УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 464/4816/16-к
провадження № 51-4767ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року в межах кримінального провадження № 0000339 про обвинувачення:
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львові, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано покарання за попереднім вироком і остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців.
Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_6 .
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він за попередньою змовою з ОСОБА_6 , в ніч з 4 на 5 лютого 2016 року, перелізли через паркан на охоронювану територію Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транс Груп», розташованого по вул. Стрийська, 45, у м. Львові, де через розбите вікно проникли до складського приміщення, звідки повторно, таємно намагалися викрасти належне товариству майно на загальну суму 5 177 грн, але з причин, що не залежали від їх волі, не довели злочин до кінця, оскільки були затримані працівниками охорони цього підприємства.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року вирок місцевого суду змінено. На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 05 лютого 2016 року до вступу вироку в законну силу, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, та допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, вважає, що матеріли кримінального провадження не містять доказів, якими підтверджувалась вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення, а кримінальне провадження закрити.
В обґрунтування свої вимог захисник наводить такі доводи:
1) протокол огляду місяця події від 05 лютого 2016 року, відповідно ч. 2 ст. 237, ч. 1 ст. 233 КПК, є недопустимим доказом, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутня згода власника приміщення, на його проведення, а представник ОСОБА_7 не мав повноважень надавати таку згоду;
2) ОСОБА_7 не мав повноважень підписувати та видавати довідку від 01 березня 2016 року про вартість силових кабелів, оскільки відсутні будь-які документи, що посвідчували б повноваження ОСОБА_7 на представництво інтересів ТзОВ «Сіті Транспорт Груп»;
3) матеріали кримінального провадження не містять доказів про призначення, або надання згоди особою, яка володіє приміщенням, на проведення в такому приміщені слідчого експерименту 10 лютого 2016 року.
У поданому доповненні до касаційної скарги захисник ОСОБА_5 , посилаючись на ці ж (вищевказані) порушення, вважає, що з їх урахуванням, суд першої інстанції не міг прийти до обґрунтованого висновку про наявність складу кримінального правопорушення. Також захисник вказує на те, що апеляційний суд не дослідив відповідність вироку місцевого суду вимогам КПК в частині зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин, та не виклав у своїй ухвалі аналізу з цього приводу.
Питання про перегляд постановлених у кримінальному провадженні судових рішень в частині засудження ОСОБА_6 у даній касаційній скарзі не порушується, а тому Верховний Суд в цій частині їх не перевіряє.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Верховний Суд відзначає, що з огляду на принцип диспозитивності суд може вирішувати лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень (ч. 3 ст. 26 КПК).
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд, яким є Верховний Суд, не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині його незгоди із наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказам на предмет їх достовірності, оскільки перевірка цих обставин не належить до повноважень суду касаційної інстанції відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
У той же час за встановлених судами і викладених у судових рішеннях обставин дії засудженого правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК.
Оцінюючи викладені в касаційній скарзі доводи захисника про недопустимість протоколу огляду місця події від 05 лютого 2016 року та довідки від 01 березня 2016 року про вартість силових кабелів, Верховний Суд зазначає наступне.
Положеннями частин 1 та 2 ст. 55 КПК визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Відповідно до ч. 2 ст. 58 КПК представником юридичної особи, яка є потерпілим, може бути її керівник, інша особа, уповноважена законом або установчими документами, працівник юридичної особи за довіреністю, а також особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні.
Виходячи зі змісту ст. 233 КПК, право проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою (проведення в ньому огляду) під час кримінального провадження може виникати без постановлення ухвали слідчого судді лише на підставі добровільної згоди особи, яка ними володіє, що свідчить про те, що надання цією особою згоди на проведення слідчої дії не потребує наступного судового контролю (звернення постфактум з клопотанням до слідчого судді).
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи допустимість протоколу огляду місця події, встановив, що до початку проведення огляду місця події о 09:30 год 05 лютого 2016 року, від ОСОБА_7 , який на підставі довіреності уповноважений представляти інтереси ТзОВ «Сіті Транспорт Груп», о 09:00 год. 05 лютого 2016 року була прийнята заява про вчинене кримінальне правопорушення. З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов правильного висновку, що на момент проведення огляду місця події 05 лютого 2016 року ОСОБА_7 представляв інтереси потерпілої юридичної особи ТзОВ «Сіті Транспорт Груп», а тому відповідно і мав право надавати згоду на проведення цієї слідчої дії на території зазначеного товариства.
Цей висновок суду першої інстанції не викликає сумніву також і з огляду на те, що власник цієї території (ТзОВ «Сіті Транспорт Груп») не повідомляв суд про відсутність відповідних повноважень у її представника або про відсутність добровільної згоди власника на проведення огляду, адже ч. 2 ст. 237, ч. 1 ст. 233 КПК установлюють гарантії права власності та поваги до житла саме власника.
Крім того, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про безпідставність доводів, сторони захисту щодо неналежність і недопустимість листа керівника ТзОВ «Сіті Транспорт Груп» від 01 березня 2016 року про вартість викраденого майна, оскільки розмір матеріальних збитків визначено керівником цього підприємства. При цьому, як вбачається з тексту судових рішень, під час досудового слідства та судового розгляду жодних заяв, чи клопотань про невідповідність суми, вказаної в листі, ні з боку обвинувачених, ні з боку їх захисників не поступало, так само як і не заявлялись ними клопотання про проведення додаткової оцінки чи експертизи по встановленню матеріальних збитків, завданих злочином.
З урахуванням викладеного, з огляду на положення ст. 22 КПК, якою закріплений принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, Верховний Суд, вважає доводи захисника ОСОБА_5 не обґрунтованими.
Крім того, Верховний Суд вважає безпідставними доводи захисника про те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів про призначення слідчого експерименту або надання добровільної згоди особою, яка володіє приміщенням, на проведення в такому приміщені слідчого експерименту 10 лютого 2016 року, оскільки, як убачається зі змісту вироку місцевого суду, протокол вказаної слідчої дії було визнано недопустимим доказом і суд не посилався на нього при обґрунтуванні свого висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду, вбачається, що не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали апеляційні скарги в інтересах засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відповідно. В цих апеляційних скаргах захисники наводили доводи, які за змістом та суттю є аналогічні доводам викладеним захисником ОСОБА_5 в касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд ретельно перевірив усі посилання й доводи викладені захисниками у згаданих апеляційних скаргах, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3