У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"21" грудня 2017 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю представника володільця майна ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 , про скасування арешту майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.10.2015 за № 0000595,
в с т а н о в и в :
Представник володільця майна ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді із вказаним клопотання виходячи з того, що у рамках вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від 09.12.2016 у справі № 757/61142/16-к, шляхом заборони розпорядження на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 33098386, загальна площа 89, 4 (кв.м.), при відсутності на те передумов регламентованих ст. 170 КПК України, а тому, на думку заявника, такий арешт має бути скасований у порядку ст. 174 вказаного Кодексу.
У судовому засіданні заявник вказане клопотання підтримав, просив задовольнити, з вказаних в ньому підстав, а інші сторони у судове засідання не прибули, однак слідчий суддя, у світлі норм ст.ст. 22, 26, 174 КПК України, уважає за можливе перейти до розгляду клопотання у їх відсутність та заслухавши думку заявника, дослідивши надані ними матеріали, приходить до наступного.
Як убачається з матеріалів справи, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.10.2015 за № 0000595, у цей час, розслідується СВ Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві.
У той же час, у ньому ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від 09.12.2016 у справі № 757/61142/16-к,накладено арешт шляхом заборони розпорядження на нежитлове приміщення за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гагаріна, 6 (приміщення 1), реєстраційний номер 33098386, загальна площа 89, 4 (кв.м.).

Передумовою арешту слугувала мета визначена ст. 170 КПК України не у редакції Закону № 1019-VIII від 18.02.2016, а у попередніх редакціях Закону, тобто у тій редакції, що не була чинною, на момент розгляду клопотання, а саме 09.12.2016.

Проте, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
З рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.
Адже, на відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.
Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ст. 5 КПК України).
За таких умов, слідчий суддя розглядаючи дане клопотання заявника мав би керуватися положеннями ст.ст. 170, 171 КПК України у редакції Закону № 1019-VIII від 18.02.2016, оскільки саме ця редакція була чинною на момент прийняття рішення у провадженні ,а саме 09.12.2016.
Однак, у цій ситуації, арешт був накладений з посиланням на положення ст. 170 КПК України, зокрема її 3 частину, не у редакції Закону № 1019-VIII від 18.02.2016, тобто у тій редакції, що не була чинною, на момент розгляду, клопотання.
При цьому, застосування норми ст. 170 КПК України у іншій редакції Закону, є неприйнятними, оскільки, як зазначалося слідчим суддею раніше, повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії, апріорі, з Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 рокуубачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому у світлі положень статті 58 Конституції України, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Як наслідок, з підстав визначених ст. 170 КПК України у редакції, яка не була чинною на момент арешту, на думку слідчого судді, арешт є необгрунтованим.
Згідно ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна при відсутності обставин визначених ч. 2 ст. 170 КПК України фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є не припустимим.
А тому, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, як-то того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Таким чином, оскільки, у даному випадку, втручання у права заявника порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи", та виходячи з того, що, на цей час, захист його прав можливий тільки шляхом задоволення клопотання, бо тільки в такий спосіб є можливим усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого повинне, по можливості, усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).
Керуючись Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. ст. 170, 174,369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Клопотання - задовольнити.
Арешт накладений, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від 09.12.2016 у справі № 757/61142/16-к, шляхом заборони розпорядження на нежитлове приміщення за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гагаріна, 6 (приміщення 1), реєстраційний номер 33098386, загальна площа 89, 4 (кв.м.), - скасувати.
Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою для безумовного виконання на всій території України.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 17:55 год. 26.12.2017.
Слідчий суддя: ОСОБА_1