Справа №468/545/17-к 16.01.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря: ОСОБА_4

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Ручейки Новгородківського району Кіровоградської області, громадянина України,
що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано невинуватим та виправдано в пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 121 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_8
потерпілий: ОСОБА_9
виправданий: ОСОБА_7
захисник: ОСОБА_10 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.
_________________________________________________________________
Провадження 11-кп/784/158/18 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11
Категорія: ст. 185 ч.3 КК України Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1 .
Потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 19.09.2017р. ОСОБА_7 в пред`явленому йому обвинувачені за ст. 121 ч.2 КК України визнано невинуватим і виправдано.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту скасовано.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апелянтів.
Прокурор вважає, що судом при прийнятті рішенні не надана належна оцінка усім дослідженим доказам, постановлений вирок належним чином не вмотивований і є незаконним з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, досліджених у судовому засіданні.
Стверджує, що мотивувальна частина вироку містить ряд суперечностей та формулювань, які ставлять під сумнів висновок суду про невинуватість виправданого.
Вказує на невідповідність показань ОСОБА_7 з показаннями свідка ОСОБА_12 .
Стверджує, що суд допустив суперечності між показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_13 та висновком судово-медичної експертизи № 81-к від 12.07.2017р.
Звертає увагу, що ОСОБА_7 висинув версію про падіння потерпілого на лавку животом вже після надання показів експертом в судовому засіданні.
Вказує, що експерт ОСОБА_13 в судовому засіданні хоча і не виключив можливість отримання тілесного ушкодження внаслідок падіння на виступаючий предмет, одночасно висловив критичний сумнів щодо ймовірності отримання тілесного ушкодження за таких обставин.
Звертає увагу, що суд не надав вищенаведеному оцінки.
Вважає невірними висновки суду при оцінці показань свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_13 щодо механізму отримання травми, яка призвела до смерті потерпілого.
На думку прокурора не можна погодитись із визнанням недопустимим протоколу слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_7 з тих підстав, що слідчий експеримент полягає тільки у експериментальних діях і дослідженнях.
Вважає невірним судження про відсутність підстав для прийняття як доказу вини обвинуваченого ОСОБА_7 показань свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 через недопустимість самого слідчого експерименту, а також через те, що їхні показання є показаннями з чужих слів, оскільки свідки надали у суді свідчення щодо тих обставин, які вони сприймали під час слідчого експерименту.
Окрім того, прокурор не погоджується із посиланням суду на безпідставність викладення у обвинувальному акті тілесних ушкоджень у вигляді саден, перелому 3-6 ребер справа, перелому тіла грудини та рани на слизовій оболонці нижньої губи, які відносяться до легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Стверджує, що нанесення вказаних тілесних ушкоджень не інкримінувалося ОСОБА_7 , згідно меж судового розгляду йому висунуто обвинувачення у нанесенні тяжкого тілесного ушкодження у виді розриву брижі кишечника.
Вказує, що висновок суду про відсутність підстав для надання оцінки факту наявності у потерпілого ОСОБА_17 тілесних ушкоджень легкого та середнього ступеня тяжкості є необґрунтованим.
Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наявність у потерпілого низки тілесних ушкоджень, не оцінив зазначених фактів у сукупності із показаннями свідка ОСОБА_12 , не зазначив у вироку про дослідження у судовому засіданні довідки медичного огляду обвинуваченого ОСОБА_7 , в якого виявлено садна на тильній частині кистей і не мотивував, чому відкидає цей доказ. При цьому, зазначає, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 у комплексі із виявленими у потерпілого тілесними ушкодженнями ставлять під сумнів реальність версії ОСОБА_7 .
Зазначає, що в ході судового засідання досліджено достатньо доказів, які підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
Потерпілий ОСОБА_9 вказує, що він не згоден з оцінкою судом першої інстанції слідчого експерименту так як вони істотно могли вплинути на рішення суду.
Зазначає, що він не погоджується також з висновками суду про неможливість прийняття як доказів показань понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_16 через те, що вони переповіли показання ОСОБА_7 дані під час слідчого експерименту.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Органами досудового розслідування, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 01.03.2017 року вранці в с. Новоєгорівка Баштанського району біля домоволодіння №13 по вул. Зеленій між ОСОБА_7 та ОСОБА_17 виникла сварка на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході якої ОСОБА_17 рукою схопив ОСОБА_7 за верхній одяг та почав тягнути на себе. В цей час у ОСОБА_7 виник раптовий злочинний умисел на спричинення ОСОБА_17 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_17 кулаком правої руки один удар в область лівої надбрівної дуги та один удар правою ногою в область грудної клітки, внаслідок яких потерпілий впав на землю. Коли потерпілий ОСОБА_17 лежав на землі на лівому боці, ОСОБА_7 завдав йому ще двох ударів передньою частиною правої стопи в область живота та після цього залишив місце події. Внаслідок побиття обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_17 було завдано тяжкі тілесні ушкодження в виді травматичного розриву брижі тонкого кишечника, що спричинило гостру внутрішню кровотечу, від якої настала смерть ОСОБА_17 .
Зазначені дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України.
Дослідивши в судовому засіданні зібрані по справі докази, а саме показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , експерта ОСОБА_13 , а також дослідивши інші фактичні дані суд прийшов до висновку, що не доведена поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у заподіянні потерпілому ОСОБА_17 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.
Зазначене суд першої інстанції обґрунтував тим, що покази ОСОБА_7 відносно того, що ОСОБА_17 у зв`язку з перебуванням в стані сп`яніння впав на лавку стороною обвинувачення не спростовані, оскільки представлені стороною обвинувачення свідки спостерігали події, які відбувались після цього, при цьому з протоколу огляду місця події від 01.03.2017 року слідує, що неподалік від трупа ОСОБА_17 знаходиться лавка, а з показань експерта ОСОБА_21 та висновку судово-медичної експертизи №81-К від 12.07.2017 року слідує, що утворення тілесного ушкодження у вигляді розриву брижі тонкого кишечника внаслідок падіння ОСОБА_17 на виступаючий твердий предмет (яким могла бути лавка) не виключається.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який змінив вимоги апеляційної скарги та просив про скасування вироку як незаконного та призначення нового розгляду в суді 1 інстанції, пояснення потерпілого на підтримку своєї апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника на апеляційні скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що всі апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, яке ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Аналізуючи матеріали кримінального провадження, Апеляційний суд зазначає, що розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, було проведено судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим він підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції за наступних обставин.
Вирок суду як обвинувальний так і виправдувальний згідно вимогам ст. 374 КПК України повинен містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним або недоведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, докази на підтвердження встановлених судом обставин , а також мотиви неврахування окремих доказів.
З аналізу виправдувального вироку суду випливає, що висновки суду першої інстанції про відсутність вини ОСОБА_7 у вчинені злочину, не узгоджуються з фактичними обставинами кримінального провадження. Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, суд 1 інстанції пред`явлене обвинувачення належним чином не перевірив, не дав належної оцінки доказам по справі та належним чином своє рішення не мотивував.
За змістом ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Проте, з вироку суду першої інстанції вбачається, що ці вимоги кримінального процесуального закону та роз`яснень Верховного Суду України судом не дотримані. Перевіркою матеріалів справи встановлено, що суд в порушення вимог ст. 94 КПК України оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення, а тому висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним даним, дослідженим судом в ході розгляду справи.
Рішення суду про невинуватість ОСОБА_7 було прийнято без повного та всебічного дослідження матеріалів провадження, без належного аналізу всіх здобутих у справі доказів, без наведення відповідного спростування пред`явленого обвинувачення. Оцінюючи ці докази, суд обмежився формальною вказівкою на те, що вони не доводять вини ОСОБА_7 у вчинені злочину.
Окрім того, визнавши надані стороною обвинувачення докази - протокол проведення слідчого експерименту від 03.03.2017 року, відеозапис до нього, висновок експерта № 32 від 20.04.2017 року та показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 недопустимими доказами, суд першої інстанції не піддав їх конкретному, категоричному аналізу і оцінці, з порівнянням із іншими доказами на суперечливість чи узгодженість.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції взагалі не вказав жодної підстави для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Так, в мотивувальній частині вироку, зазначено, що суд приходить до висновку про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у заподіянні ОСОБА_17 тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, у зв`язку з чим ОСОБА_7 підлягає виправданню. Але не зазначено про те, що судом не встановлені докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчинені злочину і вичерпані можливості їх отримати.
За таких обставин вирок суду не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону та є обґрунтованим. Судом першої інстанції не дотримані вимоги ст. 370 КПК України про ухвалення законного та обґрунтованого вироку, що відповідно до положень ч.1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне скасування судового рішення.
Тому, виходячи з системного аналізу положень ст. ст. 404, 407, 412, 415 КПК України, застосовуючи положення ч.6 ст. 9 КПК України, Апеляційний суд вважає необхідним апеляційні скарги задовольнити частково в частині скасування вироку й, скасувавши вирок відносно ОСОБА_7 .
За таких обставин, апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню.
Під час нового судового розгляду справи, суду необхідно усунути вказані порушення закону, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінально процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність та постановити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 424, 532 КПК України, Апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги прокурора Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 - скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді 1 інстанції в іншому складі суду.
Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: