Постанова
Іменем України

8 лютого 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-440 км 17
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002138 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Москва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України,

за касаційною скаргою прокурора на вирок Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

встановила:

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого. Вказує, що у порушення вимог закону, апеляційний суд не надав належної і достатньої оцінки обставинам кримінальних правопорушень, не в повній мірі врахував характер та ступінь їх суспільної небезпеки. Зазначає, що апеляційною інстанцією не взято до уваги кількість тяжких кримінальних правопорушень, вчинених ОСОБА_6 протягом короткого проміжку часу, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку та підвищену суспільну небезпечність. Стверджує, що ОСОБА_6 вчиняв кримінальні правопорушення з прямим умислом, а тому передбачав суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажав їх настання. Наголошує, що з урахуванням викладених обставин виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Заслухавши доповідь суді, думку прокурора, який частково підтримав касаційні доводи, просив скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, посилаючись на м`якість призначеного за ч. 1 ст. 263 КК України покарання, крім того, виходячи за межі касаційної скарги, вказував про необхідність перекваліфікації дій винного з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року ОСОБА_6 засуджено за:
- ч. 4 ст. 296 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;
- ч. 1 ст. 263 КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 остаточно визначено покарання 4 роки позбавлення волі.
Вирішені питання про речові докази та судові витрати у провадженні.
Апеляційним судом м. Києва вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2015 року в частині призначеного покарання скасовано та постановлено свій вирок від 24 березня 2016 року, яким ОСОБА_6 призначено покарання за:
- ч. 1 ст. 263 КК України 3 роки позбавлення волі;
- ч. 4 ст. 296 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 остаточно визначено покарання 4 роки позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, із застосуванням предмету заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, а також у незаконному придбанні та носінні вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу.
16 березня 2014 року приблизно о 08 год. 00 хв., ОСОБА_6 знаходячись на зупинці громадського транспорту, що розташована біля будинку №193 по вул. Борщагівській в м. Києві, в ході розмови з раніше незнайомим ОСОБА_7 , став виражатися нецензурною лайкою, на зауваження сторонніх осіб не реагував, намагався вирвати в останнього з рук мобільний телефон, при цьому наніс удар в обличчя. ОСОБА_7 схопив ОСОБА_6 за комір куртки та натягнув останньому її на голову, потім на прохання обвинуваченого відпустив його і відійшов. ОСОБА_6 , перебуваючи в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок з хуліганських спонукань, висловлюючись брутальною лайкою, не реагуючи на зауваження сторонніх осіб, дістав пістолет, який був при ньому, зробив постріл вгору. Коли на місце вчинення злочину прибули працівники охорони, ОСОБА_6 викинув пістолет в сторону, від чого відбувся ще один постріл.
Відповідно до ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу та переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів про м`якість призначеного покарання, то колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_6 апеляційним судом дотримані.
З матеріалів провадження убачається, крім інших, вирок в апеляційному порядку було оскаржено прокурором, який посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, а саме призначення покарання, яке не передбачене санкцією статті обвинувачення та його м`якість, ставив питання про постановлення нового вироку і призначення більш суворого покарання у виді позбавлення волі.
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, діючи в межах своїх повноважень, зазначив що суд першої інстанції, визнавши доведеною винуватість обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України, в порушення вимог закону, без застосування положень ст. 69 КК України, призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає санкції цієї статті та за своїм розміром є нижче, ніж її мінімальна межа.
А тому, у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, вирок в цій частині скасував та постановив свій з призначенням ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України.
При цьому, апеляційний суд врахував конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 263 КК України.
Також, колегія суддів зазначила, що в апеляційній скарзі відсутні належні мотивування щодо необхідності збільшення терміну покарання, як за цим злочином, так і за ч. 4 ст. 296 КК України, та не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Правильно, як того вимагає ст. 70 КК України, визначене апеляційним судом ОСОБА_6 і остаточне покарання за сукупністю злочинів.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування апеляційним судом кримінального закону, а саме ст. 75 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 75 КК України, для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням необхідно враховувати не тільки дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, а й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з особливостей та обставин його вчинення.
Апеляційний суд, враховуючи конкретні обставини справи, думку потерпілого, який у суді першої інстанції заявив про відсутність у нього будь-яких претензій до ОСОБА_6 , а також дані, що характеризують особу винного, який утримує дружину та малолітню дитину, займається суспільно-корисною працею, позитивно характеризується за місцем проживання, з часу ухвалення вироку судом першої інстанції не має будь-яких відомостей, які б негативно його характеризували, відсутність у справі обставин, що обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства.
Таким чином, при звільненні ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких умов буде досягнута мета покарання.
Таке рішення, на думку колегії суддів, належним чином вмотивовано, є справедливим, а покарання необхідним і достатнім.
Підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у зв`язку з неправильним застосуванням ст. 75 КК України, та як наслідок, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів і особі засудженого, внаслідок м`якості і, як про це йдеться у касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України і підстави вважати його невмотивованим відсутні.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

ухвалила :
Вирок Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8