Справа №576/1250/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/329/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Глухова, Сумської області, українець, громадянин України, неодружений, з середньою освітою, не працюючий, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

виправданий за ч.1 ст.186 КК України в зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, -

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , в якій вона просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з допущеними судом невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року ОСОБА_7 виправданий за ч.1 ст.186 КК України в зв`язку з недоведеністю того, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні зазначає, що судом не надано належної оцінки всім доказам у сукупності, допущено вибірковість при аналізі досліджених доказів.

Зокрема вказує, що судом при постановленні вироку лише частково враховано покази потерпілого ОСОБА_9 щодо обставин події та не взято до уваги його покази, що за сплином 2 років він не пам`ятає точно чи випав у нього телефон чи ОСОБА_10 його забрав;

- судом не досліджено порядок заміни банківської картки КБ «ПриватБанк»;

- суд неналежно оцінив пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які повністю змінили покази під час судового розгляду, категорично заперечили факт побиття потерпілого;

- одночасно суд закрив кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України з нереабілітуючої підстави п.7 ч.1 ст.284 КПК України, сам же ОСОБА_7 та його захисник не заперечували проти прийняття такого рішення, не висловивши навіть сумніву щодо факту вчинення злочину;

- судом не враховано, що поняті ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили добровільність показів потерпілого під час слідчого експерименту, який вказував, що у нього забрали телефон;

- суд не надав достатньо часу стороні обвинувачення для встановлення місця проживання свідка ОСОБА_15 , яка була очевидцем події та показання якої мають істотне значення для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Крім зазначених доводів прокурор також вважає, що суд вибірково та однобічно дослідив і документи, надані стороною обвинувачення, а саме:

- судом було досліджено протокол добровільної видачі від 18.05.2015 року, згідно якого слідчий прийняв від ОСОБА_11 мобільний телефон Nokia-113 з батареєю до нього, проте суд не надав можливості стороні обвинувачення надати докази щодо дійсних фактичних обставин, за яких ОСОБА_11 видав мобільний телефон допитати понятих, слідчого;

- при оцінці протоколу про проведення слідчого експерименту від 20.03.2016 року суд проявив однобічність і врахував лише частину показів потерпілого, не врахував те, що він вказував як у нього викрали мобільний телефон, не враховано показів свідка ОСОБА_14 , який повністю підтвердив викладені у вказаному протоколі обставини;

- висновки суду з приводу того, що свідок ОСОБА_13 була залучена понятою не на самому початку слідчої дії, що є порушення вимог ч.7 ст.223 та ст.240 КПК України, на думку прокурора, не є істотним порушенням в розумінні ст.87 КПК України, та не тягне за собою визнання доказів недопустимими;

- твердження суду про порушення вимог закону при долученні до матеріалів кримінального провадження доказів та надання до їх доступу є безпідставними, оскільки сторона захисту жодного разу не послалась на положення ч.12 ст.190 КПК України та не заперечувала проти цього;

- судом не враховано вірні дати відновлення досудового розслідування та подальшого його зупинення, оскільки підтверджуючої інформації про місцезнаходження ОСОБА_7 у органів досудового розслідування не було;

- за наявності сумнівів щодо порушення права обвинуваченого на захист у зв`язку з ознайомленням останнього з матеріалами справи лише у судових дебатах, суд мав повернутися до стадії дослідження доказів у кримінальному провадженні, що у свою чергу позбавило сторону обвинувачення довести факт дотримання процесуальних строків та права обвинуваченого на захист.

У поданих на апеляційну скаргу прокурора запереченнях обвинувачений ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_16 кожен окремо вказують на необґрунтованість апеляційних вимог прокурора та просять вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Згідно висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, він 11.05.2015 р., близько 23-ї години, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння на зупинці біля будинку № 8 по вул. Терещенків у м. Глухові, Сумської області, умисно, з корисливих мотивів, вихопив з рук у ОСОБА_9 мобільний телефон Nokia-113 з сім-карткою оператора МТС, тим самим відкрито заволодівши ним, який поклав собі у кишеню, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 370 грн.

Таким чином, за висновками органів досудового розслідування, своїми діями, що полягали у відкритому викраденні майна потерпілого, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 186 КК України.

Апеляційний перегляд вироку проведено без участі потерпілого ОСОБА_9 , оскільки він будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду провадження до суду не з`явився, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не надав, і участь потерпілого не є обов`язковою при розгляді апеляційної скарги прокурора, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.405 КПК України.

Що стосується твердження прокурора про допит потерпілого в ході апеляційного розгляду, то колегія суддів зазначає, що ні в апеляційній скарзі, ні протягом всього апеляційного розгляду, а це період з 23 березня 2017 року по 20 грудня 2017 року прокурор жодних клопотань про повторне дослідження обставин встановлених під час кримінального провадження не заявляв, тому ніяких підстав для повторного допиту потерпілого в ході апеляційного перегляду, та враховуючи вимоги апеляційної скарги, вироку колегія суддів не вбачала.

Тому заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора і просив залишити вирок суду першої інстанції без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав до задоволення апеляційної скарги прокурора, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за недоведеністю висунутого йому обвинувачення, суд першої інстанції виправдувальний вирок обґрунтував тим, що представлені стороною обвинувачення докази, а саме: показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та дані, що містились в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.05.2015 р. за зверненням ОСОБА_9 ; висновку експерта №1092 від 20.05.2015 р. щодо вартості телефону Nokia-113; дані протоколу добровільної видачі мобільного телефону Nokia-113 від 18.05.2015 р.; дані протоколу огляду мобільного телефону Nokia-113 від 11.01.2016 р.; відомості з копії гарантійного листа на мобільний телефон Nokia-113; дані явки із зізнанням ОСОБА_7 від. 18.05.2015 р., а також протокол слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 від 20.03.2016 р.; не можуть бути достатньо вагомими для однозначного висновку про вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 .

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що органом досудового розслідування також допущено істотне порушення кримінального процесуального закону при пред`явленні ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки обвинувальний акт та доступ до матеріалів досудового розслідування були вчинені поза межами строку досудового розслідування.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 був ухвалений компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог відносно кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, зокрема і положень ст. 374 КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними в ньому доказами, що були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України, а також з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав ухвалення даного вироку.

Так, всупереч доводам прокурора, суд першої інстанції, виходячи із змісту показань потерпілого ОСОБА_9 , які він дав безпосередньо у судовому засіданні, обґрунтовано визнав їх недостатніми для підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки той підтвердив лише обставини нанесення йому ударів обвинуваченим у травні 2015 року близько 23-ї години поруч із зупинкою біля продуктового магазину по вул. Терещенків у м. Глухові у ході суперечки з приводу того, що він не дав покататись ОСОБА_7 на мотоциклі, однак заперечив те, що обвинувачений відкрито вихопив у нього з рук мобільний телефон та вказав на те, що він допускає, що сам міг загубити телефон. Вказував, що дійсно, обвинувачений брав у нього телефон щоб подзвонити, а коли подзвонив, одразу повернув його.

При цьому, доводи прокурора про неврахування судом свідчень потерпілого ОСОБА_9 , що за сплином 2 років він не пам`ятає точно чи випав у нього телефон чи ОСОБА_10 його забрав, є неспроможними, враховуючи, що згідно ст.95 КПК України особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, тоді як з показань потерпілого взагалі не вбачається, що ОСОБА_7 відкрито вихопив у нього з рук мобільний телефон. Натомість потерпілий вказував, що після бійки він поїхав на мотоциклі, а коли приїхав, то виявив відсутність гаманця та мобільного телефону. Куди подівся мобільний телефон не знає. Потім він пішов у банк, щоб заблокувати картку, яка була у гаманці, де йому повідомили, що для цього слід звернутись до міліції. Далі він звернувся до міліції з приводу картки, де також сказав, щоб пошукали й телефон. Допускає, що телефон і гаманець, міг випасти у ході тієї сутички з обвинуваченим.

Суд першої інстанції навів у вироку дослівні покази потерпілого ОСОБА_9 та надав їм відповідну правову оцінку.

Інших фактів, які б поза всяким сумнівом могли підтвердити пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, потерпілий ОСОБА_9 в ході судового розгляду не повідомив.

Таким чином, показання потерпілого ОСОБА_9 є такими, що жодним чином не підтверджують висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.1 ст.186 КК України за фактом відкритого заволодіння його мобільним телефоном, а тому, враховуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та кримінального процесуального законодавства, такі обґрунтовано визнані недостатніми судом першої інстанції.

Посилання апелянта на ті обставини, що судом не досліджено порядок заміни банківської картки КБ «ПриватБанк», колегія суддів до уваги не приймає, оскільки згідно ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, тоді як заволодіння банківською карткою ОСОБА_7 взагалі не інкримінувалося та не стосується пред`явленого йому обвинувачення, оскільки таке обвинувачення особі не висувалось, на розгляд до суду не направлялось та ним не розглядалось.

Також колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції з приводу того, що жоден із допитаних свідків, які були очевидцями події, не підтвердили зазначених у обвинуваченні обставин того, що ОСОБА_7 відкрито вихопив з рук ОСОБА_9 мобільний телефон та поклав його у свою кишеню.

Так, допитані судом свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказували, що потерпілий ОСОБА_9 в той вечір був у стані алкогольного сп`яніння, неодноразово падав і губив телефон, а коли поїхав на мотоциклі, то телефон на землі знайшов ОСОБА_11 , який його підняв і поклав собі у кишеню з наміром повернути власнику. Надалі свідок ОСОБА_17 пішов у міліцію і видав там цей телефон та підписав протокол добровільної видачі.

При цьому колегія суддів відмічає, що сам потерпілий ОСОБА_9 у своїх поясненнях суду не заперечував факту перебування ним у стані алкогольного сп`яніння та допускав, що його телефон дійсно міг випасти в ході сутички з обвинуваченим.

Таким чином, підстав не довіряти показам свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , наданих ними в суді першої інстанції та детальний виклад яких робити у своїй ухвалі колегія суддів вважає недоцільним, оскільки вони не спростовані жодним належним доказом у справі.

Що стосується доводів прокурора про неналежну оцінку судом пояснень свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які повністю, як зазначає прокурор, змінили свої покази під час судового розгляду, категорично заперечили факт побиття потерпілого, то їх також слід визнати неспроможними.

Як вбачається з вироку, всупереч доводів апелянта, суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив покази зазначених свідків з точки зору належності, допустимості і достовірності, та, пославшись на положення ч.4 ст.95 КПК України, відповідно до яких суд обґрунтовує свої висновки лише на показаннях які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, а також, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями наданими слідчому прокурору, або посилатися на них, поклав в основу свого рішення саме покази, надані свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Таким чином, у цій частині суд першої інстанції повною мірою дотримався вимог кримінального процесуального закону і апеляційна скарга прокурора протилежного не доводить.

Разом з тим, незрозумілим є посилання прокурора в апеляційній скарзі на рішення суду про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_9 від підтримання обвинувачення (т.1 а.п.146-147), оскільки судовий розгляд в цій частині фактично не проводився і у вироку суд на ці обставини не посилався.

Крім того, той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник не заперечували проти прийняття такого рішення на підставі ч.4 ст.26 КПК України та не висловили навіть сумніву щодо факту вчинення ОСОБА_7 вказаного кримінального правопорушення, як на цьому наголошує прокурор, жодним чином не спростовує висновків суду щодо недоведеності висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.1 ст.186 КК України та сам по собі не свідчить про неправдивість показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_12 .

Не спростовують висновків суду першої інстанції й доводи прокурора про те, що судом не враховано, що поняті ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили добровільність показів потерпілого під час слідчого експерименту, який вказував, що у нього забрали телефон.

Так, свідок ОСОБА_13 показала, що коли вона проходила по вул. Терещенків, то до неї підійшли працівники міліції прямо на вулиці та запросили побути понятою при проведенні слідчих дій з потерпілим. Вони ходили біля зупинки поруч з будинком № 8 по вул. Терещенків і потерпілий щось показував та пояснював, що його побили. Вона не пам`ятає, щоб потерпілий говорив щось про викрадення в нього речей.

Свідок ОСОБА_14 показав, що він був понятим при слідчому експерименті з потерпілим, який проводився біля зупинки по вул. Терещенків у м. Глухові неподалік від його місця проживання. Під час слідчого експерименту працівники міліції задавали питання потерпілому, а той на них відповідав. Зокрема потерпілий вказав, де лежав мотоцикл, сказав з якої сторони йшли ті, хто його побив.

При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції вірно пославшись на ч.4 ст.95 КПК України, згідно якої суд обґрунтовує свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, взяв до уваги саме ті покази вказаних свідків, які вони надали безпосередньо в ході судового засідання та повно виклав їх зміст у своєму вироку, надавши їм відповідну оцінку в сукупності з іншими, представленими стороною обвинувачення доказами, та правильно визнав їх в комплексі з останніми не достатньо вагомими та чіткими для підтвердження пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.

Крім того, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не були безпосередніми очевидцями подій, що ставляться у провину ОСОБА_7 , та, з огляду на надані безпосередньо в суді першої інстанції покази потерпілого ОСОБА_9 , їхні показання в жодному разі не доводять обставин відкритого викрадення ОСОБА_7 майна ОСОБА_9 .

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи прокурора про те, що суд не надав достатньо часу стороні обвинувачення для встановлення місця проживання свідка ОСОБА_15 , яка була очевидцем події та показання якої мають істотне значення для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, виходячи з наступного.

За матеріалами даного кримінального провадження гр. ОСОБА_15 є свідком сторони обвинувачення.

Згідно ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Крім того, згідно ч.2 ст.327 КПК України прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.

При цьому, в ухвалі про призначення судового розгляду від 22.07.2016 року суд першої інстанції прямо вказав, що відповідно до положень ст.23, 327 КПК України сторони самостійно подають свої докази і забезпечують явку своїх свідків (т.1 а.п.51-52).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за клопотанням сторони обвинувачення судом першої інстанції 3 рази викликалася свідок ОСОБА_15 та до свідка застосовувався привід (т.1 а.п.140, 207, 240, 243), при цьому розгляд кримінального провадження неодноразово відкладався. За результатами виконання примусового приводу з двох різних джерел суду надана інформація про те, що свідок ОСОБА_15 знаходиться в м. Києві (т.2 а.п.3-4, 9-11), привід результату не дав.

Отже, стороною обвинувачення відповідно до ч.3 ст. 23 КПК України не була забезпечена явка вказаної особи в судове засідання. Подальше зволікання з розглядом даного кримінального провадження, яке розслідувалося та розглядалося понад 2 роки могло порушувати засади розумних строків розгляду справи, передбачених ст. 318 КПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, що є неприпустимим.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відкинув такі докази обвинувачення, зокрема як протокол слідчого експерименту з потерпілим від 20.03.2016 року (т.1 а.п.166-171) з огляду на те, що фактично у ньому викладені показання потерпілого, які він не підтвердив у судовому засіданні, зазначивши про те, що під час слідчого експерименту він лише вказував на місце куди приїхав, та де відбулась бійка і більш нічого, а суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Доводи прокурора про однобічність оцінки судом вказаного протоколу слідчої дії та врахування лише частини показів потерпілого з приводу вказаного протоколу, а саме неврахування того, що він вказував як у нього викрали мобільний телефон, не відповідають дійсності, оскільки зміст вироку свідчить про протилежне, де суд детально виклав усі зазначені у протоколі дані і надав їм відповідну оцінку.

Зокрема, саме в тій частині протоколу, де потерпілий на місці демонстрував відомі йому обставини, зазначено, що потерпілий показав місце, де ОСОБА_7 відкрито заволодів його мобільним телефоном, проте яким чином це відбулось, детально не розкрито, тому колегія суддів погоджується з висновком суду, що протокол не містить фактичних даних про обставини вчинення кримінального правопорушення.

Щодо неврахування показів свідка ОСОБА_14 , який повністю підтвердив викладені у вказаному протоколі обставини, то як зазначалося вище, ОСОБА_14 не був безпосереднім очевидцем подій, що ставляться у провину ОСОБА_7 , а сам потерпілий у судовому засіданні фактично не підтвердив своїх показань, наданих під час проведення слідчого експерименту.

Твердження апелянта про те, що висновки суду з приводу того, що свідок ОСОБА_13 була залучена понятою не на самому початку слідчої дії, що є порушення вимог ч.7 ст.223 та ст.240 КПК України, не є істотним порушенням в розумінні ст.87 КПК України та не тягне за собою визнання доказів недопустимими, є безпідставним.

В цій частині суд першої інстанції лише вказав у вироку на ці порушення, однак сам протокол слідчої дії недопустимим доказом не визнавав, а тому колегія суддів такі доводи прокурора до уваги не приймає.

Також судом було надано оцінку протоколу добровільної видачі мобільного телефону від 18.05.2015 року (т.1 а.п.157-158), та вірно зазначено, що такий підтверджує лише те, що ОСОБА_11 добровільно видав працівникам міліції мобільний телефон Nokia-113, який за наданими у суді свідченнями останнього, що не були спростовані жодним іншим доказом, він знайшов на землі після того як потерпілий поїхав.

При цьому, в ході судового розгляду під час дослідження зазначеного документу прокурор не заявляв клопотань про необхідність виклику та допиту понятих, за участі яких ОСОБА_11 видав мобільний телефон та щодо необхідності допиту слідчого, при тому, що факт добровільної видачі ніким не заперечувався, а тому доводи прокурора в цій частині є неспроможними.

Також є належним чином вмотивованим та обґрунтованим і висновок міськрайонного суду про недостатність для підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.1 ст.186 КК України таких представлених стороною обвинувачення доказів, як:

- явка із зізнанням ОСОБА_7 від 18.05.2015 року (т.1 а.п.165), оскільки фактично у ній викладені, без деталізації обставин, показання обвинуваченого, який не підтвердив їх у судовому засіданні, а суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання та суд в цій частині вірно послався на практику Європейського суду з прав людини, згідно якої явка із зізнанням відібрана без присутності захисника і без роз`яснення права не свідчити проти себе, є безумовним порушенням права на захист;

- протокол заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.05.2015 року (т.1 а.п.150-151), оскільки даний протокол відноситься до суто процедурної діяльності з оформлення заяви про вчинене кримінальне правопорушення у Єдиному реєстрі досудових розслідувань ще до початку досудового розслідування та фактично є ні чим іншим, як приводом до початку кримінального провадження і не має статусу ні процесуальної, ні слідчої дії, та не включений до передбаченого частиною 2 статті 85 КПК України переліку джерел доказів, а зазначений у цьому протоколі від імені потерпілого зміст обставин події не містить детальної інформації про обставини можливого вчинення кримінального правопорушення;

- товарознавча ж експертиза підтверджує лише вартість мобільного телефону Nokia-113 без сім-картки.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду за наслідками перевірки зібраних по справі доказів, пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого підтвердження, оскільки жодних доказів, з достовірністю підтверджуючих вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, прокурором не було надано суду.

Будь-яких інших доводів стосовно неправильної оцінки представлених суду стороною обвинувачення доказів, а також щодо незаконності судового рішення відносно ОСОБА_7 в апеляційній скарзі прокурора не наведено та під час апеляційного розгляду не надано.

За таких обставин, враховуючи, що колегією суддів не було встановлено порушень вимог КПК України під час ухвалення судового рішення відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , які б були безумовними підставами для його скасування, вирок суду першої інстанції в повній мірі відповідає положенням, встановленим ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог відносно кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав ухвалення щодо ОСОБА_7 виправдувального вироку.

Крім того, на підтвердження такого висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що під час розслідування даного кримінального провадження, були допущені істотні порушення процесуального закону, які впливають на оцінку наданих стороною обвинувачення письмових доказів, що вірно було встановлено місцевим судом, зокрема:

- в частині пред`явлення органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачення поза межами строків досудового розслідування;

- та щодо відсутності відомостей про відкриття обвинуваченому ОСОБА_7 матеріалів кримінального провадження.

Так, у відповідності до ч.1 ст.113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 повідомлено про підозру 10.02.2016 р. (т.1 а.п.194) і з цього часу почався відлік двохмісячного строку протягом якого прокурор повинен прийняти одне з рішень, визначених у пункті 5 частини 1 статті 3 та статті 283 КПК України.

01.04.2016 року слідчим прийнято рішення про зупинення досудового розслідування по цьому кримінальному провадженню (т.1 а.п.187), яке скасовано ухвалою слідчого судді від 14.04.2016 року (т.1 а.п.186).

Таким чином, з 14.04.2016 року строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, продовжив свою дію і до 23.04.2016 року прокурор був зобов`язаний прийняти одне з процесуальних рішень, передбачених статтею 219 КПК України або ж вжити заходів щодо продовження строку досудового розслідування.

Незважаючи на це, до 23.04.2016 року відповідного рішення прокурором прийнято не було і вже після спливу двохмісячного строку досудового розслідування, який не продовжувався у встановленому порядку, слідчий прийняв 28.04.2016 року рішення про зупинення досудового розслідування (т.1 а.п.189) та у подальшому 04.06.2016 року про відновлення досудового розслідування.

04.06.2016 року (у вихідний день суботу) був складений та затверджений обвинувальний акт і вже після цього 06.06.2016 року захиснику ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_16 без участі самого ОСОБА_7 , який уже знаходився у статусі обвинуваченого, було надано доступ до матеріалів досудового розслідування (т. 1 а.п.191) і у цей же день кримінальне провадження передано до суду.

Таким чином, обвинувальний акт, який в силу частини 4 статті 110 КПК України є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, було вчинено поза межами строку досудового розслідування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення поза межами строків досудового розслідування, що є грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи з цього, посилання прокурора на неврахування вірних дат відновлення досудового розслідування та подальшого його зупинення, є неспроможними та спростовуються вищенаведеним.

Крім того, за матеріалами кримінального провадження прокурор жодних клопотань стосовно цих обставин не заявляв, і як вбачається з журналу судового засідання від 06.02.2017 року (т.2 а.п.17-18) заявив клопотання про оголошення в судовому засіданні перерви з метою підготовки до судових дебатів, яке судом було задоволено, однак після перерви у визначений час прокурор в судове засідання не з`явився. Ці обставини у своїй сукупності свідчать про надуманість доводів апеляційної скарги прокурора про позбавлення можливості сторони обвинувачення довести факт дотримання процесуальних строків та права обвинуваченого на захист, оскільки в судовому засіданні 08.02.2017 року під час судових дебатів вказані недоліки не були спростовані стороною обвинувачення.

А посилання апелянта на те, що підтверджуючої інформації про місцезнаходження ОСОБА_7 у органів досудового розслідування не було, не є виправданою підставою для недотримання встановлених кримінальним просувальним законом строків для прийняття процесуальних рішень чи вчинень процесуальних дій.

Також колегія суддів вважає слушними і зауваження суду першої інстанції з приводу того, що стороною обвинувачення не було надано доказів того, що в установленому процесуальним законом порядку прокурор або слідчий за його дорученням виконали свій обов`язок щодо відкриття обвинуваченому матеріалів кримінального провадження або ж отримали у відповідності до частини 10 статті 290 КПК України відповідне рішення слідчого судді, що випливає з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 06.06.2016 року (т.1 а.п.191-193).

Доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині також не спростовують висновків суду та базуються лише на міркуваннях прокурора з приводу необхідних дій, які на його думку, мав вчинити суд на дотримання порушеного стороною обвинувачення права обвинуваченого на захист.

За таких обставин, вирок суду відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.