АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.11.2016 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області

в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001436 від 03.07.2014 року, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Нижня Яблунька Турківського району Львівської області, українки, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,

за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 , заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 , посилаючись на неповноту судового розгляду під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, яка полягає в тому, що судом не було досліджені всі обставини справи, було відхилено її клопотання про допит посадових осіб ПАТ «Закарпатгаз», не досліджувались належним чином докази, які вказують на наявність суперечностей в обставинах справи і спростовують наявність в її діях вини у вчиненні інкримінованих злочинів, а докази, які досліджувались судом, були досліджені однобічно, а також посилаючись на інші порушення, які були допущені судом при розгляді кримінального провадження та ухвалення вироку, просить вирок міськрайонного суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати її невинною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку із відсутністю в її діяннях складу кримінального правопорушення, або закрити кримінальне провадження відносно неї на підставі ст. 284 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінальних правопорушень, доведеність вини, а також правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду відносно ОСОБА_5 в частині призначеного їй покарання скасувати та в цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 191 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на строк 1 рік. На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 роки. В решті вирок суду залишити без змін. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, вказує, що у ОСОБА_5 на утриманні перебуває дитина, яка не досягла 14-річного віку, у зв`язку із чим, покарання у виді обмеження волі їй призначено неправильно. Враховуючи, що обвинувачена вчинила умисний кваліфікований корисливий злочин, вину не визнала, спричинену шкоду не відшкодувала, покарання за ч. 2 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі відповідатиме положенням ст. 65 КК України. Зважаючи на те, що санкцією ч. 1 ст. 366 КК України передбачено тільки два види основного покарання у виді штрафу та обмеження волі, ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді штрафу.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року ОСОБА_5 засуджено:

- за ч. 2 ст. 191 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функції на строк 2 (два) роки;

- за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права обіймати посади, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функції на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функції на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо вона протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину.

На підставі п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_5 покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

Цивільний позов Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» 57515 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень 63 копійок.

Питання про долю речового доказу та процесуальних витрат вирішено.

Цим вироком ОСОБА_5 визнано винною у тому, що в період часу з лютого 2012 року по травень 2014 року, перебуваючи на посадах виконувача обов`язків начальника відділу обліку та розрахунків за природній газ, начальника відділу обліку та розрахунків за природній газ, начальника обліку та розрахунків з населенням ПАТ «Закарпатгаз», будучи службовою особою підприємства та здійснюючи покладені на неї організаційно-розпорядчі обов`язки по керівництву трудовим колективом, діючи умисно, всупереч інтересам служби, незаконно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем, розтратила грошові кошти ПАТ «Закарпатгаз» на суму 67620,04 гривень.

Так, ОСОБА_5 достовірно знаючи про те, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , припинив трудові відносини з ПАТ «Закарпатгаз» в період часу з лютого 2012 року по травень 2014 року внесла в табелі обліку робочого часу працівників відділу та службові записки завідомо неправдиві відомості, начебто про перебування ОСОБА_9 на роботі та виконання ним обов`язків контролера, в результаті чого на зарплатну картку ОСОБА_9 нараховано та виплачено заробітну плату, доплату за роз`їзди, премію, матеріальну допомогу на загальну суму 49386,53 гривень, а також безпідставно сплачено єдиного соціального внеску та інших обов`язкових платежів на суму 18233,51 гривень, чим завдано матеріальної шкоди ПАТ «Закарпатгаз» на загальну суму 67620, 04 гривень.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України, тобто привласнення, розтрата майна шляхом зловживання службовою особою своїми службовим становищем.

Окрім цього, ОСОБА_5 в період часу з лютого 2012 року по травень 2014 року, перебуваючи на посадах виконувача обов`язків начальника відділу обліку та розрахунків за природній газ, начальника відділу обліку та розрахунків за природній газ, начальника обліку та розрахунків з населенням ПАТ «Закарпатгаз», будучи службовою особою підприємства та здійснюючи покладені на неї організаційно-розпорядчі обов`язки по керівництву трудовим колективом, всупереч інтересам служби, внесла неправдиві відомості до табелів обліку робочого часу працівників відділу ПАТ «Закарпатгаз» від 30.04.2012, 31.05.2012, 02.07.2012, 01.08.2012, 03.09.2012, 01.10.2012, 01.12.2012, 29.12.2012, 01.02.2013, 01.03.2013, 29.03.2013, 29.04.2013, 31.05.2013, 27.06.2013, 01.08.2013, 30.08.2013, 01.10.2013, 31.10.2013, 29.11.2013, 31.12.2013, 31.01.2014, 28.02.2014, 30.04.2014, 30.05.2014, про начебто перебування ОСОБА_9 на роботі та виконання ним своїх посадових обов`язків, до службових записок ПАТ «Закарпатгаз» від 02.02.2013, 04.03.2013, 30.04.2013, 01.08.2013, 02.10.2013, 01.11.2013, 02.10.2013, 03.09.2012, 02.08.2012, 31.01.2012, 29.02.2012, 31.05.2012, 30.04.2012, про витрати на проїзд ОСОБА_9 з виїздом у сільську місцевість, внаслідок чого завдано матеріальної шкоди ПАТ «Закарпатгаз» на загальну суму 67620,04 гривень.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, тобто службове підроблення, внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складання і видача завідомо неправдивих документів.

Після доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваного вироку, доводів, викладених в апеляційних скаргах, були заслухані:

- обвинувачена ОСОБА_5 , яка підтримала доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просила її задовольнити і заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- захисник ОСОБА_8 , який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги обвинуваченої, але просив вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. На обґрунтування своєї позиції захисник вказує на те, що досудовим слідством в обвинувальному акті та судом у вироку не встановлені правильно обставини справи, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема захисник вказує на те, що не встановлена така обов`язкова ознака ч. 2 ст. 191 КК України як розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем оскільки не встановлено, що майно, розтрату якого інкриміновано обвинуваченій було ввірене їй чи перебувало в її законному віданні; не встановлено до чиїх посадових обов`язків належить складення та видача офіційних документів, за службове підроблення, складання та видачу яких засуджено обвинувачену. Захисник вказує, що суд визнав обвинувачену винною за двома ознаками: привласнення та розтрата, перша з яких не зазначена в обвинувальному акті, а друга не доведена; складення зазначених офіційних документів віднесено інструкціями до повноважень майстрів, про що має бути вказано в обвинувальному акті та вироку. На думку захисника допущені істотні порушення закону не можуть бути усунуті апеляційним судом. Захисник заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

- прокурор ОСОБА_7 , який, посилаючись законність вироку суду, підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та прокурора підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до положень п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 415 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачене п. 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, Верховним Судом України, а також за нововиявленими обставинами;

Технічний носій інформації із записом підготовчого судового засідання, проведеного при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції не містить фіксації проголошення ухвали суду від 15.01.2016 року.

Загальними засадами кримінального провадження, зокрема п. 20 ч. 1 ст. 7 КПК України, а також ч. 5 ст. 27 КПК України визначено, що під час судового розгляду забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час судового провадження є обов`язковим.

Пунктом 3.2.1. розділу ІІІ «Інструкції про порядок роботи з технічними засобами фіксування судового засідання», затвердженої наказом ДСА України № 108 від 20.09.2012 року (далі Інструкція), секретар або інший працівник апарату суду перед початком роботи зобов`язаний, серед іншого, перевірити працездатність пристроїв, провести тестування для перевірки того, що складові комплексу звукозапису (мікрофони, мікшер тощо) працюють нормально та запис іде правильно.

Під час звукового запису секретар або інший працівник апарату суду здійснює поточний контроль якості запису, шляхом прослуховування через навушники, контроль рівня запису в спеціальній області у програмі звукового запису та контроль працездатності комплексу звукового запису шляхом спостереження за його станом (пункт 3.3.2. розділу ІІІ Інструкції). У разі необхідності секретар або інший працівник апарату суду звертається до судді (головуючого у судовому засіданні) з проханням звернутися до учасників судового процесу (процесуальної дії) говорити голосніше (пункт 3.3.3. розділу ІІІ Інструкції). У разі виявлення ознак непрацездатності обладнання комплексу звукозапису секретар або інший працівник апарату суду доповідає судді (головуючому у судовому засіданні) про неможливість подальшого звукового запису судового засідання (процесуальної дії) та повідомляє про це керівника апарату і адміністратора (пункт 3.3.4. розділу ІІІ Інструкції).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що на технічному носії відсутній запис проголошення ухвали підготовчого судового засідання, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування вироку суду відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про те, що даний вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції згідно з вимогами розділу IV КПК України в іншому складі суду.

Крім цього, апеляційним судом встановлено інші істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у в тому, що вона вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України за ознаками: розтрата чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Але, в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив у формулюванні обвинувачення ОСОБА_5 , визнаного судом доведеним, кваліфікуючу ознаку привласнення, за якою обвинувачення їй також не висувалось.

В мотивувальній частині вироку суд встановив винність ОСОБА_5 у підробленні службових записок ПАТ «Закарпатгаз» від 31.01.2012 та 29.02.2012, обвинувачення в службовому підробленні яких їй не висувалось.

За таких обставин суд допустив істотне порушення вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Крім цього вирок суду є таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так, на підтвердження висновку про доведеність вини обвинуваченої суд у вироку послався на висновок експерта №15/864, згідно якого підписи у табелях обліку використання робочого часу виконані ОСОБА_5 (т. 3 а. с. 118-120).

Проте, суд не дав правильної оцінки цьому доказу.

Висновком від 27.08.2014 року №15/864 встановлено: «1. Підписи в графі «Відповідальна особа» у табелях обліку використання робочого часу за 31.01.12 року, 01.04.12 року, 31.05.12 року, 30.06.12 року, 31.07.12 року, 31.08.12 року, 30.09.12 року, 02.11.12 року виконані ОСОБА_5 . 2. У графі «Керівник структурного підрозділу» у табелях обліку використання робочого часу за 31.11.12 року, 31.12.12 року, 31.01.13 року, 28.02.13 року, 31.03.13 року, 30.04.13 року, 31.05.13 року, 30.06.13 року, 31.07.13 року, 30.08.13 року, 30.09.13 року, 31.10.13 року, 30.11.13 року, 31.12.13 року, 31.01.14 року, 28.02.14 року, 30.04.14 року, 31.05.14 року виконані ОСОБА_5 ».

Однак, суд не звернув уваги на невідповідність між датами табелів обліку використання робочого часу, зазначених в обвинувальному акті та в цій експертизі, з яких збігаються лише табелі від 31.05.12 року, 31.05.13 року, 30.08.13 року, 31.12.13 року, 31.01.14 року, 28.02.14 року, 30.04.14 року.

Висновки експерта, щодо інших, зазначених як в обвинувальному акті, так і у вироку суду підписів, виконаних в табелях обліку використання робочого часу від 30.04.2012 року, 02.07.2012 року, 01.08.2012 року, 03.09.2012 року, 01.10.2012 року, 01.12.2012 року, 29.12.2012 року, 01.02.2013 року, 01.03.2013 року, 29.03.2013 року, 29.04.2013 року, 27.06.2013 року, 01.08.2013 року, 01.10.2013 року, 31.10.2013 року, 29.11.2013 року, 30.05.2014 року відсутні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В порушення зазначених вимог закону вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належними та допустимими доказами не встановлено, з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Суд у вироку встановив, що обвинувачена розтратила грошові кошти ПАТ «Закарпатгаз», які складаються з нарахованих та виплачених заробітної плати, доплати за роз`їзди, премію, матеріальної допомоги на загальну суму 49386,53 гривень, а також безпідставно сплаченого єдиного соціального внеску та інших обов`язкових платежів на суму 18233,51 гривень, чим завдала матеріальної шкоди ПАТ «Закарпатгаз» на загальну суму 67620, 04 гривень.

Предметом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України є чуже майно, що має майнову цінність.

Експертиза щодо визначення розміру матеріальних збитків, заподіяної цим кримінальним правопорушенням, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, не проводилась.

На підтвердження розміру матеріальних збитків суд у вироку послався на розрахунок збитків ПАТ «Закарпатгаз» (т. 1 а. с. 25), не навівши при цьому його зміст.

В матеріалах справи - том 1 аркуші 25 та 99 містяться копії розрахунку збитків, завданих Товариству, встановлених за результатами службового розслідування відповідно до акта від 19.06.2014 року.

В копіях цього розрахунку зазначено: «Період нарахування (контролер ОСОБА_9 ) з 01.02.2012 року по 31.05.2014 року. Всього - 49386,53 грн. в тому числі: оклад тариф 38053 грн., матеріальна допомога 600,00 грн., індексація зарплати 26,80 грн., доплата за роз`їзди 1350,00 грн., премія 9356,29 грн. Крім того, нараховані та сплачені соціальні внески (36,92%) - 18233,51 грн.».

Цей розрахунок є матеріалом службового розслідування і доданий з іншими матеріалами до заяви про вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 191, 364-1, 366 КК України (т. 1 а. с. 16).

Як вбачається із матеріалів справи, «Розрахунок збитків», завданих ПАТ «Закарпатгаз», зроблено цим Товариством за період з 01.02.2012 року по 31.05.2014 року на підставі табелів обліку використання робочого часу ОСОБА_9 та службових записок про витрати на його проїзд з виїздом у сільську місцевість за весь цей період.

Але, досудовим слідством ОСОБА_5 обвинувачується у службовому підробленні лише частини цих офіційних документів, які складені в цей період як обвинуваченою так і іншими, в тому числі не встановленими особами.

Також судом не дано оцінки тому факту, що до 05.09.2012 року обвинувачена перебувала у відпустці, але вона обвинувачується у службовому підробленні табелю від 03.09.2012 року і такі обставини не з`ясовані з достатньою повнотою.

Зазначеним обставинам, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд оцінки не дав.

Ці істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду стали наслідком, в тому числі і того, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України та у підготовчому судовому засіданні не реалізував право прийняти рішення, передбачене п. 3 ч. 2 ст. 314 КПК України.

В обвинувальному акті, складеному відносно ОСОБА_5 , фактичні обставини кримінальних правопорушень та формулювання обвинувачення викладені не повно.

Зокрема не зазначено конкретно: місце, час, спосіб вчинення та наслідки кожного кримінального правопорушення; відповідні накази та періоди, в які ОСОБА_5 обіймала різні посади в ПАТ «Закарпатгаз», конкретні посадові обов`язки, які було нею порушено під час перебування на відповідній посаді та конкретні дії, які утворюють склад злочину і є наслідком порушення службових обов`язків; фактичні данні щодо ознайомлення із посадовими обов`язками за кожною з посад; суми та види нарахувань за кожним з підроблених офіційних документів; причетність інших осіб до складання офіційних документів та їх роль і цьому; фактичні обставини за яких чуже майно було ввірене обвинуваченій чи перебувало в її законному віданні; власник предмету злочину тощо.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, крім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Виходячи з наведених вимог кримінального процесуального закону та прецедентної практики Суду, висунуте особі обвинувачення має бути конкретним, зрозумілим та містити необхідні фактичні дані що всіх ознак злочинів, у вчиненні яких особа обвинувачується.

Зокрема, встановлені у справі фактичні обставини кримінального правопорушення, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, мають відповідати всім ознакам, визначеним в диспозиції відповідної норми закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому необхідно враховувати, що кваліфікація кримінального правопорушення полягає у зіставленні ознак встановленого слідчим, прокурором злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, яке має наслідком формулювання судом висновку про їх відповідність.

Крім цього, під час апеляційного розгляду також встановлено порушення, які ставлять під сумнів законність складу суду, яким ухвалено вирок.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 31 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється професійним суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами другою, третьою та дев`ятою цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 35 КПК України визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або колегії суддів для конкретного судового провадження здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом вірогідності, який враховує кількість проваджень, що знаходяться на розгляді у суддів, заборону брати участь у перевірці вироків та ухвал для судді, який брав участь в ухваленні вироку або ухвали, про перевірку яких порушується питання, перебування суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні та закінчення терміну їх повноважень. Після визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або колегії суддів для конкретного судового провадження не допускається внесення змін до реєстраційних даних щодо цього провадження, а також видалення цих даних з автоматизованої системи документообігу суду, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 6 цієї статті порядок функціонування автоматизованої системи документообігу суду визначається Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.

Абзацами 1 та 4 пункту 2.3.31. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, яку погоджено Наказом Державної судової адміністрації України 02 квітня 2015 року №45 та затверджено Рішенням Ради суддів України 02 квітня 2015 року №25, визначено, що результатом автоматизованого розподілу судових справ є протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідного суду (додаток 1), що автоматично створюється автоматизованою системою. Протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями роздруковується, підписується та додається до матеріалів судової справи.

В матеріалах судової справи №308/14824/16-к відсутній Протокол автоматизованого розподілу цієї судової справи між суддями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

За таких обставин, відповідно до вимог п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 409, п. 7 ч. 2 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України вирок підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду.

Обвинувачена має дитину віком до чотирнадцяти років, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими, оскільки судом порушено вимоги ч. 3 ст. 61 КК України, відповідно до якої обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років.

З врахуванням встановлених апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою скасування вироку з призначенням нового розгляду, перевірка інших доводів апеляційних скарг, в тому числі щодо не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченої, є передчасними.

Оскільки судове рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції згідно з вимогами розділу IV КПК України в іншому складі суду.

Ухвала суду апеляційної інстанцій набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3