Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

20 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
та обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000414 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року, щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Подільського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, суд звільнив ОСОБА_9 від призначеного за ч. 4 ст. 358 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цим же вироком, судом вирішено питання щодо відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, невстановлена слідством та судом особа, матеріали провадження щодо якої виділено в окреме провадження, в невстановленому місці та в невстановлений час, за допомогою комп`ютера та принтера виготовила довідку про відсутність судимості за № 103919 від 11.03.2012 року, куди внесла завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 11.03.2013 року, до кримінальної відповідальності не притягується, засудженим (за кримінальними справами) не значиться та в розшуку не перебуває, після чого у графі «підпис» біля прізвища начальника управління інформаційно аналітичного забезпечення ГУ МВС України в м. Києві « ОСОБА_10 » поставила підпис, який скріпила завідомо підробленою печаткою ГУ МВС України в м. Києві.

Окрім цього, невстановлена слідством та судом особа, матеріали провадження щодо якої виділені в окреме провадження, в невстановленому слідством місці та в невстановлений час за допомогою комп`ютера та принтера виготовила довідку про відсутність судимості за № 105299 від 05.12.2012 року, куди внесла завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 01.10.2012 року, до кримінальної відповідальності не притягується, засудженим (за кримінальними справами) не значиться та в розшуку не перебуває, після чого у графі «підпис» біля прізвища начальника управління інформаційноаналітичного забезпечення ГУ МВС України в м. Києві « ОСОБА_10 » поставила підпис, який скріпила завідомо підробленою печаткою ГУ МВС України в м. Києві.

В подальшому, завідомо підроблені довідки про відсутність судимості за № 105299 від 05.12.012 року та за № 103919 від 11.03.2012 року, які відповідно до листа Головного управління МВС України в м. Києві за № 26/5 2056 від 08.06.2015 року громадянину ОСОБА_9 видавалась довідка за № 105299 від 05.12.2012 року в якій зазначено, що згідно витягу з реєстру № 2/80210, станом на 05.12.2012, особа притягується до кримінальної відповідальності прокуратурою Печерського району м. Києва у кримінальному провадженні № 11056-1-2011/002864 за ст. 368 КК України, а також довідка за № 103919 від 20.11.2012 видавалась громадянину ОСОБА_11 в якій зазначалось, що особа притягується до кримінальної відповідальності Лисянським РВ ВС Черкаської області за ч. 1 ст. 185 КК України у кримінальному провадженні № 00048 від 01.10.2012 року, невстановлена слідством особа, в невстановленому слідством місці та час передала ОСОБА_9 .

06.03.2013 року ОСОБА_9 усвідомлюючи, що довідки про відсутність судимості за № 105299 від 05.12.2012 року та № 103919 від 11.03.2012 року є завідомо підроблені та усвідомлюючи те, що він 10.10.2011 року був притягнутий до кримінальної відповідальності прокуратурою Печерського району м. Києва за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, переслідуючи мету працевлаштування на посаду директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби» подав їх до конкурсної комісії Державної санітарно епідеміологічної служби України за адресою: м. Київ, по вул. Волоська, 19/22, чим використав завідомо підроблені документи.

03.04.2013 року на засіданні конкурсної комісії Державної санітарно епідеміологічної служби України, щодо проведення конкурсу на заміщення вакантної посади директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби» відповідно до протоколу № 38 ОСОБА_9 було визнано переможцем конкурсу та відповідно до наказу Голови Державної санітарно епідеміологічної служби України ОСОБА_12 за № 64о від 30 квітня 2013 року ОСОБА_9 призначено на посаду директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби».

В подальшому на підставі наказу Голови Державної санітарно епідеміологічної служби України ОСОБА_12 за № 25о від 04 квітня 2014 року, на підставі письмової заяви ОСОБА_9 , термін дії трудового контракту № 4 від 30.04.2013 року з директором ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби» ОСОБА_9 було продовжено до 30.04.2017 року.

Відповідно до частини «проведення конкурсного відбору» п. 14 порядку проведення конкурсного відбору керівників державних суб`єктів господарювання затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2008 року за № 777 «За рішенням комісії претендент не допускається до участі в конкурсному відборі в разі наявності у нього не знятої або не погашеної в установленому порядку судимості».

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду змін, просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року щодо ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

В обґрунтування поданої скарги, обвинувачений ОСОБА_9 посилається на те, що вирок суду щодо нього є незаконним та підлягає скасуванню, через те, що висновки суду про вчинення ним кримінального правопорушення за обставин, які викладені в обвинувальному акті та обвинувальному вироку суду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також у звязку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема, перерахувавши докази, наведені у вироку, обвинувачений ОСОБА_9 вказує на те, що факт подання (використання) ним довідок про відсутність судимості за № 103919 від 11.03.2012 року та № 105299 від 05.12.2012 року до Державної санітарно - епідеміологічної служби України не знайшов свого підтвердження ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду кримінального провадження в суді та спростовується іншими доказами.

При цьому, обвинувачений посилається на те, що в матеріалах кримінального провадження міститься власноручно написана заява ОСОБА_9 , на ім`я голови конкурсної комісії Державної санітарно - епідеміологічної служби України від 06.03.2013 року (т. 1, а.с. 65), зі змісту якої вбачається, що до неї додані відповідні документи, в тому числі довідку про відсутність судимості.

Тобто, ОСОБА_9 дійсно подав 6 березня 2013 року до конкурсної комісії Державної санітарно - епідеміологічної служби України виключно одну довідку про відсутність судимості. Звідки в матеріалах кримінального провадження з`явилася ще одна довідка невідомо.

На момент подання вказаної довідки, як зазначається у скарзі, у ОСОБА_9 була відсутня будь-яка судимість, а з показань допитаних під час судового розгляду свідків, а саме ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 вбачається, що жоден свідок не підтвердив того факту, що в матеріалах конкурсної комісії щодо кандидата на посаду ОСОБА_9 знаходилися саме дві вищезазначені «підроблені» дві довідки про відсутність судимості, про які зазначається в обвинувальному акті та вироку суду.

Не підтвердженим є і сам факт подання ОСОБА_9 до конкурсної комісії Державної санітарно - епідеміологічної служби України завідомо підроблених довідок. До того ж, в матеріалах справи немає жодного доказу про те, що вказані довідки скріплені завідомо підробленою печаткою ГУ МВС України в м. Києві, а вказаний висновок ґрунтується на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутня не тільки постанова про призначення криміналістичної експертизи, а й сам висновок експерта.

Крім цього, як зазначає у своїй скарзі ОСОБА_9 , докази, на які посилається сторона обвинувачення, отримані з порушенням встановленого КПК України порядку, а тому вони є неналежними та недопустимими.

Зокрема, відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Як вбачається з матеріалів судової справи, самі довідки про відсутність судимості за № 103919 від 11.03.2012 року та за № 105299 від 05.12.2012 року стороною обвинувачення відкриті для ознайомлення ОСОБА_9 лише 19 жовтня 2016 року, тобто вже після направлення обвинувального акту від 09.06.2016 року до суду та його призначення до судового розгляду.

Як на доказ вчинення кримінального правопорушення суд послався на лист Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 11.10-3988/33 від17.06.2015 р., згідно якого на запит від 16.06.2015 № 12/2-8529 заступнику начальника СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_17 направлено перелік оригіналів документів особової справи ОСОБА_9 та оригінали документів щодо проведення конкурсу на заміщення вакантної посади директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», серед яких є дві підробні довідки № 103919 від 11.03.2012 року та № 105299 від 05.12.2012 року, які надав ОСОБА_9 .
Однак, сам запит від 16.06.2015 № 12/2-8529, на підставі якого витребувано вказані документи, в матеріалах справи відсутній. Стороні захисту не відкривався, а тому органом досудового розслідування не доведено законності отриманих доказів.

З урахуванням цих та інших, наведених у скарзі доводів, обвинувачений ОСОБА_9 вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів поза розумним сумнівом не доводить винуватість ОСОБА_9 і не може бути визнана достатньою для ухвалення щодо нього обвинувального вироку, що відповідно до вимог ст.ст. 409, 411 КПК України є підставою для його скасування.

На підставі вищенаведеного, виходячи з положення презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК України про те, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні у вчиненні злочину, а всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь, ОСОБА_9 просить вирок суду щодо нього скасувати, а провадження у справі закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а також прийняти рішення про віднесення на рахунок держави процесуальних витрат, які складаються із витрат на залучення експерта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Незважаючи на вищевказані вимоги кримінального процесуального закону, оскаржуване судове рішення не може бути визнане законним, обґрунтованим та вмотивованим, через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а оцінка наведених у вироку доказів не ґрунтується на вимогах ст. 94 КПК України, з огляду на таке.
Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, свій висновок про доведеність вини ОСОБА_9 у використанні завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, суд першої інстанції обґрунтував доказами, дослідженими під час судового розгляду доказами, а саме:

показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , які, у 2013 році, входили до складу конкурсної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби України, якою, за результатами конкурсу на посаду директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», було визнано переможцем ОСОБА_9 та які повідомили суду про те, що серед документів, які учасники конкурсу, в тому числі ОСОБА_9 подавали до конкурсної комісії була довідка про відсутність судимості і що особа, яка має судимість не мала права приймати участь у конкурсі;

показаннями свідка ОСОБА_10 , начальника управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в м. Києві, в обов`язки якого входило підписання довідок про наявність або відсутність у особи судимостей, який, при пред`явленні йому в судовому засіданні довідки № 103919 від 11.03.2012 року та довідки № 105299 від 05.12.2012 року, які були видані на ім`я ОСОБА_9 , повідомив суду про те, що у цих довідках стоїть не його підпис, а також про те, що довідка № 105299 від 05.12.2012 року взагалі не схожа на справжню, що вказує на те, що обидві довідки є підробленими.

Крім пояснень свідків, вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, як зазначається у вироку, підтверджується також наступними письмовими доказами:

листом ГУ МВС України в м. Києві № 26/5-2056 від 08.06.2015 року, з якого вбачається, що вказаним Управлінням громадянину ОСОБА_9 видавалась довідка № 105299 від 05.12.2012 року, в якій було зазначено, що згідно з витягом з реєстру № 392-07112012/80210, станом на 05.12.2012, особа притягується до кримінальної відповідальності прокуратурою Печерського району м. Києва у кримінальному провадженні № 11056-1-1-2011/002864 за ст. 368 КК України, а довідка за № 103919 від 20.11.2012 видавалась не ОСОБА_9 , а громадянину ОСОБА_11 ;

листом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 11.10-3988/33 від17.06.2015 р., згідно якого органу слідства було направлено перелік оригіналів документів особової справи директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», які для проведення конкурсу надав ОСОБА_9 , серед яких є і дві підроблені довідки № 103919 від11.03.2012 року та № 105299 від 05.12.2012 року;

постановою про притягнення як обвинуваченого від 10.05.2011року, з якої вбачається, що старший слідчий прокуратури Печерського району м. Києва, під час розслідування кримінальної справи № 56-2864, притягнув ОСОБА_9 , як обвинуваченого за ч. 1 ст. 368 КК України, та яка підтверджує факт його притягнення до кримінальної відповідальності, який в обов`язковому порядку відображається при оформленні довідки про наявність або відсутність судимості;

постановою про застосування запобіжного заходу від 10.05.2011 року, з якої вбачається, що відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , в межах розслідування кримінальної справи № 56-2864 обрано запобіжний захід заставу у розмірі 17 000 гривень;

постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.10.2014 року, з якої вбачається, що за результатами судового розгляду кримінальної справи № 56-2864 по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 368 КК України прийнято рішення про направлення цієї кримінальної справи для додаткового розслідування, яка підтверджує той факт, що на момент подачі ОСОБА_9 документів на конкурс, останній був притягнений до кримінальної відповідальності;

протоколом засідання конкурсної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби України щодо проведення конкурсу на заміщення вакантної посади директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України» № 38 від 03.04.2013 року, згідно якого переможцем на вказану посаду визнали ОСОБА_9 ;

наказом № 64-о від 30.04.2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_9 , з 30.04.2013 року призначено на посаду директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України»;

висновком експерта № 20/тдд від 19.01.2016 р., з якого вбачається, що підпис у довідці № 105299 від 05.12.2012 року, підписаний від імені ОСОБА_10 про відсутність судимостей у ОСОБА_9 , виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою. Підпис у довідці № 103919 від 11.03.2012 року, підписаної від імені ОСОБА_10 про відсутність судимостей у ОСОБА_9 , виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою.

Також суд першої інстанції послався у вироку на те, що вина ОСОБА_9 підтверджується речовими доказами, оглянутими в суді, зокрема довідкою № 103919 від 11.03.2012 року та довідкою № 105299 від 05.12.2012 року.

При цьому той факт, що ОСОБА_9 не визнає своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні суд розцінив як обрану останнім форму захисту та визнав таким, що знайшов своє підтвердження факт використання останнім завідомо підроблених документів, оскільки ОСОБА_9 , як прямо зазначено у вироку, усвідомлюючи, що вказані довідки про відсутність судимості за № 103919 від 11.03.2012 року та № 105299 від 05.12.2012 року є завідомо підробленими та усвідомлюючи те, що він 10.10.2011 року був притягнутий прокуратурою Печерського району м. Києва до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, переслідуючи мету працевлаштування на посаду директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», подав їх до конкурсної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби України за адресою: м. Київ, вул. Волоська, 19/22.

Таким чином, оцінюючи в сукупності всі вищенадані та досліджені в судовому засіданні докази, які, на думку суду першої інстанції, є належними та допустимими, суд визнав встановленим, що своїми умисними діями, які виразилися у використанні завідомо підробленого документу, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України.

Разом з тим, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що наведені у вироку докази, як кожен окремо, так і в сукупності, не дозволяють зробити висновок про те, що вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, є доведеною поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких, у даному випадку суд, встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними доказами, як це передбачено ст. 85 КПК України, є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Аналіз доказів, наведених у вироку, на підставі яких суд першої інстанції сформулював обвинувачення ОСОБА_9 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, дозволяє зробити висновок про те, що судом не було здобуто жодного належного доказу, який би прямо чи непрямо підтверджував факт використання ОСОБА_9 завідомо підробленого документу, зокрема довідок про відсутність судимості за № 103919 від 11.03.2012 року та за № 105299 від 05.12.2012 року, під час проходження конкурсу на посаду директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України».

Зокрема, жоден з допитаних судом свідків, з числа членів конкурсної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби України, не підтвердив того факту, що ОСОБА_9 , при поданні документів на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», подавав дві довідки про відсутність у нього судимості і що це були саме ті довідки, які визнані речовими доказами у даному кримінальному проваджені, а потім були виділені в окреме кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
Що ж стосується показань у суді свідка ОСОБА_10 , то він підтвердив лише фактичні обставини, які свідчать про підробку довідок про відсутність судимості за № 103919 від 11.03.2012 року та за № 105299 від 05.12.2012 року, які були видані на ім`я ОСОБА_9 , а не фактичні обставини, пов`язані з їх використанням останнім.

Дійсно, як встановлено під час судового розгляду, 06 березня 2013 року ОСОБА_9 подав до конкурсної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби України заяву на участь у конкурсі на посаду директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», до якої, поряд з іншими документами, була долучена довідка про відсутність у нього судимості.
Однак, судом першої інстанції не були спростовані показання обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що це була лише одна довідка, а не дві, що підтверджується його заявою від 06.03.2013 року (т. 1, а.с. 65), і що він не використовував довідки, які зазначені в обвинувальному акті, оскільки довідка за № 103919 від 11.03.2012 року не могла бути ним використана через те, що у ній була зазначена дата «станом на 11.03.2013 року», яка на момент подачі заяви ще не наступила, а в довідці за № 105299 від 05.12.2012 року було зазначено про те, що вона видана для оформлення ліцензії на роботу з наркотичними засобами, психотропними речовинами та прекурсорами, а не для оформлення на роботу.

Крім того, як вбачається зі змісту вироку, наведені у ньому докази не були оцінені у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, оскільки суд першої інстанції не надав оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, посилаючись на лист Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 17.06.2015 р. за № 11.10-3988/33, яким, як дослівно зазначено у вироку, «...органу слідства було направлено перелік оригіналів документів особової справи директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України» ОСОБА_9 та оригінали документів щодо проведення конкурсу на заміщення вакантної посади директора ДУ «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», які для проведення конкурсу надав ОСОБА_9 . Серед цих документів є і дві підробні довідки № 103919 від11.03.2012 року та № 105299 від 05.12.2012 року, які надав ОСОБА_9 », суд першої інстанції залишив поза увагою те, що згідно переліку оригіналів документів до вказаного вище листа (т. 1, а.с. 107) до СУ ГУ МВС України в м. Києві були надані зокрема: під № 5. Довідка МВС України про відсутність судимості станом на 01.10.2012 від 05.12.2015 № 105299 - 1 арк.; під № 6. Довідка МВС України про відсутність судимості станом на 11.03.2013 від 11.03.2012 № 105299 - 1 арк., тобто дві довідки під одним номером але з різними датами.

Більш того, суд першої інстанції взагалі не перевірив законність отримання стороною обвинувачення вказаних довідок та не оцінив їх на предмет допустимості, приймаючи до уваги той факт, що регламентований Главою 15 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів, як з метою ознайомлення з ними, так і з метою їх вилучення (здійснення їх виїмки), здійснюється на підставі ухвали слідчого судді.

Сторона обвинувачення, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, не зверталась до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до документів, які містяться в особовій справі ОСОБА_9 , а тому суд, відповідно до вимог, передбачених ст. 87 КПК України, був зобов`язаний визнати докази, пов`язані з отриманням вказаних вище довідок та визнанням їх речовими доказами, недопустимими.

Окрім цього, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 , оригінали довідок за № 103919 від11.03.2012 року та № 105299 від 05.12.2012 року, які були визнані речовими доказами, в порушення вимог ст. 290 КПК України, не були відкриті стороні захисту під час надання доступу до матеріалів досудового розслідування, а тому суд не мав права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Незважаючи на це, суд першої інстанції, оцінюючи всі вищенаведені у вироку та досліджені в судовому засіданні докази, визнав їх належними та допустимими, внаслідок чого дійшов помилкових висновків, які не підтверджуються, а ні окремими доказами, а ні їх сукупністю, що дозволяє зробити висновок про наявність підстав для скасування вироку суду через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Що ж стосується інших доказів, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, зокрема висновку експерта № 20/тдд від 19.01.2016 р., з якого вбачається, що підпис у довідці № 105299 від 05.12.2012 року, підписаний від імені ОСОБА_10 про відсутність судимостей у ОСОБА_9 , виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою. Підпис у довідці № 103919 від 11.03.2012 року, підписаної від імені ОСОБА_10 про відсутність судимостей у ОСОБА_9 , виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою, то він також не може бути використаний, як доказ вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки, як встановив суд апеляційної інстанції, вказаний висновок експерта підтверджує лише факт підробки вказаних вище довідок, а не їх використання.

Таким чином, постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 , суд першої інстанції не тільки допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, яка, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а й залишив поза увагою вимоги ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях і що усі сумніви щодо доведеності вини особи, в даному випадку ОСОБА_9 , повинні тлумачитись на його користь.
Переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів встановила не тільки наявність підстав для скасування судового рішення щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , а й відсутність достатніх доказів для доведення в суді його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та вичерпаність можливості їх отримати, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, є підставою для закриття кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги обвинуваченого на вирок Подільського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року щодо ОСОБА_9 , колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити; вирок суду щодо ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

Враховуючи те, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закриттю, колегія суддів вважає за необхідне також прийняти рішення щодо віднесення процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 417, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року щодо ОСОБА_9 , яким останнього визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, в сумі 3 686 грн. 40 коп. віднести на рахунок держави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/210/2018

Категорія: ч. 4 ст. 358 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_19

Доповідач - суддя ОСОБА_1