Ухвала
іменем україни

14 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі за участю прокурора ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
в с т а н о в и л а
Ухвалою слідчого судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2016 року ОСОБА_6 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду зі скаргою на зазначену ухвалу слідчого судді.
15 березня 2017 року ухвалою судді Апеляційного суду Чернівецької області відмовлено у відкритті апеляційного провадження за зазначеною скаргою на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, оскільки стороною захисту вже було реалізоване право на оскарження ухвали слідчого судді про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу шляхом подання апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_6 його захисником, який у силу ч. 4 ст. 46 КПК користувався процесуальними правами підозрюваного.
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує про незаконне позбавлення апеляційним судом його права на оскарження ухвали слідчого судді про обрання йому запобіжного заходу. Вважає, що рішення суперечить правовій позиції Європейського суду з прав людини і ґрунтується на помилкових висновках, суперечностях та припущеннях.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора який заперечив проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції Українивизначає одну з основних засад судочинства забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Стаття 55 Конституції Українивизначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
З цього приводу Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції Українине може бути обмежене.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України «положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що апеляційному оскарженню підлягають судові рішення за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом» (абзац 7 п. п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року N 3-рп у справі про апеляційне оскарження ухвал суду).
Відповідно до вимог ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 7 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.
У силу статей 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).
Також, у п. 65 рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року встановлено, що відмова у розгляді клопотання про скасування запобіжного заходу з підстав неодноразового звернення з таким клопотанням у кримінальному провадженні не допускається та є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.
Відтак, приймаючи рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, суд безпідставно послався на те, що сторона захисту вже скористалася правом на апеляційне оскарження рішення слідчого судді про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу шляхом подання в його інтересах скарги захисником, яку було розглянуто по суті і відмовлено у її задоволенні, чим значно обмежив право самого підозрюваного на доступ до суду, який у силу ст. 393 КПК рівноцінно з іншими учасниками процесу наділений таким правом.
Зазначене порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, передбаченому у ч. 1 ст. 412 КПК, оскільки воно перешкодило суду належним чином забезпечити права та законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати на підставі п. 1 ч. 1ст. 438 КПК та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції під час якого слід урахувати наведене та ухвалити законне, обґрунтоване і умотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження на ухвалу слідчого судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2016 року про обрання ОСОБА_6 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК, запобіжного заходу у виді тримання під вартою, скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3