Справа № 675/400/17
Провадження № 1-в/675/187/2017
У Х В А Л А

"21" березня 2017 р. м.Ізяслав
Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника ЗВК № 58 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Ізяслав заяву засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання, -
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою, у якій зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенню у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року. Крім того, посилаючись на ст.49 КК України 1960 року щодо строку давності виконання обвинувального вироку, ОСОБА_5 просить суд розглянути питання про його звільнення від подальшого відбування покарання.
У судовому засіданні ОСОБА_5 заяву підтримав та просив її задовольнити.
Прокурор проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.
Представник установи вважав, що заява засудженого до задоволення не підлягає.
Заслухавши пояснення засудженого, представника ЗВК № 58, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.
ОСОБА_5 був засуджений вироком Одеського обласного суду від 28.02.1996 року за ст.ст.222 ч.1, 188-1 ч.2, 189-4 ч.2, 190-1, 19,93 п.«в» КК України 1960 року до 8 років позбавлення волі.
Вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду 19 червня 2001 року ОСОБА_5 засуджений за ст.ст.93 п.п. «а», «г», 142 ч.3, 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 25 вересня 2001 року вирок Хмельницького обласного суду від 19 червня 2001 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії № 58.

У своїй заяві засуджений, стверджує, що стаття 25 КК України 1960 року передбачала позбавлення волі на певний строк, а саме: на 15 років за рішенням суду і не більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування. На думку ОСОБА_5 , який стверджує, що вже відбув покарання у виді позбавлення волі більше 20 років, подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить статтям 19, 29 Конституції України та ст.50 КК України, а також практиці Європейського суду з прав людини. Вказує, що в національному законодавстві України не розкрите поняття «довічне позбавлення волі», а тому таке покарання не може бути застосоване як безстрокове позбавлення волі засудженого.

Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_5 з наступних підстав.

У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

22.02.2000 року Законом України №1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 25-2 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.

ОСОБА_5 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 19.06.2001 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_5 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі. А тому посилання засудженого на положення ст.25 КК України 1960 року є безпідставними, так як зазначена норма встановлювала покарання у виді позбавлення волі саме на певний строк та не регулювала питання призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.

Саме ж покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, але не має кінцевого терміну відбуття покарання.

При цьому доводи засудженого про те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими для суду.

Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

У відповідності до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість звільнення за певних обставин. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_5 .

Що ж стосується посилання засудженого на ст.49 КК України 1960 року, яка регулювала питання строків давності виконання обвинувального вироку, в зв`язку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 49 КК України 1960 року, за яким було засуджено ОСОБА_5 , обвинувальний вирок не виконувався, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:
1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;
2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
В даному випадку, матеріали особової справи, а також зміст заяви ОСОБА_5 не свідчать про те, що вирок суду, яким був засуджений останній до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст.49 КК України 1960 року не регулювала та не встановлювала, в тому числі і не обмежувала строки відбування покарання, як вказує у своїй заяві ОСОБА_5 , а регулювала питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_5 до задоволення не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1