УХВАЛА

04 липня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина Республіки Узбекистан, зареєстрованого
за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представник потерпілого ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначене покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 , матеріальну шкоду в розмірі 70000 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

За доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , судом першої інстанції неповно проведено судовий розгляд, висновки суду не відповідають фактичним обставинам злочину, а також, на його думку, застосовано закон, який не підлягає застосуванню.
Апелянт звертає увагу на те, що в суді першої інстанції обвинувачений вини у вчиненні злочину не визнавав та надав показання, відповідно до яких він в день затримання перебував на житловому ОСОБА_11 , біля зупинки громадського транспорту, оскільки шукав своїх земляків, коли в цей момент був затриманий працівниками поліції.
Крім цього, захисник ОСОБА_7 зазначає, що під час судового розгляду не було доведено та здобуто об`єктивних доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Проте він звертає увагу на те, що у вироку суду містяться посилання на докази, які здобуті з істотним порушенням кримінального процесуального закону, що призвело до порушення принципів швидкого та неупередженого судового розгляду.
Апелянт зазначає, що суд зробив висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину тільки на показаннях самого потерпілого ОСОБА_10 , оскільки інших доказів, які б могли підтвердити вчинення обвинуваченим злочину щодо останнього, матеріали кримінального провадження не містять. Захисник вважає, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були надані в суді першої інстанції, не можна вважати доказом на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, оскільки вони не були очевидцями події злочину.
Крім того, захисник ОСОБА_7 звертає увагу на те, що висновки суду в частині наявності умислу в обвинуваченого на вчинення відкритого викрадення чужого майна, поєднаного із застосування насильства, що не є небезпечним для життя та здоровя потерпілого, не доведено, оскільки стороною обвинувачення не встановлено знаряддя злочину, а саме предмет, яким наносився удар потерпілому.

Апелянтом ставиться під сумнів викрадення обвинуваченим грошових коштів в розмірі 70000 гривень у зв`язку з тим, що потерпілим не надано суду доказів походження коштів та про їх наявність у такому розмірі в момент нападу на нього.
На думку захисника, висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, ґрунтуються на припущеннях та доказах, одержаних незаконним шляхом, відтак кримінальне провадження щодо обвинуваченого підлягає закриттю.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_9 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , а вирок суду без змін.
На думку представника потерпілого ОСОБА_9 , апеляційна скарга захисника обвинуваченого є необґрунтованою.
Він звертає увагу на те, що в суді першої інстанції, окрім потерпілого, були допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які повідомили, що вони здійснювали затримання обвинуваченого після вчинення ним злочину. Більше того, дані свідки підтвердили те, що потерпілий після затримання ОСОБА_5 відразу вказав на нього як на особу, яка вчинила злочин. Він звертає увагу на те, що відповідно до показань вищевказаних свідків, обвинувачений після затримання намагався повторно втекти, що, на його думку, свідчить про те, що обвинувачений вчинив злочин та такими діями хотів уникнути відповідальності.
Представник потерпілого ОСОБА_9 зазначає, що розмір шкоди, завданої потерпілому, був доведений під час розгляду цивільного позову, зокрема письмовими доказами, доданими до позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 листопада 2016 року приблизно в 18 год. 40 хв., ОСОБА_16 за попередньою змовою з невстановленою особою, матеріалищодо якої виділені в окреме провадження, знаходячись по вул. Цвєтаєвої, буд. 13 в м. Києві, з метою відкритого викрадення чужого майна з корисливих мотивів підійшли ззаду до незнайомого їм ОСОБА_10 , який тримав при собі сумку та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя потерпілого, ОСОБА_16 наніс останньому в область голови один удар невстановленим тупим предметом, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 легке тілесне ушкодження, тим самим подолав волю потерпілого до опору, а невстановлена особа шляхом ривка рукою відкрито заволоділа сумкою потерпілого, в якій знаходились грошові кошти в сумі 70000 грн., ключі від квартири та автомобіля, технічний паспорт на автомобіль «Range Rover», посвідчення водія на ім`я ОСОБА_10 та дві картки «Приватбанку», які не становлять матеріальної цінності для потерпілого.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор, потерпілий ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку колегії суддів, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_5 , суд в повній мірі дотримався цих вимог закону.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 звертає увагу на те, що суд першої інстанції у вироку послався на докази, які є неналежними та допустимими, оскільки вони здобуті незаконним шляхом.
Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.
Положеннями ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Як вбачається з вироку, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки його вина підтверджується показаннями потерпілого та свідків, протоколами огляду місця події, висновками експертиз.
На думку колегії суддів, ці докази є належними та вірно прийняті судом як допустимі, оскільки всі слідчі дії проведені у відповідності до вимог ст. 240 КПК України. Крім того, ці докази оцінені судом в сукупності з іншими доказами, наданими йому на підтвердження винуватості обвинуваченого.
Колегія суддів зазначає, відповідно до журналу судового засідання стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції не заявлялись клопотання про визнання доказів недопустимими. В доводах апеляційної скарги не наведено підстав для визнання доказів недопустимими.
Відповідно до показань в суді першої інстанції, потерпілий під час нападу на нього став кричати, кликати на допомогу. Випадкові прохожі, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 затримали ОСОБА_5 , іншому нападнику вдалося втекти.
Відразу після затримання потерпілий впізнав ОСОБА_5 , як особу, яка разом з іншою особою, заволоділа його майном. Протягом судового розгляду в суді першої інстанції, а також під час апеляційного розгляду потерпілий стверджував, що він дає правдиві показання, що саме ОСОБА_16 з іншою особою заволодів його майном грошима у розмірі 70000 грн.
В суді апеляційної інстанції він також показав, що в момент нападу на нього він бачив обличчя ОСОБА_5 , запам`ятав його, крім того, від нападу до затримання обвинувачений перебував у його полі зору, тому він не міг помилитись, що саме ОСОБА_5 вчинив злочин.
Колегія суддів вважає, що судом правильно прийняті показання потерпілого, оскільки вони логічні та послідовні як щодо особи, яка вчинила на нього напад, так і щодо суми коштів, якими заволоділи нападники.
Крім того, його показання узгоджуються з показами свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які випадково опинилися на місці злочину і виконуючи громадський обов`язок, почувши крики потерпілого про допомогу, затримали одного з нападників, а саме ОСОБА_5 .
Оскільки вказані свідки є незацікавленими у розгляді провадження, їх показання судом першої інстанції правильно прийняті як докази на підтвердженні винуватості ОСОБА_5 .
З огляду на це, доводи апелянта про те, що обвинувачений не вчиняв злочину, а випадково перебував неподалік, оскільки шукав своїх земляків спростовується наведеними вище доказами. На думку колегії суддів, заперечення очевидних обставин свідчить про нещирість показань обвинуваченого ОСОБА_5 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини злочину, давши належну оцінку доказам у їх сукупності, визнавши їх належними та допустимими, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що спричинило потерпілому легкі тілесні ушкодження, а тому доводи апеляційної скарги захисника про закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є безпідставними.

Положення ст. 370 КПК України щодо наведення мотивів та підстав для ухвалення судового рішення розповсюджується не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_17 покарання, в повній мірі дотримався вимог закону.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_16 надав показання в суді першої інстанції та не визнав свою вину в повному обсязі.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання судом обґрунтовано не встановлено.
Призначаючи покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше на території України не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, без постійного місця проживання в Україні.

На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_17 покарання суворим, оскільки воно призначене відповідно до санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
В той же час, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838- VIII від 26 листопада 2015 року), в разі засудження особи до позбавлення волі, в рамках того самого кримінального провадження їй зараховується строк попереднього ув`язнення, застосованого в межах того самого кримінального провадження з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 27 листопада 2016 щодо ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому цей строк підлягає зарахуванню в строк покарання відповідно до вищевказаної норми закону.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України, зарахувати ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк попереднього ув`язнення з 27 листопада 2016 року по 20 червня 2017 року включно в строк призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3