Постанова
Іменем України
22 березня 2018 року
м. Київ
справа № 357/8419/16-к
провадження № 51-1010км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 грудня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000455, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Броварів Київської області, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Таращанського районного суду Київської області від 12 грудня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого 06 серпня 2015 року умовно-достроково на строк 3 місяці 4 дні,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 186 КК на строк 5 років; на підставі ст. 70 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 2396,50 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за попередньою змовою в групі з невстановленою особою 05 лютого 2016 року близько 2:00 на пішохідному мосту залізничного вокзалу на АДРЕСА_2 з метою повторного незаконного заволодіння майном застосували до ОСОБА_8 насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, і заволоділи її майном на загальну суму 2396,50 грн.
Крім того, ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння 22 червня 2016 року близько 14:20 проник у квартиру АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрав належне ОСОБА_9 майно на загальну суму 4083,40 грн.
Апеляційний суд Київської області 29 грудня 2016 року залишив апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на невинуватість у вчиненні грабежу, неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про закриття кримінального провадження щодо нього в частині притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 186 КК, а за ч. 3 ст. 185 КК просить оскаржені судові рішення змінити й пом`якшити призначене покарання у виді позбавлення волі до 3 років. Зазначає, що обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК ґрунтується на суперечливих показаннях потерпілої та на висновку судової товарознавчої експертизи, складеного експертом-оцінювачем, який діяв на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності. ОСОБА_7 вважає, що призначене йому за ч. 3 ст. 185 КК покарання є надміру суворим, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та даним про його особу. Апеляційний суд на вказані доводи уваги не звернув і без дослідження доказів необґрунтовано залишив без задоволення скарги сторони захисту.
В запереченні на касаційну скаргу прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, вважав оскаржені судові рішення законними та обґрунтованими.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається засуджений в касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновки суду щодо обґрунтованості засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК останній у касаційній скарзі не оспорює. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував, зокрема: показаннями, даними в суді потерпілю ОСОБА_8 про те, як її на залізничному вокзалі в м. Білій Церкві ударив ОСОБА_7 , котрий разом із невстановленою особою відібрали її речі та повезли із собою на таксі, а коли нападники зайшли в магазин, вона утекла; показаннями свідка ОСОБА_11 про те, як він уночі 05 лютого 2016 року підвозив двох чоловіків та дівчину; показаннями свідка ОСОБА_12 , продавця магазину, куди ОСОБА_7 з іншим чоловіком заходили за покупками, тримаючи при собі дві сумки з жіночими речами; показаннями свідка ОСОБА_13 , який бачив двох хлопців, які зайшли в магазин, після чого дівчина, котра була з ними, просила допомоги, була налякана і заплакана; даними протоколів від 30 червня 2016 року, згідно з якими потерпіла ОСОБА_8 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка 05 лютого 2016 року вчинила на неї напад, а свідок ОСОБА_12 бачила останнього тієї ж ночі в магазині разом з іншим чоловіком; даними протоколу огляду місця події від 05 лютого 2016 року; даними висновку товарознавчої експертизи від 04 липня 2016 року про вартість викраденого у потерпілої ОСОБА_8 майна; даними довідки травматологічного пункту Білоцерківської міської лікарні № 2 від 05 лютого 2016 року про виявлення у ОСОБА_8 забиття підборідку; даними висновку експерта від 05 лютого 2016 року № 2 про характер, механізм, локалізацію та тяжкість заподіяного ОСОБА_8 тілесного ушкодження.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і правильно кваліфікував дії підсудного.
З таким висновком погодився апеляційний суд, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Касаційний суд не знаходить порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону щодо оцінки як доказу висновку товарознавчої експертизи від 04 липня 2016 року про вартість викраденого у потерпілої ОСОБА_8 майна, оскільки в суді першої інстанції, а також в апеляційній скарзі сторона захисту не порушувала питання про визнання недопустимим зазначеного доказу і не заявляла в суді апеляційної інстанції в установленому порядку клопотання щодо дослідження вказаного висновку на зазначеній підставі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК апеляційний суд діяв в межах заявлених апеляційних вимог.
Підстав для визнання судами першої та другої інстанцій недопустимим доказом протоколу медичного огляду ОСОБА_7 від 23 червня 2016 року № 704 для встановлення стану сп`яніння не було, оскільки останній не заперечував факту вчинення ним злочину 22 червня 2016 року у стані алкогольного сп`яніння, що вмотивовано визнано місцевим судом обставиною, яка обтяжує покарання.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими, дані про особу винного, в тому числі й ті, на які засуджений посилається у касаційній скарзі. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав такі: наявність у ОСОБА_7 на утриманні двох малолітніх дітей, щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, відшкодування шкоди потерпілому шляхом повернення викраденого майна працівниками міліції. Суд також урахував, що ОСОБА_7 має ряд непогашених судимостей, у тому числі й за вчинення злочинів проти власності, за місцем проживання характеризується негативно. Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину особою в стані алкогольного сп`яніння.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, проте не в максимальній межі санкцій статей, за якими його засуджено, та за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Колегія суддів погоджується з таким висновком і вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає засадам кримінального судочинства, принципам індивідуалізації покарання та є обґрунтованим.
В апеляційному порядку справу розглянуто згідно з вимогами кримінального процесуального закону, а постановлена апеляційним судом ухвала є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 грудня 2016 року щодо нього без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3