Ухвала
іменем україни

07 лютого 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю засудженого захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справуза касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 квітня 2016 року,

в с т а н о в и в:
За вироком Богунського районного суду м. Житомира, залишеним без зміни оскаржуваною ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- за вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 10 червня 2011 року, з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 жовтня 2011 року, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191; ч. 2 ст. 364; ч. 3 ст. 365; ч. 2 ст. 366 КК України, з застосуванням ст.69 цього Кодексу при призначенні покарань за ч. 5 ст. 191 та за ч. 3 ст. 365 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків, на строк 2 роки, на підставі статей 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
засуджено: за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 цього Кодексу звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності; за ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 зазначеного Кодексу звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирішено питання про судові витрати й речові докази.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів за наступних обставин.
23 червня 2011 року близько 17.20 год. у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , між засудженим та його колишньою дружиною ОСОБА_8 виникла сварка на ґрунті вимог ОСОБА_4 переоформити у зв`язку з розлученням належне ОСОБА_8 на праві власності нерухоме майно на його матір ОСОБА_9 і відмови колишньої дружини вчинити такі дії.
У ході конфлікту засуджений з мотивів особистої неприязні, що виникла раптово, умисно з метою завдати тілесних ушкоджень та примусити ОСОБА_8 вчинити вищевказані дії всупереч її волі почав викручувати потерпілій руки, від чого вона відчула різкий фізичний біль. У подальшому ОСОБА_4 поштовхом збив ОСОБА_8 з ніг, сів на її тулуб, притиснув до підлоги і, позбавивши у такий спосіб можливості рухатися, завдав двадцять ударів долонями по обличчю. Потім він став руками закривати ОСОБА_8 рот та ніс і стискати шию, перекриваючи доступ повітря, від чого потерпіла знепритомніла. Коли ОСОБА_8 прийшла до тями, при цьому знаходячись у тому самому положенні, ОСОБА_4 завдав їй ще численних ударів по обличчю долонями та книгою, погрожуючи позбавити життя.
Після цього засуджений знову висловив потерпілій погрозу вбивством, направивши їй у голову пристрій для відстрілу гумових куль марки «ПМ-Т» калібру 9 мм, що ОСОБА_8 сприймала як реальну загрозу для свого життя. Подавивши таким чином волю потерпілої, ОСОБА_4 примусив її написати під його диктовку розписки щодо передачі нерухомого майна ОСОБА_9 .
У результаті застосованого щодо потерпілої фізичного насильства засуджений завдав їй легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у виді численних синців на обличчі й руках та струсу головного мозку.
Органами досудового слідства ОСОБА_4 також обвинувачувався у заподіянні ОСОБА_8 за цих же обставин з метою примусу до певних дій тілесних ушкоджень середньої тяжкості у виді підвивиху тіл 2-ого та 3?ого шийних хребців та переламу передньо-верхнього краю тіла 1-ого грудного хребця з кваліфікацією діяння за ч. 2 ст. 122 КК України.
За результатами судового розгляду суд визнав недоведеним факт заподіяння ОСОБА_8 зазначених тілесних ушкоджень і перекваліфікував дії засудженого з ч. 2 ст. 122 на ч. 2 ст. 125 КК України. Мотивуючи своє рішення у відповідній частині, суд виходив із того, що висновки двох проведених у справі судово-медичних експертиз про виявлення у ОСОБА_8 указаних вище травм хребта ґрунтувалися на даних рентгенологічного дослідження, однак за результатами проведеної у подальшому мультиспіральної комп`ютерної томографії (далі МСКТ) зазначений діагноз не знайшов підтвердження. При постановленні вироку було взято до уваги, що на стадії судового розгляду потерпіла відмовилася надати первісні рентгенівські знімки та повторно пройти обстеження, а тому за результатами призначеної судом комісійної судово-медичної експертизи дійти категоричного висновку про спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості не представилося можливим.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового апеляційного розгляду справи. При цьому прокурор вважає незаконними та необґрунтованими висновки суду щодо перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 122 на ч. 2 ст. 125 КК України. На думку скаржника, суд першої інстанції не навів у вироку переконливих мотивів, через які не взяв до уваги даних висновків двох раніше проведених судово-медичних експертиз про виявлення у потерпілої зазначених в обвинуваченні травм хребта. Крім цього, прокурор звертає увагу на тривалість стаціонарного лікування ОСОБА_8 , що становила 26 днів і, на думку скаржника, є додатковим підтвердженням заподіяння їй тілесних ушкоджень саме середньої тяжкості. Як зазначає прокурор, необґрунтована зміна судом кримінально-правової кваліфікації дій засудженого призвела до безпідставного звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності та до незастосування до нього як особи, яка вчинила нові злочини у період іспитового строку, положень ст. 71 КК України. Суд апеляційної інстанції, як стверджує скаржник, усупереч вимогам ст. 377 КПК України 1960 року не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляції прокурора на вирок, і помилки місцевого суду не виправив.
На касаційну скаргу прокурора захисник засудженого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень і просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, засудженого та його захисника, які просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішенні - без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 395 КПК України 1960 року суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржено.
Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_4 у погрозі ОСОБА_8 убивством, заподіянні їй легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за наведених у вироку обставин та кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 129 КК України у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Викладені у скарзі прокурора доводи щодо безпідставності перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 122 на ч. 2 ст. 125 зазначеного Кодексу не ґрунтуються на вимогах закону й матеріалах справи.
Об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 122 КК України, становить умисне заподіяння потерпілому тілесного ушкодження середньої тяжкості.
Обов`язковим засобом доказування тяжкості й характеру тілесних ушкоджень відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 76 КПК України 1960 року є висновок судово-медичної експертизи.
Як убачається з оскаржуваного вироку, його постановлено з дотриманням вимог статей 323-324, 334 КПК України 1960 року, він є законним і обґрунтованим. Висновки суду про недоведеність частини пред`явленого обвинувачення вмотивовано об`єктивно з`ясованими обставинами, що підтверджено доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При цьому всупереч доводам касаційної скарги суд за наявності у справі кількох суперечливих висновків судово-медичних експертиз відповідно до вимог п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» кожному з них дав належну оцінку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження.
Зокрема, предметом ретельної перевірки суду були висновки двох початково проведених судово-медичних експертиз від 07 листопада 2011 року № 3949 та від 14 червня 2012 року № 2209 про виявлення у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості у виді підвивиху тіл 2-ого та 3-ого шийних хребців та переламу передньо-верхнього краю тіла 1-ого грудного хребця (т. 1, а. с. 9, 10, 57, 58, т. 3, а. с. 187?192).
Оцінюючи зазначені висновки, суд урахував, що у відповідній частині вони ґрунтувалися виключно на даних протоколу рентгенологічного дослідження у відділенні променевої діагностики Житомирської обласної клінічної лікарні про виявлення на рентгенограмі вказаних травматичних ушкоджень хребта.
Однак за результатами проведеної ОСОБА_8 29 липня 2011 року МСКТ шийного та верхньогрудного відділів хребта, одержаними від самої потерпілої та наданими суду стороною захисту, кістково-деструктивних змін та травматичних порушень кісток даних відділів хребта виявлено не було. Натомість спостерігалися звапнення передньої поздовжньої зв`язки на рівні Тh1 (1-ого грудного) хребця, виявлено ознаки остеохондрозу шийного відділу хребта та початкові явища деформуючого спондильозу (т. 3, а. с. 164).
Дані МСКТ, яка є більш точним та прогресивним методом діагностики, ніж рентгенографія, експертам при проведенні вищевказаних судово-медичних досліджень не надавалися.
Для розв`язання наявних суперечностей суд, дотримуючись вимог статей 22, 310, 311 КПК України 1960 року, вжив усіх передбачених законом заходів: допитав як свідків лікарів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , котрі проводили рентгенологічне обстеження та МСКТ відповідно, завідуючого нейрохірургічним відділенням за місцем лікування потерпілої ОСОБА_12 , заслухав пояснення експерта ОСОБА_13 , а також за клопотанням захисника призначив комісійну судово-медичну експертизу (т. 3, а. с. 178181, 219220, 225?229, 238249).
При цьому лікар ОСОБА_10 у своїх показаннях зазначив, що після зростання переламів хребців обов`язково залишається кісткова мозоль, яка зберігається від кількох місяців до кількох років та виявляється при подальших обстеженнях. Свідок не виключив можливості помилки у результатах свого дослідження і вказав, що для ґрунтовного пояснення останніх йому необхідні рентгенологічні знімки (т. 3, а. с. 225, 226)
Однак названі знімки до матеріалів справи не долучались і суду надані не були.
Як установив суд на підставі пояснень у судовому засіданні експерта ОСОБА_13 , при проведенні експертиз вона рентгенологічних знімків та медичної картки амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_8 безпосередньо не досліджувала (т. 3, а. с. 219, 220).
Допитана судом лікар ОСОБА_11 підтвердила дані, одержані нею при проведенні МСКТ, а лікар-нейрохірург ОСОБА_12 не виключив, що виявлене при такому дослідженні звапнення в області грудного хребця на рентгенограмі можна було прийняти за перелам (т. 3, а. с. 227?229).
За наявності у матеріалах справи суперечливих результатів медичних досліджень потерпіла ОСОБА_8 відмовилася надати рентгенологічні знімки та медичну картку амбулаторного хворого, необхідні для вирішення сумнівів і протиріч, а також пройти контрольне обстеження на предмет наявності чи відсутності в неї травматичних ушкоджень хребта (магнітно-резонансну та комп`ютерну томографію) (т. 3, а. с. 101, 242?249).
З урахуванням викладеного, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 23 жовтня 2014 року № 112 та пояснень у судовому засіданні голови експертної комісії ОСОБА_14 , категорично стверджувати про те, чи мали місце у ОСОБА_8 підвивихи тіл 2-3-ого шийних хребців та перелам передньо-верхнього краю 1-ого грудного хребця, неможливо.
При цьому, як зазначила комісія експертів, враховуючи, що виявлені у потерпілої при МСКТ остеохондроз та початкові ознаки спондильозу це хронічні захворювання, які розвиваються тривалий час, слід вважати, що вони мали місце до травми, одержаної 23 червня 2011 року, а травма викликала загострення таких захворювань. Згідно з Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 (далі Правила), загострення хронічних захворювань, наявних у потерпілого до травми, не є підставою для кваліфікації ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (т. 3, а. с. 242?249, т. 4, а. с. 54, 55).
Крім цього, відповідно до пояснень у судовому засіданні експерта ОСОБА_13 підвивихи та перелами хребців шийного та верхньо-грудного відділів хребта у разі їх наявності могли утворитися від прямих ударів у лобну чи потиличну ділянку голови з подальшим розгинанням або перерозгиненням у цих відділах хребта. Можливість виникнення таких ушкоджень від прямих ударів в області шиї чи спини або від поштовху іншої людини виключається (т. 3, а. с. 219, 220).
Проте відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_4 не інкримінувалося нанесення ОСОБА_8 ударів, що могли призвести до вказаних експертом наслідків. Сама потерпіла у своїх свідченнях також зазначених обставин не повідомляла. Натомість у ході відтворення обстановки і обставин події ОСОБА_8 пояснила і продемонструвала, що засуджений бив її по щоках, скронях та вухах зліва направо та справа наліво, при цьому її голова лежала на підлозі з упором на горизонтальну поверхню (т. 1, а. с. 138?148, т. 3, а. с. 210). Такий механізм травмування виключав можливість згинання та перерозгинання хребта і, відповідно, заподіяння потерпілій указаних в обвинуваченні тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Не можуть вважатися обґрунтованими й посилання прокурора для підтвердження своїх вимог на стаціонарне лікування ОСОБА_8 протягом 26 днів.
Як убачається з мотивувальної частини висновку комісійної судово-медичної експертизи від 23 жовтня 2014 року № 112, зазначена обставина бралася до уваги комісією експертів при проведенні дослідження в сукупності з іншими відомостями, зафіксованими у медичних документах.
Однак згідно з приписами п. 4.6 Правил судово-медичний експерт при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, оцінюючи строки порушення анатомічної цілісності тканин і органів та їх функцій, виходить із звичайної їх тривалості. Якщо тривалість цього порушення, що зазначена у медичних документах, не відповідає характеру тілесного ушкодження і не підтверджується об`єктивними відомостями, судово-медичний експерт відзначає цю обставину і встановлює ступінь тяжкості, виходячи із звичайних термінів.

За результатами експертного дослідження, покладеними в основу вироку, на підставі об`єктивних медичних даних не було підтверджено наявності у ОСОБА_8 порушень анатомічної цілісності тканин, органів та їх функцій, які б за своїм звичайним перебігом зумовлювали розлад здоров`я тривалістю понад три тижні. За наведених обставин сам по собі час перебування потерпілої на лікуванні не може бути достатньою підставою для визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Виходячи з викладеного висновки суду про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 122 КК України, ґрунтуються на вимогах ч. 3 ст. 62 Конституції України, згідно з якими обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Апеляційний суд, перевіряючи вирок за апеляцією прокурора, належним чином перевірив викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі. Визнавши такі доводи необґрунтованими, суд апеляційної інстанції на кожний із них дав вичерпну та переконливу відповідь і виклав належні мотиви прийнятого рішення в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону у справі не встановлено.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, про необхідність скасування судового рішення на зазначених у ній підставах.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 квітня 2016 року щодо ОСОБА_4 без зміни.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3