АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого в ОВС третього слідчого відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_7 про накладення арешту на майно, а саме на нежилі приміщення (в літ.Б2), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498, 1 м2, що належали на праві власності ОСОБА_8 .

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено наявності правових підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання про арешт майна. Так, апелянт зазначає про хибність висновків слідчого судді щодо відсутності підстав для накладення арешту на нерухоме майно, оскільки надані стороною обвинувачення матеріали містять достатньо даних, які вказують на наявність у зазначеного майна ознак ст. 98 КПК України, що, відповідно до вимог ст. 170 КПК України, дає підстави для накладення на нього арешту з метою збереження речових доказів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити, представника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання прокурор про накладення арешту на майно не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. З ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Як вбачається з наданих суду матеріалів, третім слідчим відділом прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000284 від 16 вересня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом об`єктом нерухомого майна, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який вже був викуплений заявником та введений в експлуатацію і належав на праві приватної власності ОСОБА_9 .
Постановою старшого слідчого СУ ГУ НП у місті Києві ОСОБА_10 від 25 квітня 2016 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000284.
В рамках даного провадження слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зазначивши, що метою для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є забезпечення цього майна, як речового доказу.
Відмовляючи в задоволенні клопотання про арешт майна, слідчий суддя послався на недоведеність стороною обвинувачення відповідності вказаного майна критеріям ст. 98 КПК України.
З такими висновками слідчого судді колегія суддів не погоджується.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
На думку колегії суддів, надані слідчим матеріали містять достатньо даних, які дають підстави вважати, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом кримінально протиправних дій, що вказує на його відповідність критеріям ст. 98 КПК України, а відтак вважає, що стороною обвинувачення доведено ті обставини, що вказане майно має ознаки речових доказів.
Враховуючи вище зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання слідчого та додані до нього матеріали містять достатнього даних, які дають правові підстави для застосування в рамках кримінального провадження № 0000284 такий захід його забезпечення, як арешт майна.
Таким чином, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційним судом.
Постановляючи нову ухвалу, колегія суддів, за наведених вище обставин, вважає, що клопотання слідчого підлягає задоволенню у зв`язку з необхідністю накладення арешту на зазначене в ньому майно з метою збереження речових доказів.
Надані слідчим матеріали підтверджують наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого в ОВС третього слідчого відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_7 про накладення арешту на майно, а саме на нежилі приміщення (в літ.Б2), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498, 1 м2, що належали на праві власності ОСОБА_8 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого в ОВС третього слідчого відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_7 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме на нежилі приміщення (в літ.Б2), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498, 1 м2, що належали на праві власності ОСОБА_8 , з забороною розпоряджатися вказаним майном.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1485/2018 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1