Ухвала
Іменем України
16 березня 2018 року
м. Київ
справа № 642/1938/16к
провадження № 51-2206ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000545, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна.
Цим же вироком за таким самим обвинуваченням до того ж покарання засуджено ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком місцевого суду ОСОБА_4 та ОСОБА_6 визнано винуватими у тому, що вониза попередньою змовою групою осіб, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, 16 лютого 2016 року о 02:47 біля будинку № 49 на вул. Чеботаріській у м. Харкові викликали таксі, і коли за викликом приїхав ОСОБА_7 на автомобілі Mitsubishi Pajero, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , маскуючи обличчя шапками-балаклавами і погрожуючи водію вищезазначеного автомобіля газобалонним пневматичним пістолетом KWC, що ОСОБА_7 сприйняв як реальну загрозу для свого життя й здоров`я, розпилили йому в обличчя перцевий спрей та незаконно заволоділи вищезазначеним автомобілем.
Апеляційний суд Харківської області 26 жовтня 2017 року залишив апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_4 без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції на підставах неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, також невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Зазначає, що суд не усунув розбіжностей між показаннями засудженого та потерпілого щодо погроз застосування до останнього насильства, небезпечного для життя й здоров`я, і через це невірно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 289 КК за відповідною кваліфікуючою ознакою. Крім того, помилковою, як вважає скаржник, є кваліфікація дій за ознакою вчинення злочину організованою групою, оскільки між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 була попередня змова, а тому дії останнього повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК. Неправильна ж кваліфікація дій, на думку ОСОБА_4 , призвела до призначення йому надміру суворого покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається засуджений в касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Як вбачається із вироку місцевого суду, цей суд визнав доведеною винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК, тобто у незаконному заволодінні транспортним засобом, скоєному за попередньою змовою групою осіб, із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого.
Цих висновків суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_4 у незаконному заволодінні транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб останній у касаційній скарзі не оспорює, а доводи про відсутність із його боку погроз застосувати насильство, небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого, спростовуються протилежними показаннями ОСОБА_7 , яким, як убачається з оскаржуваного вироку, місцевий суд згідно з положеннями ст. 94 КПК дав відповідну оцінку і які поклав в основу вказаного судового рішення в сукупності з іншими дослідженими доказами.
У зв`язку з цим злочинні дії ОСОБА_4 отримали кваліфікацію за ч. 3 ст. 289 КК за ознакою «погроза застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого».
При цьому всупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі, в обвинуваченні, визнаному судом першої інстанції доведеним, відсутня кваліфікуюча ознака ч. 3 ст. 286 КК «вчинення злочину організованою групою», оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вчинили злочин за попередньою змовою групою осіб, чого автор касаційної скарги не оспорює.
Таким чином, кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 289 КК є вірною.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, дітей не має, характеризується посередньо. Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено, а обставиною, яка обтяжує покарання останнього визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши вищезазначені обставини в сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах згідно із санкцією ч. 3 ст. 289 КК, з чим апеляційний суд погодився.
Погоджується з такими висновками і колегія суддів Верховного Суду, оскільки призначене ОСОБА_4 покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання, є достатнім та необхідним для виправлення винуватого й попередження вчинення нових злочинів.
З огляду на те, що в касаційній скарзі засудженого відсутні переконливі й достатні доводи для спростування вищезазначених висновків щодо кваліфікації вчиненого злочину та визнання вказаного покарання явно несправедливим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3