АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0009232, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Ленінградського районного суду міста Києва від 28 грудня 1989 року за ч. 1 ст. 81, ст. 17, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 215-3 КК України (КК в редакції 1960 року) до покарання у виді 4 років позбавлення волі, звільненого 02 жовтня 1993 року по відбуттю строку покарання; вироком Ленінградського районного суду міста Києва від 03 березня 1995 року за ч. 1 ст. 17, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 215-3 КК України (КК в редакції 1960 року) до покарання у виді 4 років позбавлення волі, звільненого 12 травня 1998 року по відбуттю строку покарання; вироком Ленінградського районного суду міста Києва від 27 квітня 1999 року за ч. 1 ст. 141 КК України (КК в редакції 1960 року) до покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільненого 26 січня 2004 року по відбуттю строку покарання; вироком Святошинського районного суду міста Києва від 17 вересня 2004 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, звільненого 07 серпня 2005 року по відбуттю строку покарання; вироком Святошинського районного суду міста Києва від 21 липня 2006 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого 26 жовтня 2010 року по відбуттю строку покарання; вироком Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 29 січня 2013 року по відбуттю строку покарання; вироком Святошинського районного суду міста Києва від 11 вересня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі; вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі; вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 11 березня 2015 року за ч. 2 ст. 309, ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого 21 жовтня 2016 року по відбуттю строку покарання;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його затримання 18 жовтня 2017 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишено без змін.
Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у повторному таємному викраденні чужого майна (крадіжка), з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 185 КК України.
Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

18 жовтня 2017 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , з метою виконання злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «вул. Зодчих», у м. Києві, звернув увагу на раніше незнайомого йому неповнолітнього ОСОБА_9 , у якого в кишені куртки помітив мобільний телефон марки «Нокіа 5228» в корпусі білого кольору. В цей час ОСОБА_7 вирішив повторно, таємно викрасти у неповнолітнього ОСОБА_9 вищевказаний мобільний телефон «Нокіа 5228» в корпусі білого кольору, який належить ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , знаходячись поряд з неповнолітнім ОСОБА_9 , непомітно витягнув із кишені куртки останнього вищевказаний мобільний телефон марки «Нокіа 5228», вартістю 500 гривень, в якому знаходилась сім-картка оператора мобільного зв`язку «Лайфселл» вартістю 30 гривень, а всього майна на суму 530 гривень. Після цього ОСОБА_7 втік з місця вчинення злочину, однак згодом з викраденим майном був затриманий працівниками поліції.
Не погодившись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції змінити, та застосувати до нього положення Закону України "Про амністію у 2016 році", посилаючись на те, що він має ряд хронічних хвороб, зокрема туберкульоз легень, ВІЛ-інфекцію IVклінічної стадії та гепатит "С", та батьків похилого віку.

У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 просив змінити вирок суду першої інстанції, та звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком, обгрунтовуючи свої вимоги неможливістю отримувати належне лікування в умовах утримання його під вартою.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, та застосувати щодо обвинуваченого положення Закону України "Про амністію у 2016 році", прокурорів, які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, а вирок суду першої інстанції без змін, та не заперечували щодо застосування до обвинуваченого положень Закону України "Про амністію у 2016 році" за наявності для цього підстав, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, дослідивши у порядку ст. 404 КПК України дані, які характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого з доповненнями, та клопотання обвинуваченого про застосування щодо нього положень Закону України "Про амністію у 2016 році" не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у повторному таємному викраденні чужого майна (крадіжка), за обставин, викладених у вироку, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій обвинуваченим, не заперечуються.

При цьому судом першої інстанції належно з`ясована правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_7 , правову кваліфікацію діянь, вчинених останнім за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи обвинуваченого, викладені в доповненнях до апеляційної скарзги стосовно наявності підстав для зміни вироку та застосування щодо нього положень ст. 75 КК України, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є необґрунтованими.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі, покарання ОСОБА_7 за вчинене кримінальне правопорушення призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, судом першої інстанції фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі.

Так, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 , кримінального правопорушення, яке згідно з ч. 3 ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який одружений, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше судимий, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, та обставин, які обтяжують покарання - рецидив злочину і вчинення злочину щодо малолітнього, суд першої інстанції у відповідності до вимог закону призначив йому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.
Отже, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначене покарання з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Враховуючи, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі і за корисливі злочини проти власності, а відтак належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, підстав для застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає, оскільки по справі не встановлено будь-яких обставин, що можуть вказувати на можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання або істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував усі обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі з доповненнями, у тому числі і дані про особу обвинуваченого, його стан здоров`я, наявність ряду хронічних захворювань, та щире каяття останнього, яке у відповідності до ст. 66 КК України визнано обставиною, що пом`якшує покарання.

Доводи обвинуваченого про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував наявність у нього на утриманні батьків похилого віку, та важкий стан його здоров`я, обумовлений наявністю хронічних хвороб, на переконання колегії суддів, не є достатніми підставами для пом`якшення йому покарання, оскільки такі дані, з урахуванням конкретних обставин справи, способу та характеру, мети, мотиву, ступеню суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, аналізу особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані потенційної суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, не зменшують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання обвинуваченого про застосування до нього Закону України "Про амністію у 2016 році" (відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 37, ст.378, який набрав чинності 07 вересня 2017 року), з таких підстав.
Відповідно до пункту "в" ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" (відомості Верховної Ради України (ВВР), 1996, N 48, ст.263), амністія не може бути застосована до осіб, які мають дві і більше судимості за вчинення умисних тяжких та/або особливо тяжких злочинів, крім випадків індивідуальної амністії.
Із даних наявної у матеріалах кримінального провадження довідки про судимість ОСОБА_7 №53-19102017/80210 від 19 жовтня 2017 року убачається, що ОСОБА_7 має не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості за вчинення умисних тяжких злочинів, зокрема обвинувачений засуджений вироком Святошинського районного суду міста Києва від 21 липня 2006 року за ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України (тяжкий злочин) до покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі, та вироком Ленінградського районного суду міста Києва від 27 квітня 1999 року за ч. 1 ст. 141 КК України (КК в редакції 1960 року) (тяжкий злочин) до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Виходячи із наведеного, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього Закону України "Про амністію у 2016 році" відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3