Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/11/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.04.2018 року м. Кропивницький
Колегія суддів Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2017 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільне, Кіровоградського району та області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.09.2005 року вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області за ч.1 ст.185, ст.ст.75, 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю два роки, 17.11.2006 року іспитовий строк скасований та направлений в місця позбавлення волі, 11.02.2009 року звільнений умовно-достроково на 10 місяців 4 дні;

- 09.06.2011 року вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки, 26.06.2013 року Кіровоградським районним судом Кіровоградської області скасовано іспитовий строк та направлений в місця позбавлення волі строком на 3 роки, 04.07.2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда звільнений від подальшого відбування покарання відповідно до ЗУ «Про амністію» від 26.06.2014 року,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю два роки; покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим за вчинення: таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.

Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_7 , 10 грудня 2016 року, в обідній час, з не огородженної території домоволодіння АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу, повторно, таємно викрав з дверей гаражного приміщення алюмінієві листи, загальною вагою 7 кг, вартістю одного кг брухту алюмінію 26 грн., на загальну суму 182 грн. З місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Вирок суду першої інстанції оскаржений в апеляційному порядку потерпілим ОСОБА_9 , який просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців, без застосування положень ст. 75 КК України. В обґрунтування своїх вимог зазначає наступні доводи.

Безпідставно враховано судом першої інстанції така обставина, яка пом`якшує покарання, як щире каяття, оскільки обвинувачений навіть не вибачився перед ним, не відшкодував завдану шкоду.

Своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого за умови призначеня йому покарання значно меншого за максимальну межу санкції частини статті обвинувачення, суд не мотивував.

Думку потерпілого судом першої інстанції з приводу міри покарання обвинуваченому судом не з`ясовано, жодним чином у вироку не відображено.

Також, судом першої інстанції залишено поза увагою, що обвинувачений посередньо характеризується, не одружений, дітей не має, не працює, не має фінансових джерел до існування, а тому обрав спосіб збагачення за рахунок майна інших осіб. Про вказане свідчить й те, що обвинувачений у минулому двічі засуджений за злочини проти власності, обидва рази звільнявся від відбування покарання з випробуванням, але обидва рази порушував умови іспитового строку та був направлений для відбування покарання до місць позбавлення волі.

Провівши під час апеляційного розгляду справи судове слідство в обсязі дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого, вислухавши доповідь судді-доповідача, у дебатах думку потерпілого ОСОБА_9 , котрий підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців, без застосування положень ст. 75 КК України, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу потерпілого, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив задоволення апеляційної скарги потерпілого, та думку адвоката обвинуваченого, який підтримав процесуальну позицію свого підзахисного та заперечив задоволення апеляційної скарги потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки особою, яка подала апеляційну скаргу, не оспорюється фактичних обставин справи, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого, колегія суддів не надає юридичної оцінки фактичним обставинам кримінального провадження та доказам у кримінальному провадженні, і вважає винуватість ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно доведеною, а кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 185 КК України правильною.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії середньої тяжкості, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, й призначив обвинуваченому покарання в межах санкції частини статті обвинувачення, у виді позбавлення волі.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без позбавлення його волі, звільнивши від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Однак, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги потерпілого у частині ствердження про необґрунтованість застосування стосовно ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Згідно із ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Як встановлено ч. 2 ст. 409 КПК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого може бути підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції.

Вирок суду скасовується судом апеляційної інстанції та ухвалюється свій вирок у разі, зокрема, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання (п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України).

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», - відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Як встановлено, ОСОБА_7 обвинувачується та засуджений за вчинення середньої тяжкості умисного кримінального правопорушення, проти власності.

Обвинувачений є неодноразово судимим за вчинення злочинів проти власності.

Слід зауважити, що до обвинуваченого ОСОБА_7 , який засуджувався за вчинення злочинів проти власності, при призначенні йому покарання, двічі судами застосовувалися положення ст. 75 КК України, та обвинуваченого було звільнено від відбування покарання з випробуванням, проте, як свідчать документи матеріалів кримінального провадження (зокрема, довідка про судимість аркуш провадження 63) двічі цей іспитовий строк скасовувався постановою суду, а обвинуваченого направлено для відбування призначеного покарання у місця позбавлення волі, у зв`язку із недотриманням обвинуваченим покладених на нього обов`язків при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Також, береться до уваги характеристика особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який як особа по місцю проживання характеризується посередньо, як особа, яка не працює, вживає спиртні напої, джерелом до існування якого є випадкові заробітки (аркуш провадження 60).

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 веде бродяжницький спосіб життя, фактично, не має постійного місця проживання.

Вказані обставини підтверджуються рапортами працівників поліції, наданими внаслідок оголошення ОСОБА_7 ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області в розшук (в розшуку обвинувачений перебував з 28 вересня 2017 року по 15 лютого 2018 року).

Зазначене вище в сукупності вочевидь дає підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 не бажає стати на шлях виправлення, схильний до асоціальної поведінки, безробітний, зловживає спритними напоями, веде бродяжницький спосіб життя, при цьому не бажаючи працювати, джерелом до існування та збагачення обирає вчинення злочинів проти власності, та свідчить про те, що особа обвинуваченого становить суспільну небезпеку, й виправлення його можливе лише за умови ізоляції від суспільства.

Беручи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що у даному випадку, навіть із урахуванням обставин, які пом`якшують покарання, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає принципам справедливості та виваженості, й не відповідатиме меті покарання, тяжкості кримінального правопорушення.

Разом із тим, колегія суддів враховує й наявність обставин, які пом`якшують обвинуваченому покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання, не встановлено.

З урахуванням наведеного, та зважаючи на положення ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, колегія суддів прийшла до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише за умови його ізоляції від суспільства, без застосування положень ст. 75 КК України, проте протягом меншого строку, аніж запропоновано потерпілим у його апеляційній скарзі.
Відтак, вирок суду першої інстанції у частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 підлягає скасуванню, із призначенням останньому покарання за вчинене кримінальне правопорушення без застосування положень ст. 75 КК України, відповідно, із ухваленням стосовно ОСОБА_7 нового вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421, 424 КПК України, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2017 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.
Визнати винуватим ОСОБА_7 та призначити покарання за:

-за ст. 185 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки.

В іншій частині вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2017 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з 15 лютого 2018 року.

Вирок Апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після його проголошення, та може бути оскаржений у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Копію вироку Апеляційного суду Кіровоградської області негайно після його проголошення вручити засудженому ОСОБА_7 та прокурору.

Судді: /підписи/
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 .
Відповідає оригіналу:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2