Постанова
Іменем України
05 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 321/604/16-к
провадження № 51-1067 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000206, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
м.Запоріжжя Запорізької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз, 23.07.2013 року, Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 25.11.2010 року та визначено покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки 6 місяців. Звільнений, 22.01.2016 року, по відбуттю строку покарання. Судимості у встановленому законом порядку не зняті і не погашені,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 2,3,4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речового доказу.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року, апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 , 14 березня 2016 року, близько 17:00 год., знаходячись з дозволу власника домоволодіння ОСОБА_7 , в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_2 , повторно, з корисливих мотивів, з умислом направленим на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу з приміщення веранди таємно викрав бензинову пилу марки «Stihl» , моделі МS 180» в корпусі помаранчевого кольору , вартістю 1100 грн.00 коп., яка належить потерпілій ОСОБА_7 . Після чого зник з місця події, отримавши можливість розпоряджатися викраденим майном на свій розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 1100 грн. 00 коп.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення районного суду та ухвалу суду апеляційної інстанції на підставі невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, внаслідок м`якості. Прокурор зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, при ухваленні рішення, не в повній мірі урахували обставини вчинення кримінального правопорушення, наявність обтяжуючої обставини, а також даних про особу винного. Зокрема те, що ОСОБА_6 офіційно ніде не працює, раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, не одружений і продовжує вчиняти злочини проти власності з метою отримання прибутку з викраденого майна. Ураховуючи наведене, прокурор вважає призначене засудженому покарання надто м`яким.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримав та просив задовольнити.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі прокурора, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно із ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання , можливість виправлення засудженого без відбування покарання , що має значення для застосування ст. 75 КК тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Твердження прокурора, наведені у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 , внаслідок м`якості, безпідставні.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався положень статей 50, 65 КК України, дійшов висновку про необхідність призначення останньому, покарання у мінімальних межах санкцій статей, за які його засуджено, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, що, на думку суду, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Судом ураховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, хоча і відноситься до злочину середньої тяжкості, однак наслідки, що настали для потерпілої не є суттєвими, викрадене майно їй повернуто, вона претензій до обвинуваченого не має та просила не призначати суворе покарання. ОСОБА_6 вину визнав, характеризується посередньо, є людиною молодого віку, проживає з мамою та братом, живе за рахунок тимчасових заробітків.

Апеляційний суд у межах своїх повноважень, у порядку, визначеному ст.404 КПК України, розглянув в повному обсязі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, дійшов висновку про їх безпідставність і погодився з видом та розміром покарання, призначеного ОСОБА_6 судом першої інстанції, з подальшим звільненням обвинуваченого від його відбування, на підставі ст. 75 КК України.

Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Покарання не можна вважати явно не справедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети . Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого й апеляційного судів у частині призначеного покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8