Номер провадження:1-кп/521/260/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2017 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5
захисників-адвокатів ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
законних представників
неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
представника служби у справах дітей
Одеської міської ради у
Малиновському районі ОСОБА_10
обвинувачених ОСОБА_11 О.
ОСОБА_12
В С Т А Н О В И Л А
Судом, в порядку статті 331 КПК України, на обговорення було постановлено питання щодо доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під вартою, оскільки строк тримання під вартою закінчується 29 грудня 2017 року.
Прокурор вважала, що строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 необхідно продовжити на 60 діб, оскільки ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів, ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими, свідчить про наявність ризиків, що вони перебуваючи на свободі можуть вчинити інші злочини та переховуватись від суду.
Захисники, кожен окремо, заперечували проти продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та висловили думку, щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який. Ризики які заявлені стороною обвинувачення не доведені в судовому засіданні та не представлені жодними доказами. Доказів вини обвинувачених у кримінальному провадженні не має, а тому підстав для продовження найсуворішого запобіжного заходу, також не має.
Обвинувачені та їх законні представники з думкою захисників погодились, та просили змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.
Представник служби у справах дітей Одеської міської ради у Малиновському районі підтримала думку захисників та законних представників неповнолітніх обвинувачених.
Вислухавши думку прокурора, пояснення захисників, обвинувачених, їх законних представників та представника служби у справах дітей Одеської міської ради у Малиновському районі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне змінити обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Під час здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх суд зобов`язаний забезпечувати точне й неухильне застосування чинного законодавства, своєчасний та якісний їх розгляд, керуватися Конституцією, Кримінальним кодексом, Кримінальним процесуальним кодексом, положеннями інших нормативно-правових актів, міжнародними договорами, а також враховувати Практику Європейського суду з прав людини.
Недотримання судом міжнародних принципів здійснення кримінальних проваджень щодо неповнолітніх може призвести до порушення права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод ( рішення ЄСПЛ від 16.12.99 у справі « Т. проти Великої Британії»).
Отже здійснюючи судовий контроль за дотриманням прав особи під час судового провадження щодо неповнолітніх, у кожному конкретному випадку суд зобов`язаний враховувати, що регламентований процесуальним законом особливий порядок здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх поширюється і на осіб, які досягли повноліття під час здійснення судового провадження.
Також суд зобов`язаний забезпечувати всебічний захист прав неповнолітніх осіб у кримінальному провадженні та вчинення дій, спрямованих на застосування адекватних заходів впливу, з урахуванням особливостей особи, віку, стану здоров`я, рівня розвитку або зрілості, характеру й ступеня суспільної небезпеки вчиненого діяння.
Вище наведене, свідчить про те, що суд повинен ураховувати, що тримання під вартою має застосовуватися до неповнолітнього тільки у виняткових випадках, як винятковий захід, з визначенням якомога коротших термінів такого тримання та із забезпеченням періодичного перегляду через короткі проміжки часу підстав для його застосування чи продовження ( рішення ЄСПЛ від 29.10. 1998 року у справі « Ассенов та інші проти Болгарії». Реалізуючи положення ч.5 ст.199 КПК України, суд відповідно до ч.3 ст.331 КПК України має враховувати, що після спливу строку дії попередньої ухвали саме лише існування обгрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення волі, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою ( рішення ЄСПЛ від 20.012011 у справі «Прокопенко проти України», від 05.11.2008 у справі «Єлоєв проти України»).
Відповідно до п.5 рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 року №1-р/2017, «У справі №1-28/2017 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України ( конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України», під час судового провадження у суді першої інстанції ( проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.
Отже, відповідно до вищезазначеного пункту рішення Конституційного Суду України, прокурор під час судового розгляду, також повинен обґрунтовувати про застосування запобіжного заходу наявності одного чи кількох ризиків, що визначає можливість застосувати той чи інший із встановлених КПК запобіжних заходів, тобто це обов`язок прокурора довести неможливість застосування інших, більш м`яких видів запобіжних заходів.
Прокурор у судовому засіданні виказуючи свою думку, щодо продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказала на те, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів, а ОСОБА_12 у вчиненні тяжких злочинів, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими, прийшла до висновку про наявність ризиків, що вони перебуваючи на свободі можуть вчинити інші злочини та переховуватись від суду.
Разом з тим, суд вважає, що відомості, які повідомлені прокурором у судовому засіданні недостатні для висновку про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Необхідно зазначити, що прокурор висловлюючи думку щодо продовження тримання під вартою обвинуваченим, вказала на існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, про те нічого не згадала про існуючі раніше ризики, чи вони зменшились або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання обвинувачених під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.
У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99 ). Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 цієї Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України» ).
З урахуванням положень статті 177 КПК України, суд зазначає, що головними ризиками, які на думку суду продовжують існувати, щодо обвинувачених у вказаному кримінальному провадженні є можливість переховуватись від суду та вчинення ними іншого кримінального правопорушення.
У попередніх ухвалах суду про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, колегією суду вказувалось на наявність ризику, передбаченого ст.177 КПК України, а саме незаконно впливати на потерпілих та свідків. Однак слід зазначити, що на даній стадії судового розгляду вказаний ризик зменшився, тому що судом допитані усі потерпілі - ОСОБА_13 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Колегія суддів вважає, що у обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишається ризик можливості незаконного впливу на свідків, які ще недопитані по цьому кримінальному провадженню, але такий запобіжний захід, як цілодобовий домашній арешт з встановленням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України може забезпечити обвинуваченим запобігти цьому ризику.
Розглядаючи питання про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 колегія суддів враховує вимоги частини 2 статті 492 КПК України, що до неповнолітнього обвинуваченого можуть бути застосовано один із запобіжних заходів, передбачених КПК України. Разом з тим слід ураховувати, що затримання та тримання під вартою, як виключний захід, може застосовуватись лише у випадку, коли неповнолітній підозрюються або обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, та за умови, якщо слідчий/прокурор доведе, що застосування іншого запобіжного заходу не в змозі запобігти ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК України. Крім урахування згаданих підстав, суд беручи до уваги практику ЄСПЛ ( рішення від 27.11.2008 у справі «Свершов проти України»), зобов`язаний враховувати і вік обвинуваченого.
Суд приймає до уваги, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні злочинів, один з яких, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як особливо тяжкий, а ОСОБА_12 у вчиненні злочинів які класифікуються як тяжкі.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05.10.2017 року у справі «Сташук проти України» встановив порушення пункту 3 статті 5 Конвенції. Зокрема, зазначив, що заявник тримався під вартою більше одного року та одинадцяти місяців. Крім цього, Європейський суд вказав, що мотивуючи продовжуване тримання заявника під вартою, районний суд посилався на аналогічні підстави, наведені при затриманні, не вказуючи жодних нових деталей, або взагалі не обґрунтовували обрання такого запобіжного заходу.
Колегія суддів вважає, що тяжкість вчинених обвинуваченими злочинів, в подальшому не можуть бути підставою для продовження їм строку тримання під вартою, при цьому суд враховує, що неповнолітні обвинувачені тримаються під вартою один рік та дев`ять місяців, однак судовий розгляд до вказаної дати не буде закінчений з об`єктивних причин.
Розглядаючи питання, щодо зміни обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що існування інших ризиків на які суд вказував вище, саме цілодобовий арешт може забезпечити обвинуваченим запобігання цим ризикам, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про необхідність зміни обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою.
Так, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» обґрунтування у клопотанні про застосування запобіжного заходу наявності одного чи кількох ризиків/підстав, що визначає можливість застосувати той чи інший із встановлених КПК запобіжних заходів, передбачає обов`язок прокурора довести неможливість застосування інших, більш м`яких видів запобіжних заходів.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду питання, відповідно до ч.3 ст.331 КПК України прокурором недоведені обставини, що свідчать про обґрунтування застосування саме такого запобіжного заходу, а також, обставини про неможливість застосування інших, більш м`яких видів запобіжних заходів. Тобто, суд вважає, що без наведення прокурором конкретних доказів щодо наявності ризиків та їх обґрунтованості, не може бути підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу який є винятковим.
Загальне положення щодо розумних строків викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі "Харченко проти України", згідно з якою "розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).
Виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на них процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.
Судове рішення стосовно обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження його застосування має містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання (продовження), так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення злочину, врахування особи винного та інших обставин (ризиків, наведених у ч. 1 ст. 177 КПК). При цьому, обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі "Белевитський проти Росії", пункти 111 - 112 рішення від 1 березня 2007 року; п. 85 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам вчинити певні дії, що можуть будь яким чином перешкодити кримінальному провадженню, тобто існування певних ризиків для виконання завдань кримінального провадження.
Однак тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосується виключно у разі якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ст. 177 КПК України. Застосування запобіжного заходу на підставі лише однієї тяжкості вчинених обвинуваченими злочинів, колегія суддів вважає недопустимим. Обґрунтовуючи, подальше тримання обвинувачених під вартою, прокурор не навів конкретних доказів щодо наявності підстав для застосування найбільш суворого запобіжного заходу.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 необхідно змінити запобіжний захід на більш м`який у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на обвинувачених певних процесуальних обов`язків, які на думку суду будуть достатні для належної поведінки обвинувачених.
Метою застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.
Підставою для застосування такого запобіжного заходу на думку суду є наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватись від суду та вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення.
Обставини, що враховуються при обрані запобіжного заходу передбачені ст.178 КПК України, також були перевірені судом при зміні вказаного запобіжного заходу, а саме: відомості про осіб обвинувачених, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими ( за кримінальне правопорушення передбачене ч.4 ст.187 КК України може бути призначено покарання лише у вигляді позбавлення волі нас трок від восьми до п`ятнадцяти років; за кримінальні правопорушення передбачені ч.2 ст.186 КК України може бути призначене покарання лише у вигляді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років), неповнолітній вік в якому обвинувачені вчинили злочини та стан їх здоров`я, міцність соціальних зв`язків в місці постійного мешкання в м. Одесі, відсутність судимостей, розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачуються ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Враховуючи викладені обставини, суд вважає що існують відповідні та достатні підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченим з тримання під вартою на домашній арешт.
Керуючись ст. ст.176, 177, 178, 181, 194, 196, 205, 376 КПК України, колегія суддів -
Змінити ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороною обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 - цілодобово.
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_11 невідкладно прибути до місця свого проживання, а саме АДРЕСА_1 . Роз`яснити обвинуваченому його обов`язок, щодо заборони залишати вказане житло.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_11 обов`язки строком на 60 (шістдесят) днів, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:
1) прибувати за кожною вимогою до прокурора чи суду;
2) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;
3) утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками та обвинуваченим по цьому кримінальному провадженні.
Змінити ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороною обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово.
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_12 невідкладно прибути до місця свого проживання, а саме АДРЕСА_2 . Роз`яснити обвинуваченому його обов`язок, щодо заборони залишати вказане житло.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_12 обов`язки строком на 60 (шістдесят) днів, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:
1) прибувати за кожною вимогою до прокурора чи суду;
2) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;
3) утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками та обвинуваченим по цьому кримінальному провадженню.
Роз`яснити ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що в разі невиконання покладених на них обов`язків до них може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на них може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних.
Звільнити ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з-під варти в залі суду.
Строк дії ухвали про тримання під домашнім арештом становить 60 (шістдесят) днів і обчислюється з моменту її оголошення, тобто з 21 грудня 2017 року. Ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 19 лютого 2018 року.
Ухвала колегії суддів оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3