АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року,

за участі: прокурора ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою суду задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління національної поліції м. Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 2 кв. м., житлова площа (кв.м.) 19,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, і на праві власності належить ОСОБА_5 .
В обґрунтування рішення, слідчий суддя зазначає, що органом досудового розслідування доведено необхідність арешту майна, надано докази наявності обставин, які відповідно до ст. 170 КПК України є підставами арешту майна, а також те, що незастосування даного виду заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до негативних наслідків, пов`язаних з його втратою та можливим продовження злочинних дій, направлених на подальше незаконне відчуження.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на оскарження, повно та об`єктивно дослідити докази, додані до апеляційної скарги, що підтверджують незаконність ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Апеляційна скарга мотивована тим, що слідчий при зверненні з клопотанням до місцевого суді та слідчий суддя, який розглядав вищевказане клопотання, допустили грубі порушення вимог КПК України.

Так, апелянт зазначає, що клопотання слідчого не містить ні підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна, ні перелік і видів майна, що належить арештувати, не додано жодних документів, які підтверджують право власності на майно, яке належить арештувати. Також вказує і на те, що слідчим суддею безпідставно винесено оскаржувану ухвалу, незважаючи на те, що вищевказане майно належить особі, яка жодним чином не має ніякого відношення до розслідування кримінального провадження № 0000276.

Разом з тим звертає увагу на те, що ані в клопотанні слідчого, ані в ухвалі суду не зазначено відомості та підстави набуття права власності на арештовану квартиру.

При цьому, в обґрунтування поважності пропуску строку на оскарження, ОСОБА_5 зазначає, що про оскаржувану ухвалу дізнався лише 02 листопада 2016 року, оскільки слідчим суддею було розглянуто клопотання про арешт майна в порушення та ігнорування вимог ст. 172 КПК України, жодного заходу, спрямованого на повідомлення власника майна не здійснювалось чим було позбавлено права останнього на захист своїх законних прав та інтересів.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З апеляційної скарги, доданих до неї документів та матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно було розглянуто судом у відсутність власника майна та його представника, рішення слідчого судді власнику майна не вручалося, а тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження не пропущений.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим відділом Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, відомості якого 12 жовтня 2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000276, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 21 лютого 2013 року на підставі свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА (виданого 27 грудня 2012 року) було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Дану квартиру ОСОБА_9 придбав самостійно та протягом певного часу проживав в ній.

В подальшому в ОСОБА_9 зав`язалися спільні відносини з раніше знайомою дівчиною на ім`я ОСОБА_10 , яка в подальшому стала його дружиною ОСОБА_11 .

Після оформлення шлюбу, а саме 13 листопада 2013 року, ОСОБА_9 на тривалий час у зв`язку з роботою виїхав за межі України, а його дружина залишилася в місті Києві, з якою ОСОБА_9 підтримував зв`язок за допомогою засобів мобільного зв`язку та Інтернету.

Проте через певний час спілкування ОСОБА_11 повідомила що не бажає в подальшому з ним спілкуватися та буде подавати на розлучення та перестала виходити на зв`язок.

Перед від`їздом за кордон з метою забезпечення нормального функціонування всіх засобів розташованих в квартирі АДРЕСА_1 , а також здачею даної квартири в оренду, ОСОБА_9 будучи впевненим, що його дружина ОСОБА_11 , яка ввійшла йому в довіру належним чином забезпечить нагляд за квартирою видав на ім`я останньої довіреність на право розпоряджатися і цим майном.

По приїзду на територію України, а саме в кінці вересня 2016 року ОСОБА_9 звернувся до нотаріуса з метою перевірки майна, яке належало йому на праві приватної власності та встановив, що квартира АДРЕСА_1 була продана без його погодження та про факт продажу йому не було нічого відомо, грошові кошти від продажу майна ОСОБА_9 не отримав.

Таким чином органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_11 ввівши в оману ОСОБА_9 маючи умисел на шахрайське заволодіння майном, маскуючи власний злочинний умисел під ознаки цивільно-правових взаємовідносин, уклала договір купівлі-продажу на квартиру, яка на праві приватної власності належала ОСОБА_9 , чим самим спричинила матеріальний збиток останньому.

На даному етапі проведення досудового розслідування встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2 кв.м., житлова площа (кв. м) - 19,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 0, на праві власності належить ОСОБА_5 .

19 жовтня 2016 року слідчий слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на вищезгадану квартиру.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року вищевказане клопотання слідчого задоволено, з підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки це майно відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України.

Разом з тим, такі висновки слідчого судді, як вважає колегія суддів, не в повній мірі відповідають нормам КПК України, зокрема ст.ст. 167, 170, 172 КПК України.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України (в редакції від 27.02.2016 р.), арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Таким чином, як встановлено судом апеляційної інстанції, слідчий і слідчий суддя не врахувавши останні зміни, внесені до кримінального процесуального закону, зокрема, що стосується підстав для накладення арешту на майно, наклав арешт на майно з підстав, передбачених ч. 2 ст. 167, ч. 2 ст. 170 КПК України, що як вважає колегія суддів, призвело до неправильного застосування кримінального процесуального закону України та тягне за собою скасування ухвали слідчого судді.
Так, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог чинного КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

Зокрема, слідчий в клопотанні, ставить питання про накладення арешту на згадане майно з метою перешкоджання та унеможливлення відчуження квартири, що є предметом злочину.
При цьому слідчий та слідчий суддя, як на правову підставу накладення арешту на майно, посилаються на ст. 170 КПК України в редакції, яка з 28 лютого 2016 року втратила чинність відповідно до Закону України № 1019-VІІІ від 18 лютого 2016 року, що суперечить вимогам чинного законодавства.

В даному випадку слідчий суддя, відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, мав повернути це клопотання для усунення недоліків.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що мали місце й інші істотні порушення кримінального процесуального закону слідчим суддею при розгляді клопотання слідчого.

Так, відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт майна розглядається за участю власника майна. Клопотання слідчого може бути розглянуто без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Така необхідність завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.

Зокрема відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно може сховати, знищити чи пошкодити майно.

В будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власника майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.

Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника майна, жодним чином не мотивував своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав.

Таким чином, як вважає колегія суддів, розгляд клопотання слідчого було проведено з порушенням права власника майна на захист, на що правильно звертається увага в апеляційній скарзі.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна, а апеляційна скарга - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні вищезгаданого клопотання слідчого, як такого, що внесено до суду з порушенням вимог ст. 171 КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2 кв. м., житлова площа (кв.м.) 19,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, на праві власності належить ОСОБА_5 , - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , про накладення арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2 кв. м., житлова площа 19,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, і на праві власності належить ОСОБА_5 , - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-сс/796/3951/2016 Категорія: ст. 170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_12 Доповідач: ОСОБА_1