Справа № 487/4229/17
Провадження № 1-в/487/126/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.10.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві клопотання про звільнення від відбування покарання у зв`язка із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, -

ВСТАНОВИВ:
Захисники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_4 звернулися до суду з клопотаннями про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.07.2008 року зміненого вироком апеляційного суду Миколаївської області від 16.09.2008 року.

В клопотаннях зазначили, що 18.07.2008 року ОСОБА_4 засуджений вироком Заводського районного суду м. Миколаєва за ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 185 і ст. 290, 69, 70 ч.1 КК України до позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених п 2,3,4 ст. 76 КК України. Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 16.09.2008 року, скасовано вирок суду першої інстанції від 18.07.2008 року та ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 185 і ст. 290, 69, 70 ч.1 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

ОСОБА_4 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, що віднесено законом до категорії тяжких злочинів та упродовж п`яти років після засудження нових злочинів не вчиняв, від відбування покарання не ухилявся, а вирок протягом строків давності не був виконаний з причин незалежних від засудженого. Так, на момент постановлення вироку ОСОБА_4 був зареєстрований і фактично проживав за адресою Миколаївська область Снігурівського району с. Центральне , після оголошення вироку офіційно працював, став приватним підприємцем, у 2015 році став головою фермерського господарства, за місцем проживання характеризується виключно з позитивного боку як сумлінний сім`янин та корисний член суспільства.
Заводським районним судом м. Миколаєва були направлені неодноразові нагадування до Заводського РВ МВС про виконання вироку, але тільки 29.12.2016 року Заводський ВП ГУНП повідомив суд про неможливість виконання вироку та направлення матеріалів до сектору карного розшуку для оголошення ОСОБА_4 у розшук, а до цього часу його ніхто не розшукував.
У зв`язку з чим термін виконання вироку сплинув ще 15.09.2013 року, про 10.08.2017 року ОСОБА_4 було затримано та направлено до СІЗО м. Миколаєва для відбування покарання за вироком суду.
В судовому засіданні захисники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_4 підтримали клопотання та просили про його задоволення та звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.07.2008 року та змінено вироком апеляційного суду Миколаївської області від 16.09.2008 року, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання та звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного вироком суду, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку посилаючись на те, що санкцією ч.3 ст. 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення воді на строк від семи до дванадцяти років позбавлення волі, відповідно до ст.. 12 КК України кримінальний злочин, передбачений ч.3 ст. 289 КК України, відносить до особливо тяжких злочинів за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувального вироку його не було виконано десять років у разі засудження до покарання до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Отже, на теперішній час не сплинув строк десять років щодо виконання вироку відносно ОСОБА_4 , тому підстав для його звільнення від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, не встановлено.
Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.07.2008 року ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 185 і ст. 290, 69, 70 ч.1 КК України засуджено до позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 2,3,4 ст. 76 КК України.

18.07.2008 року, після оголошення вироку суду, у ОСОБА_4 відібрано підписку про невиїзд, що міститься в матеріалах справи, в якій засудженим було вказано адресу проживання: АДРЕСА_1 .
Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 16.09.2008 року, скасовано вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.07.2008 року та постановлено новий, яким ОСОБА_4 вважати засудженим за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 185 і ст. 290, 69, 70 ч.1 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, до набрання вирком законної сили, залишити без змін.

При проголошенні вироку в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 був присутнім, відповідно до розписки, 19.09.2008 року отримав копії вироку апеляційного суду Миколаївської області від 16.09.2008 року.

02.10.2008 року засудженим ОСОБА_4 подано касаційну скаргу до Верховного Суду України.

Ухвалою Верховного Суду України від 11.12.2008 року вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 16.09.2008 року, залишено без змін, а касаційні скарги засуджених без задоволення.

При проголошенні ухвалив суді касаційної інстанції, як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_4 , він також був присутнім.

Після повернення кримінальної справи 10.02.2009 року з апеляційного суду Миколаївської області, Заводським районним судом м. Миколаєва було надано розпорядження відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про набрання 11.12.2008 року законної сили вироку суду, яке разом з вироками направлено до виконання до Заводського РВ ММУ, місцем проживання ОСОБА_4 зазначено: АДРЕСА_2 , що було фактичним місцем проживання на час винесення судом вироку суду.

15.09.2009 року Заводським районним судом м. Миколаєва до Заводського РВ ММУ направлено нагадування про виконання вироку суду відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та взяття під варту.

Аналогічне нагадування направлено до Заводського РВ ММУ у 2010, 2011, 2012, 2015 і 2016 року.

У лютому 2011 року і 29.12.2016 року Заводським РВ ММУ повідомлено Заводський районний суд м. Миколаєва проте, що ОСОБА_4 не був взятий під варту у зв`язку з тривалим не проживанням за місце проживання та матеріли про оголошення розшуку передані до СУР Заводського РВ ММУ.

Згідно повідомлення Заводського ВП ГУНП 29.12.2016 року ОСОБА_4 було оголошено у розшук.

18.08.2017 року до Заводського районний суд м. Миколаєва надійшло повідомлення проте, що 10.08.2017 року ОСОБА_4 було затримано до доставлено до ІТГ.

Згідно наданих до клопотання письмових доказів, засуджений ОСОБА_4 на момент постановлення вироку та весь час до його затримання був зареєстрований і фактично проживав разом з дружиною і донькою за адресою АДРЕСА_1 , офіційно працював на території Центральної сільської раді, що підтверджується даними копії трудової книжки, був фізичною особою підприємцем, до адміністративної і кримінальної відповідальності не притягувався, доказів його ухилення від виконання покарання суду не надано.
Відповідно до ст. 152 КВК України однією із підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ст. 80 ч.1 п. 4 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк десяти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строком не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 24.12.2015 року по справі №5-324кс15 правова природа звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності його виконання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати сама до себе правообмеження, які виходять з його змісту, - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.
Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.
За таких обставин застосування ст. 80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні, зокрема, злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України та призначено остаточне покарання за правилами ст. 70 ч.1 КК України з застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 11.12.2008 року.

Санкцію ч.3 ст. 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення воді на строк від семи до дванадцяти років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 12 КК України кримінальний злочин, передбачений ч.3 ст. 289 КК України, відносить до особливо тяжких злочинів, за який ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше десять років.
Таким чином, суд приходить до переконання, що на теперішній час не сплинув строк десять років щодо виконання вироку відносно ОСОБА_4 , тому не має підстав для його звільнення від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
У зв`язку з наведеним, клопотання захисників про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 80 КК України, ст. 152 КВК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотань захисників ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язка із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1