АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10 серпня 2017 року, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність та розгляд питання про його звільнення від подальшого відбування покарання,

в с т а н о в и л а :
Засуджений ОСОБА_8 звернувся з заявою, датованою 26.12.2016 року, до Придніпровського районного суду м. Черкаси про приведення вироку у відповідність, у якій зазначив, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенню у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 року. Окрім того, послався на ст.49 КК України 1960 року щодо строку давності виконання обвинувального вироку та просив суд розглянути питання про його звільнення від подальшого відбування покарання. В своїй заяві ОСОБА_8 стверджує, що ст.25 КК України 1960 року передбачала позбавлення волі на певний строк, а саме, на 15 років за рішенням суду і не більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування. Вважає, що подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить ст.ст.19,29 Конституції України, ст.50 КК України та практиці Європейського суду з прав людини, оскільки він вже відбув покарання у виді позбавлення волі більше 20 років. В подальшому направив до суду доповнення до заяви від 26.12.2016 року, датовані 21.06.2017 року, в яких зазначив, що строк покарання яке він відбув становить більше 23 років позбавлення волі і це, є достатнім терміном для виправлення.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси в задоволенні вищезазначеної заяви було відмовлено з тих підстав, що відповідно до Законом України №1483-III від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено ст.25-2 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено ст. 23 п.1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара. ОСОБА_8 був засуджений до довічного позбавлення волі в той період, а саме 28.01.2002 року, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів, і йому не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.

При розгляді клопотання ОСОБА_8 районний суд керувався вимогами ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачена і можлива виключно на підставі ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що посилання ОСОБА_8 на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 р. у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, є недоцільними, оскільки в такому випадку на виконання рішення Європейського суду держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак, до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушеного в клопотанні засудженого питання законодавчо не передбачено. Разом з тим, суд вказав, що ст.87 ч.2 КК України передбачена заміна довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років позбавленні волі актом про помилування, який відповідно до ч.1 ст.87 КК України належить до компетенції Президента України.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10.08.2017 року, як таку, що винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нову ухвалу якою встановити строк на перегляд вироку апеляційного суду Черкаської області та на умовно-дострокове звільнення відповідно до вимог ст.3 Європейської Конвенції та звільнити його від подальшого відбування покарання. Свої апеляційні вимоги мотивує тим, що строк покарання яке він відбув становить більше 23 років позбавлення волі, воно є співмірним вчиненому ним злочину та досягло своєї мети, тобто є достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року ОСОБА_8 був засуджений за ст.ст.190-1, 69, 223 ч.2 КК України (1960), 187 ч.4 КК України (2001), ст.42 КК України (1960) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, яке належить йому на правах особистої власності. ОСОБА_8 за вироком суду на даний час відбуває покарання у Замковій виправній колонії №58 Хмельницької області.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17.08.2016 року ОСОБА_8 судом зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення на підставі Закону України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» №838-VIII від 26.11.2015 року строк з 12.04.1998 р. по 09.07.2002 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Кримінальний кодекс України, чинний на момент постановлення вироку відносно ОСОБА_8 , не містив норм, які б передбачали право засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі після відбуття певного строку покарання, за певних умов, на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Не містив вимог про зазначення та роз`яснення такого права у вироку суду і Кримінально-процесуальний кодекс (в ред.1960 року) у ст.ст.333-335, які визначали зміст вступної, мотивувальної та резолютивної частини вироку суду.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», згідно з яким Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини визнаються джерелом права в України та на який, зокрема посилається засуджений ОСОБА_8 у своїй заяві від 26.12.2016 року, яку він подав до Придніпровського районного суду м.Черкаси, був прийнятий 23.02. 2006 року, тобто через 4 роки після засудження ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи засудженого ОСОБА_8 про те, що суд, який постановив відносно нього вирок порушив вимоги ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не роз`яснив у вироку його права на дострокове звільнення від відбування покарання за певних умов, є безпідставними та не відповідають дійсності.

Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого, передбачена ст.81 Кримінального кодексу України, поширюється лише на осіб, засуджених у тому числі до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачено.

Можливістю реалізації права засудженого до довічного позбавлення волі на пом`якшення призначеного покарання, є передбачений ст.87 КК України акт про помилування. Статтею 87 ч.2 КК України передбачена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років позбавлення волі актом про помилування, який відповідно до ч.1 ст.87 КК України належить до компетенції Президента України, про що зазначено в ухвалі суду першої інстанції.

Що ж стосується апеляційних вимог засудженого ОСОБА_8 в частині його умовно-дострокового звільнення, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20.05.2014 року, як на підставу застосування такого звільнення до нього, судова колегія вважає, що вони не підлягають до задоволення, зважаючи на те, що у даному рішенні Європейський суд визнав порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте не зобов`язав країну-відповідача звільнити засудженого до довічного позбавлення волі від подальшого відбування покарання, забезпечивши таким чином виконання обов`язку держави щодо захисту населення від небезпечних осіб і при цьому зазначивши, що для забезпечення такого права засудженого, на державному рівні повинні бути проведені реформи на законодавчому рівні і розроблений механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кримінальний процесуальний кодекс не містить норм про наявність повноважень суду першої інстанції на перегляд рішень, які набули законної сили, а тому висновок місцевого суду про відхилення вимог засудженого ОСОБА_8 щодо визнання порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при постановленні відносно нього апеляційним судом Черкаської області вироку від 28.01.2002 року є правильним і ґрунтується на законі.

Так як, і на день постановлення вироку суду відносно ОСОБА_8 , так і на даний час законодавством України не передбачено право засудженого до довічного позбавлення волі на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання та відсутній механізм його реалізації, колегія суддів вважає неможливим приведення вироку апеляційного суду Черкаської області від 28.01. 2002 року відносно ОСОБА_8 до вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вважає, що місцевий суд вірно прийшов до висновку про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання та обґрунтовано відмовив йому у задоволенні заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 серпня 2017 року є законною, обгрунтованою і вмотивованою, будь-яких підстав передбачених ст.ст. 408, 409 КПК України для її зміни чи скасування не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404,405,407,537-539 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10 серпня 2017 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність та розгляд питання про його звільнення від подальшого відбування покарання без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :