доручити Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві призначити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адвоката/захисника для здійснення захисту за призначенням в порядку, передбаченому ст. 49 КПК України, на стадії судового провадження у кримінальному провадженні унесеному до ЄРДР 13.08.2014 за № 0010538.

Судове засідання відкласти до 15:00 год. 05.02.2018 в яке, викликати сторін судового провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення і підлягає негайному виконанню на всій території України.
Копію ухвали направити на виконання до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві (вул. Маршала Рибалко, 10/8, оф. 302, м. Київ, 04116).

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 10:00 год. 16.01.2018.

Головуючий суддя: ОСОБА_1