АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/1410/16 Справа № 202/9487/15-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

При секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника третьої особи, щодо майна

якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 порушує питання про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2015 р. про арешт майна та скасування зазначеного судового рішення, з постановленням нової ухвали, якою клопотання прокурора про арешт майна залишити без задоволення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 25.12.2016 р. було задоволене клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на приміщення магазину у будівлі літ. «А-3»: у підвалі приміщення № 2 позиції 1-20, на першому поверсі приміщення № 1 позиції 1-8, загальною площею 788,0 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що, клопотання є обґрунтованим і законним та підлягає задоволенню, оскільки прокурором доведено необхідність арешту зазначеного майна, так як іншими способами забезпечити відшкодування завданої матеріальної шкоди та забезпечення вироку суду в частині можливої конфіскації майна та цивільних позовів неможливо.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська є необґрунтованою, винесена з порушенням кримінального процесуального закону та підлягає скасуванню.

Вказує, що згідно заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2016 року договір купівлі продажу № 14/03/16-1 від 14 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , було визнано дійсним, та право власності на майно, що було його предметом, а саме приміщення магазину загальною площею 788,6 кв.м. у будівлі літ. А-3 по АДРЕСА_1 , було визнане за ОСОБА_8 .

Звернувшись до попереднього власника майна щодо інформації про останнє, ОСОБА_8 18.11.2016 р. довідався, що на це майно накладено арешт ухвалою суду від 25.12.2015 року, та отримав її копію, і з цього дня належить обраховувати строк апеляційного оскарження.

Обгрунтовуючи свої доводи щодо незаконності оскаржуваної ухвали слідчого судді, апелянт зазначає, що за її змістом арешт був застосований слідчим суддею з метою забезпечення можливої майбутньої конфіскації та відшкодування завданої шкоди, втім арештоване майно не належить будь-якій особі, до якої може бути застосована конфіскація у даному кримінальному провадженні, а стаття закону про кримінальну відповідальність, за якою кваліфіковані розслідувані дії службових осіб ТБ «Катеринославська», не передбачає такого виду покарання. Крім того, арештоване майно не належить будь-якій особі, що може бути цивільним відповідачем, а також у даному кримінальному провадженні взагалі не повідомлено про підозру будь-якій особі.

Вказує, що при постановленні оскаржуваної ухвали слідчим суддею не було досліджено, кому саме належить право власності на майно, чи має керівництво ТОВ «Молочна фабрика «Рейнфорд» або сама юридична особа ТОВ «Молочна фабрика «Рейнфорд» процесуальний статус у кримінальному провадженні, що дозволяє накладати арешт на відповідне майно.

На думку апелянта, слідчий суддя при застосуванні арешту майна не забезпечив розумність та співмірність обмеження права власності, не врахував його наслідки для третіх осіб, зокрема те, що власника цього майна ТОВ «Молочна фабрика «Рейнфорд» було визнано банкрутом, а арешт майна порушує інтереси кредиторів щодо можливості задоволення їхніх вимог за рахунок коштів, одержаних від продажу майна боржника. Також слідчим суддею не було враховано положення законодавства про банкрутство, що забороняють будь-яке додаткове обтяження майна боржника, визнаного банкрутом, в тому числі арешт його правоохоронними органами.

Заслухавши суддю-доповідача; представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, - адвоката ОСОБА_7 , що апеляційну скаргу підтримав; прокурора, що проти задоволення апеляційної скарги заперечував; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Вирішуючи питання про дотримання ОСОБА_8 строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику будь-яких осіб, а отже за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного скарження для останнього обчислюється з дня отримання ним копії даної ухвали. Інших правил визначення моменту початку строку апеляційного оскарження у цих правовідносинах процесуальний закон не містить.

Оскільки з наданих матеріалів не вбачається, що копія даної ухвали була отримана ОСОБА_8 раніше 18.11.2016 р., колегія суддів не вбачає підстав для висновку про пропущення строку апеляційного оскарження та необхідність розгляду і вирішення питання про його поновлення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 60002222, у межах розслідування якого було постановлено оскаржувану ухвалу слідчого судді, останнє було закрите постановою слідчого від 27.08.2016 р. з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, - у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Таким чином, арештоване оскаржуваною ухвалою слідчого судді майно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 170 КПК України, та відсутня будь-яка об`єктивна причина для його обтяження у межах досудового розслідування. Крім того, щодо даного майна відсутні обставини, передбачені ст. 132 КПК України.
З урахуванням наведених обставин колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її - задовольнити.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 , задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року про арешт майна про арешт майна скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_9 про арешт майна залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3