ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 1кс/201/7607/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31серпня 2017 року Жовтневий районний суд
міста Дніпропетровська
у складі: головуючого - слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі скаргу ОСОБА_3 про неповернення вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000291, -
встановив:
ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою, в якій просить зобов`язати слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 або інших уповноважених осіб СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути ОСОБА_3 тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль марки Ауді А6, 2013 року випуску, номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_1 , Vin НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_2 , вилучений під час огляду 19 лютого 2017 року.
В обґрунтування доводів скарги заявник вказує, що він відповідно договору купівлі-продажу № 3/8362 від 08 грудня 2016 року є власником вилученого автомобілю. У скарзі звертається увага, що 19 лютого 2017 року під час проїзду посту поліції у місті Запоріжжі автомобіль був зупинений, після чого було оформлено протокол огляду місця події. Внаслідок цих обставин автомобіль було вилучено на поставлено на зберігання до Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровської області. Заявник вважає, що автомобіль підлягає поверненню, оскільки органом досудового розслідування не було подано клопотання про накладення на тимчасово вилученого майна.
Представник заявника ОСОБА_5 подав до суду заяву про розгляд скарги за його відсутністю. Вказав, що доводи підтримує в повному обсязі, просить задовольнити скаргу.
Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 подав до суду заяву, в якій вказав, що проти задоволення скарги ОСОБА_3 не заперечує.
Відповідно до ч. 1 ст. 107 КПК України фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалася.
Дослідивши матеріали суд приходить до наступного правового висновку з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19 лютого 2017 року під час проїзду посту поліції у місті Запоріжжі автомобіль Ауді А6, 2013 року випуску, номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_1 , Vin НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 був зупинений працівниками поліції.
Огляд даного транспортного засобу зафіксований протоколом огляду місця події від 19 лютого 2017 року, складеним старшим слідчим Запорізького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_7 , проведеним в присутності понятих.
Наявними матеріалами підтверджено, що даний автомобіль було вилучено в межах кримінального провадження № 0000291.
Разом цим у ході судового розгляду матеріалів за скаргою було встановлено, що згідно договору купівліпродажу № 3/362 від 08 грудня 2016 року власником вилученого автомобілю Ауді А6, 2013 року випуску, номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_1 , Vin НОМЕР_2 є ОСОБА_3 (а.с. 10).

Заявником наголошується, що вилучений автомобіль було поставлено на зберігання до Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровської області.

При цьому, слідчим суддею встановлено, що вилучений транспортний засіб тимчасово вилучено було саме у ОСОБА_3 , який у відповідності до вимог Правил дорожнього руху України керуючи транспортним засобом мав при собі необхідні реєстраційні та дозвільні документи.

Разом з цим, у слідчого судді відсутні фактичні дані, які б свідчили, що в цьому кримінальному провадженні проводилась яка-небудь експертиза, або підтверджень того, що даний автомобіль був предметом злочину чи визнаний речовим доказом у цьому провадженні.

Перевіряючи з огляду на вимоги скарги правомірність вилучення та подальшого утримання органом досудового розслідування вищезазначеного вилученого майна, а також належність останнього до категорії тимчасово вилученого майна та можливості його повернення власнику або володільцю в порядку, передбаченому ст. ст. 167-169 КПК України, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 16 КПК України передбачено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, ч. 1 ст. 167 КПК України передбачено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Перелік майна, яке може бути тимчасово вилученим зазначений у частині другій цієї статті, зокрема тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Крім цього, частиною другою статті 168 КПК України встановлено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. В той же час, абзац другий цієї частини статті в імперативному порядку дозволяє тимчасово вилучити електронні інформаційні системи або їх частини, мобільні термінали систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою , а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Як встановлено у судовому засіданні із розгляду скарги і це не спростовано прокурором та слідчим, клопотання про накладення арешту слідчим не подавалося, відповідна ухвала слідчим суддею не постановлялася.
Доказів в спростування такого висновку в матеріалах провадження не міститься.
Виходячи з принципів, закріплених у п. 3 ст. 169, ч. 1 ст. 100 КПК України щодо повернення вилучених речей як таких, що не арештовані, слід дійти висновку, що вилучене майно слід повернути.

До того ж, у даному випадку немає підстав для застосування до вилученого автомобіля положень кримінального процесуального законодавства про речовий доказ, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження він речовим доказом не визнавався і підстав для цього слідчим не указано.

При цьому слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 1 ст. 28 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

До того ж, слідчий суддя вважає за необхідне послатися на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на це слід зазначити, що вилучення та утримання майна за відсутності передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

У рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» Судом указано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

У даному випадку до скаржника не була застосована належна правова процедура, оскільки вилучивши без дозволу слідчого судді автомобіль слідчий не вирішив питання про накладення арешту на майно.

Вилучивши спірний автомобіль, слідчий повинний був вирішити питання про накладення на нього арешту і в подальшому вчиняти дії із дотриманням порядку, визначеного КПК України.

Відповідно до положень ст. ст. 306, 307 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст. ст. 318-380 КПК України за результатами яких постановляється одна з таких ухвал про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Слідчий суддя враховує і те, що прокурор не заперечував проти повернення майна, а слідчий в судове засідання не з`явився, в той час як органом досудового розслідування взагалі не доведено правомірності вилучення автомобіля і його подальшого утримання.

Ураховуючи викладене, зважаючи на наведені обставини та відповідні їм приписи законодавства, скарга підлягає задоволенню. Проте у випадку необхідності для здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні отримати доступ до автомобіля чи здійснити його вилучення слідчий не позбавлений такого права, але виключно із дотриманням визначеної КПК України процедури і порядку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 303, 304, 307, 376 КПК України, суд, -
ухвалив:
Скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Зобов`язати уповноважену особу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути вилучене під час огляду майно, який мав місце 19 лютого 2017 року, а саме автомобіль марки Ауді А6, 2013 року випуску, номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_1 , Vin НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні № 0000291.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1