Справа № 738/983/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/74/2017
Категорія - ч.2 ст.15, ч.1 ст.390 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2016 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополь АРК, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 30.01.2006 року Нахімовським районним судом м. Севастополя за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі; 30.09.2014 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за ч.1 ст.289 КК України до 3 років обмеження волі,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.390 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Городня, Ічнянського району, Чернігівської області, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 13.07.2007 року Ічнянським районним судом Чернігівської області за ч.1 ст.122 КК України до 3 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки; 17.09.2009 року Козелецьким районним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 122, ч.2 ст.289 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі; 11.06.2015 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області за ч. 1 ст.190, ч. 2 ст. 190 КК України до 2 років 3 місяців обмеження волі,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.390 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2016 року ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч.1 ст.390 КК України визнано невинуватим та виправдано, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч.1 ст.390 КК України визнано невинуватим та виправдано, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Запобіжні заходи, обрані обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у виді тримання під вартою скасовано.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення в тому, що вони 05.03.2016 року, близько 05:00 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спільно, шляхом подолання перешкод, а саме віконної кватирки гуртожитку № 3, паркану між житловою та виробничою зоною установи, паркану між виробничою зоною установи та монастиря, а також зовнішнього паркану, умисно, таємно, з метою втечі із Домницького виправного центру № 135, який розташований в с. Домниця Менського району, Чернігівської області, залишили охоронювану територію виправного закладу та попрямували в с. Миколаївка, Менського району, Чернігівської області, після чого попрямували в с. Гребля, Менського району, Чернігівської області, де шляхом виймання віконної рами будинку АДРЕСА_3 , проникли в його середину з метою відпочинку. Перебуваючи в будинку вони побачили працівників Домницького виправного центру № 135 і Менського ВП ГУНП в Чернігівській області та продовжили втікати, але були затримані останніми. Таким чином, засуджені, з причин, що не залежали від їх волі, не залишили межі виправного центру, визначені наказом начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області № 105 від 08.05.2014 року.

Не погоджуючись з вироком прокурор Менської місцевої прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок місцевого суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнати винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.390 КК України. Призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.68 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Прилуцького міськрайонного суду від 11.06.2015 року за ч.1,2 ст.190 КК України та остаточно призначити покарання у виді 2 років 2 місяців позбавлення волі. Призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.68 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ніжинського міськрайонного суду від 30.09.2014 року за ч.1 ст.289 КК України та остаточно призначити покарання у виді 2 років 2 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази, які суттєво впливають на його висновок при прийнятті рішення у справі, а саме показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , щодо того, що обвинувачені висловлювали намір «тікати додому». Наполягає на повторному допиті вказаних свідків. Також судом не взято до уваги той факт, що побачивши працівників Домницького ВЦ №135 обвинувачені почали тікати. Також суд не обґрунтував розбіжностей у показах самих обвинувачених, не надав їм належної оцінки. Сторона обвинувачення вважає, що показання обвинувачених про намір повернутися до установи непоміченими є нічим іншим, як спробою ввести суд в оману з метою уникнення кримінальної відповідальності. Також залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Наполягає на повторному допиті свідка ОСОБА_14 , не погоджується з позицією місцевого суду з приводу того, що надані ним пояснення є показами з чужих слів, не вислухав їх та не надав відповідну оцінку. Також суд невірно кваліфікував дії обвинувачених як такі, в яких відсутній закінчений замах на злочин, оскільки вони не вважали, що виконали усі дії для залишення меж Домницького ВЦ №135. Зазначає, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили всі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця. Зазначає, що у вироку не висвітлені повні показання свідка ОСОБА_15 , які на думку державного обвинувача також мають суттєве значення, а саме з приводу того, що прямуючи назад обвинувачені обійшли ОСОБА_16 ВЦ №135 стороною. Також наполягає на повторному допиті вказаного свідка.

Таким чином, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли суттєво вплинути на його висновки при прийнятті рішення у справі, а також не дослідив певні обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного рішення, внаслідок чого безпідставно виправдав обвинувачених.

Заслухавши доповідача, обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, думку прокурорів, які підтримали подану апеляційну скаргу, свідків, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Проте, доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 вину у скоєнні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 05.03.2016 року вони разом з ОСОБА_7 вилізли через кватирку, перелізли через паркан та попрямували в напрямку с. Миколаївка за спиртними напоями. Спиртних напоїв обвинувачені не купили, оскільки їм ніхто не відчинив і вони повернулись назад в с.Домниця. Повернутися до виправного центру по початку ранкової перевірки вони не встигли, а тому обійшли ОСОБА_16 виправний центр і пішли в с. Гребля, що почекати коли з`явиться можливість безперешкодно повернутися до центру. В с. Гребля через незачинене вікно вони залізли до нежилого будинку, де їх виявили працівники ДВЦ. Обвинувачені намагались втекти від працівників ДВЦ, оскільки боялись розправи, однак були затримані. Наміру тікати вони не мали.

Обвинувачений ОСОБА_7 надав аналогічні пояснення а також пояснив, що наміру втекти з виправного центру вони не мали, заздалегідь не готувались і як би мали бажання втекти, то могли це зробити, як в с.Миколаївка так і в с.Гребля, а не чекати, коли їх знайдуть працівники виправного центру.

Покази обвинувачених стосовно виявлення їх в с.Гребля та їх затримання підтвердили допитані в судовому засіданні апеляційного суду і свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_17 ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які безпосередньо приймали участь у затриманні обвинувачених. Вказані свідки зазначили, що під час затримання у них були гумові кийки, а будь-якої зброї не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив, що коли його повідомили про зникнення засуджених, з`явилась інформація, що вони попрямували до с.Миколаївка за спиртними напоями. В с.Миколаївка він побачив сліди засуджених біля будинку, де торгують спиртними напоями.

Покази обвинувачених стосовно обставин залишення Домницького виправного центру підтверджуються і протоколом огляду від 05.03.2016 року, а також відповідною слідовою інформацією, зафіксованою в ньому.

Таким чином, покази обвинувачених стосовно залишення приміщення виправного центру, їх пересування та затримання повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та протоколом огляду від 05.03.2016 року.

Проте, органами досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні закінченого замаху на самовільне залишення місця обмеження волі.

Відповідно до положень Кримінально-виконавчого кодексу та Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань місцями обмеження волі є в тому числі виправні центри, тобто територія яка визначається на місцевості і оголошується засудженим під розписку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під розписку ознайомлені з межами Домницького виправного центру. Села Миколаївка та Гребля знаходяться в межах виправного центру.

Межі виправного центру обвинуваченим не залишались, що підтверджується як показаннями обвинувачених так і показаннями свідків.

Відповідно до положень ч.2 ст.15 КК України замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст..390 КК України характеризується прямим умислом.

Ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції не здобуто будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про намагання обвинувачених самовільно залишити місце обмеження волі та про вчинення ними необхідних для цього дій. Взагалі обвинувачення не містить жодних даних, які саме дії вчинили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , спрямовані на самовільне залишення місця обмеження волі.

Той факт, що обвинувачені спочатку направились до с.Миколаївка, а саме до будинку де торгують спиртними напоями, а потім до с.Гребля, яке знаходиться на іншому боці виправного центру, де зупинились у нежилому будинку, і при цьому не залишали межі виправного центру, хоча об`єктивно мали змогу це зробити, на думку колегії судів свідчить про відсутність умислу у обвинувачених на самовільне залишення місця обмеження волі. До того ж, як встановлено в судовому засіданні обвинувачені в ніч на 05.03.2016 року вживали спритні напої і залишили свої речі у виправному центрі.

Є необґрунтованими посилання прокурора в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції показів свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_13 , які чули в розмові про намір обвинувачених збиратися додому.

Допитаний як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_12 та допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 пояснили, що чули розмову між обвинуваченими про те, що вони збиралися додому.

Вказані покази свідків відображені у вироку суду першої інстанції і їм надана оцінка. На думку суду першої інстанції, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції, ці покази свідків є неконкретними і в жодній мірі не можуть свідчити про намір на самовільне залишення місця обмеження волі.

В апеляційні скарзі прокурор також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання обвинувачених, оскільки вони містять суттєві розбіжності. Однак зазначене не відповідає дійсності.

Як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції покази обвинувачених щодо обставин та мети залишення приміщення Домницького виправного центру та їх подальшого пересування не містять суттєвих розбіжностей і підтверджуються крім того, показаннями свідків та матеріалами кримінального провадження.

Думка прокурора, викладена в апеляційній скарзі стосовно того, що будучі поміченими, обвинувачені вчинили спробу втечі від працівників поліції та виправної установи, є лише позицією державного обвинувача, яка не підтверджується жодними іншими доказами.

Місцевий суд постановив виправдувальний вирок, посилаючись на те, що не доведено наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.390 КК України в діях обвинувачених.

З такою позицією апеляційний суд погоджується та не знаходить підстав для скасування вироку місцевого суду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Менської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2016 року залишити без задоволення, а вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4