Дата документу Справа № 331/5350/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/83/18 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/5350/16-к
Категорія: ст.185 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002374, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Запоріжжя, громадянки України, з середньою освітою, офіційно не працюючої, не заміжній, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимо,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_6 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2017 року у відношенні ОСОБА_6 ,

встановила:
в апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті.

В обґрунтування доводів зазначає, що вирок був ухвалений із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження слід зазначити наступне. За тестом оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дійшов висновку, що потерпілий ОСОБА_9 особисто зателефонував обвинуваченій ОСОБА_6 , винайняв квартиру, що дало змогу суду певним чином характеризувати особу обвинуваченої.

Проте, потерпілий ОСОБА_9 зазначив, що протягом тривалого часу телефонував обвинуваченій, остання не погоджувалася на зустріч, і лише в останній день, сама раптово зателефонувала йому та запропонувала зустрітися. Оскільки потерпілий ОСОБА_9 є громадянином іншої країни, практично не володіє навіть російською мовою, останньому вкрай важко, без сторонньої допомоги, було б можливо винайняти квартиру з тією чи іншою метою.

Ця обставина свідчить про правдивість свідчень саме потерпілого, а не обвинуваченої та свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які до речі є близькими знайомими обвинуваченої ОСОБА_6 .

Більше того, про неоднозначність свідчень обвинуваченої та свідків подружжя ОСОБА_12 , свідчать пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які зазначили, що ОСОБА_6 разом із подружжям ОСОБА_12 , спільно намагалися реалізувати викрадене майно, спілкувалися між собою з цього питання, обговорювали суми грошей, які хотіли отримати за викрадене.

Не можна не погодитись із судом першої інстанції щодо порядку зміни правової кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення за ініціативою суду лише у випадку покращення становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Так, сама обвинувачена ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначила, що під час спілкування із потерпілим у присутності свідків - подружжя ОСОБА_12 , вживала спиртні напої, а саме коньяк. Цей факт одноголосно підтвердив і потерпілий і зазначені свідки. Судом першої інстанції істотно порушено норми кримінального процесуального закону внаслідок не зазначення в оскаржуваному вироку жодного посилання на цю обставину в обґрунтування міри призначеного покарання.

Вважає за необхідне звернути увагу на зазначену судом обставину, що пом`якшує покарання у вигляді так званого «щирого каяття» обвинуваченої. Вважає, що за умови притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.185 КК України при фактичному скоєнні кримінального правопорушення, за яке передбачено більш суворе покарання, за умови неповернення значної суми викрадений грошей (судом до речі не спростовано факту викрадення заявленої потерпілим грошової суми), за умови намагання позбутися викраденого майна з метою уникнути кримінальної відповідальності (викрадені речі не було повернуто особисто обвинуваченої з власної волі, а випадково знайдено співробітниками поліції). В цьому випадку, визнання своєї провини є нічим іншим, як способом отримати «додатковий бонус» у вигляді формальної обставини, що пом`якшує покарання згідно вимог КПК України.

Заслуговує на увагу посилання суду першої інстанції в оскаржуваному вироку на стан вагітності обвинуваченої ОСОБА_6 як на обставину, що характеризує особу останньої саме з позитивного боку. В той же час виникає велике питання щодо моральних якостей та мотивів особистої поведінки особи, яка перебуваючи в стані вагітності, не маючи будь-якого заробітку, у нічний час зустрічається на зйомних квартирах із значно старшими від себе за віком громадянами іншої держави, які практично не розмовляють навіть російською мовою, вживає при цьому спиртні напої та й ще здійснює крадіжки чужих речей.

Призначення покарання у вигляді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що до речі є мінімальним покаранням за санкцією ч.1 ст.185 КК України, враховуючи зазначені обставини, аж ніяк не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Просить вирок скасувати, ухвалити по справі новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст. 185 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2017 року ОСОБА_6 визнано винною та засуджено за ч.1 ст.185 КК України до штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень. Оскаржуваним вироком, до набрання ним законної сили, запобіжний захід щодо ОСОБА_6 залишено особисте зобов`язання. Вирішена доля речових доказів на підставі ст.100 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора та обвинувачену, зокрема в останньому слові, які заперечували стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Суд першої інстанції визнав обвинувачену винною та засудив за вчинення кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку:

11 липня 2016 року приблизно о 20 години 30 хвилин ОСОБА_6 знаходилась в квартирі АДРЕСА_2 , де проводила вільний час разом із громадянином Туреччини ОСОБА_9 та своїми знайомими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Приблизно о 23 години, скориставшись моментом, коли ОСОБА_9 знаходився у ванній кімнаті, а її знайомі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на кухні, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, будучи впевненою, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу зі столу кімнати вказаної квартири, таємно викрала майно ОСОБА_9 , а саме:

- комп`ютерний планшет «Samsung», модель СЄ 0168, в корпусі білого кольору, вартістю 4835 гривень,

- мобільний телефон «НТС», модель СЄ 0682, в корпусі рожевого кольору, вартістю 993,6 гривень

- мобільний телефон «Nokia», модель 6300, вартістю 745,2 гривень.

Викрадене майно ОСОБА_6 заховала у свою жіночу сумку та вийшла з квартири, тим самим отримала можливість ним розпоряджатися, чим спричинила ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 6573,8 гривень. Після чого з місця вчинення злочину зникла.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі представником потерпілим.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 185 КК України.

Доводи апелянта проте, що суд першої інстанції призначив обвинуваченій ОСОБА_6 занадто м`яке покарання, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Санкцією ч. 1 ст. 185 КК України передбачені покарання у виді штрафу, громадських робіт, виправних робіт, арешту та обмеження волі.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, а також те, що остання щиро покаялася у вчиненому, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має постійне місце проживання де характеризується позитивно, на обліку в наркологічному диспансері та психіатричній лікарні не перебуває, на час судового розгляду перебувала у стані вагітності, а тому призначив їй покарання у виді штрафу.

Доводи апелянта проте, що суд незаконно не визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої, вчинення нею злочину у стані алкогольного сп`яніння, є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ст. ст. 91, 92, 291, 337 КПК України, органи досудового розслідування не визнали дані обставини обтяжуючими, а тому суд не мав право вийти за межі висунутого обвинувачення.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає необґрунтованим і довід апелянта про те, що цей злочин остання вчинила у групі із подружжям ОСОБА_12 , оскільки це також обвинуваченій органами досудового слідства не інкримінувалося.

Не заслуговують уваги доводи апелянта про сумніви про наявність вагітності у обвинуваченої, оскільки ця обставина підтверджується медичними документами (а.п. 80).

Необґрунтованими є також доводи апелянта про відсутність у обвинуваченої щирого каяття у зв`язку з вчиненим злочином, оскільки остання дала критичну оцінку своїм діям шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність, як під час досудового провадження (а.п. 3), так і під час судового розгляду.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що призначення обвинуваченій ОСОБА_6 найменш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 185 КК України, буде достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 20 лютого 2017 року по кримінальному провадженню щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з дня її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: