БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Справа №730/237/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" жовтня 2017 р. м.Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретар ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Борзни кримінальне провадження №0000712 від 05.12.2016 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Борзна Чернігівської області, освіта середня, непрацюючого, раніше засудженого Борзнянським районним судом 26.04.2016 року за ч.3 ст.185, ст.69 КК України до 120 годин громадських робіт, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

якого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.2 КК України, -
встановив :
Відповідно до обвинувального акту органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що в ніч на 05.12.2016 року, знаходячись в житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 , та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно наніс декілька ударів ногою в область тулуба, а саме живота та грудної клітини, ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді закритої поєднаної травми грудей та живота: синців грудної клітки, ділянок крововиливів у м`які тканини лівої половини грудей, закритого локального перелому 10-го лівого ребра по задньо-пахвовій лінії, розриву капсули та пульпи селезінки з крововиливом у черевну порожнину, які згідно висновку експерта № 67 від 19.01.2017 року в комплексі призвели до розвитку загрозливого життю явища у вигляді гострої крововтрати та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання смерті потерпілого ОСОБА_6 .

Згідно з матеріалами даного кримінального провадження з причини прийняття судом інших процесуальних рішень, спрямованих на об`єктивний та всебічний розгляд даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора строк тримання під вартою ОСОБА_5 був неодноразово продовжений ухвалами Борзнянського районного суду Чернігівської області від 26.04.2017 року до 02.06.2017 року, від 02.06.2017 року до 31.08.2017 року, від 29.08.2017 року до 30.10.2017 року.

В зв`язку з задоволенням судом 29.08.2017 року клопотання захисника про призначення судовомедичної експертизи у Головному бюро судовомедичної експертизи МОЗ України НМАПО ім. П.Л.Шупика у м.Києві і прийняттям в судовому засіданні 27.10.2017 року ухвали про підтвердження необхідності проведення визначених судом експертних досліджень після попередження про вірогідність тривалості експертних досліджень до двох років, строк судового слідства також буде продовжений, тому захисник заявив клопотання про заміну щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший, у вигляді домашнього арешту на певний період доби та з дотриманням його тривалості відповідно до ст.181 ч.6 КПК України.
Захисник обґрунтовує клопотання тим, що підстави для продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підзахисного відсутні, оскільки, на його думку, прокурором не наведено будь-яких доказів тверджень про те, що ОСОБА_5 має намір ухилятися від суду. Крім того, прокурором не визначені конкретні докази наявності ризиків, визначених ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим слід змінити запобіжний захід ОСОБА_5 , обраний у виді тримання під вартою, з застосуванням до останнього запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
На думку захисника, вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд має переконатись у тому, що ризиком у даному випадку має бути дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Разом із цим, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суду слід прийняти до уваги позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.
Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості покарання у обвинувальному вироці.
Згідно з ч.ч.1,2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання захисника.
Прокурор заперечила проти задоволення клопотання захисника про заміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт.
На її думку, лише обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не дозволить обвинуваченому ухилятись від суду з метою уникнення покарання; зникнути з постійного місця проживання, спотворювати докази, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Обвинувачений має молодий вік, з неусталеною соціальною відповідальністю, схильний до зловживання спиртними напоями, раніше вчиняв злочин, хоча й має погашену судимість, підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад сім років.
Зазначені обставини виключають, на погляд прокурора, можливість застосування менш суворого запобіжного заходу.
Заслухавши думки сторін у кримінальному провадженні, суд дійшов висновку, що з урахуванням невизначеності тривалості експертних досліджень, визначених в ухвалі Борзнянського районного суду від 29.08.2017 року, що призведе до збільшення процесуального часу на розгляд даного кримінального провадження і порушенню прав обвинуваченого ОСОБА_5 на захист, доводи захисника в обґрунтування клопотання є переважними порівняно з доводами сторони обвинувачення.

Так, згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Водночас, відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання: б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя: в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії», «Пірузян проти Вірменії», «Тирон проти Румунії»).

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1,2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч.5 ст.176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114, 258-258-5, 260-261 КК України.

Тобто, у розумінні національного законодавства за вказаними статтями КК України відсутня альтернатива застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Отже, ч.2 ст.121 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_5 , до вказаного переліку статей КК не входить.

В судовому засіданні під час розгляду провадження щодо ОСОБА_5 стороною обвинувачення не було надано достатнього обґрунтування ризику ухилення від останнього від суду з посиланням на конкретні докази його реального існування.

Лише періодичне (кожних два місяці протягом майже одного року з грудня 2016 р. по жовтень 2017 р. ) перерахування стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на даному етапі судового розгляду не дає можливості встановити об`єктивність ризиків та їх актуальність.

У своїх рішеннях по справах «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України» Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення.

Таким чином, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», відповідно до якої при розгляді клопотань про обрання або ж продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, а також на те, що обвинувачений ОСОБА_5 вже майже рік перебуває під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу. Перебування під вартою ОСОБА_5 з метою очікування висновку СМЕ з Центрального бюро СМЕ не може бути виправданим в сенсі відсутності існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Сторона захисту таким чином довела необхідність задоволення клопотання про зміну обраного ОСОБА_5 запобіжного заходу та застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу внутрішніх справ за місцем проживання підозрюваного, обвинуваченого.
Орган внутрішніх справ повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження.
Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Строк дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.131, 132, 176-178, 181-186, 193-197, 331 КПК України, суд, -
ухвалив:
Клопотання захисника ОСОБА_4 зміну обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу - задовольнити.
Змінити з 27 жовтня 2017 року обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти звільнити в залі суду.
На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такі обов`язки:
прибувати до суду за першою вимогою;
не відлучатися з місця проживання без дозволу суду;
повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
утримуватися від спілкування зі свідками обвинувачення у кримінальному провадженні;
здати на зберігання (за наявності) до суду паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
Датою закінчення дії ухвали вважати 16-00 год. 12.12.2017 року.
Виконання ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту покласти на співробітників Борзнянського ВП Бахмацького ВП ГУ НП в Чернігівській області, а контроль за його виконанням на прокурора, який підтримує державне (публічне) обвинувачення у даному кримінальному провадженні.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя
Борзнянського районного суду ОСОБА_1