АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1837/16 Справа № 204/299/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря с/з - ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003071 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, реєстрації місця проживання не має, раніше не судимого в силу ст.89 КК України;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним та призначено покарання за ч.1 ст.186 до 4 років позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень за наступних обставинах.

10 вересня 2015 року приблизно о 21.30 годині ОСОБА_6 , маючи умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись біля будинку № 16 по вул.Титова у м.Дніпропетровську, побачив у руці незнайомого йому ОСОБА_9 мобільний телефон «Samsung GТ-С3322НISЕК» іmеі: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , який визначив об`єктом свого злочинного посягання.
Знаходячись у вказаному місці та час ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, з метою отримання доступу до майна потерпілого, під приводом зателефонувати, попросив у ОСОБА_10 належний йому мобільний телефон. Після передачі ОСОБА_10 мобільного телефону ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, отримавши вказаний мобільний телефон від потерпілого, під час розмови по мобільному телефону «Samsung GТ-С3322НISЕК» іmеі: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 почав відходити від ОСОБА_10 в напрямку проїжджої частини вул.Титова в м.Дніпропетровську. Виявивши злочинні дії ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_9 намагався їх словесно припинити, та повернути своє майно. Проте ОСОБА_6 , розуміючи, що його злочині дії стали явними для потерпілого ОСОБА_9 , який може перешкодити викраденню його майна, реалізуючи свій умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, утримуючи його при собі, маючи реальну можливість розпорядитися ним, з викраденим з місця скоєння кримінального правопорушення зник.
Таким чином, ОСОБА_6 , діючи умисно з корисних мотивів та особистої зацікавленості, відкрито викрав майно, що належить потерпілому ОСОБА_10 , завдавши останньому матеріальну шкоду, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 6287-15 від 15.12.2015 року, у розмірі 1 104,15 гривень.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_6 , 16.09.2016 року, приблизно о 21.30 годині, знаходячись на зупинці громадського транспорту біля будинку № 116 по вулиці Героїв Сталінграду в м.Дніпропетровську, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, направленим на відкрите викрадення чужого майна, вчиняючи кримінальне правопорушення повторно, побачив раніше йому незнайому ОСОБА_11 та визначив майно останньої об`єктом свого злочинного посягання.
Знаходячись у вказаному місці та час, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна повторно, умисно з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, наблизившись до потерпілої ОСОБА_11 зі сторони обличчя, відкрито шляхом вільного доступу з жіночої сумки бежевого кольору, яка висіла у неї на плечі викрав майно, а саме: кошти в сумі 300 гривень, мобільний телефон «Нокіа 206» іmеі: НОМЕР_3 , вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 6287-15 від 15.12.2015 року, складає 319,6 гривень, а всього майна на загальну суму 619,6 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник, завдавши потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на зазначену суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 02.10.2015 року приблизно о 23.40 годині, знаходячись поблизу будинку № 116 по вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську, побачив у руці раніше йому незнайомого потерпілого ОСОБА_12 , мобільний телефон «Huawei Honor СЗ» іmеі: НОМЕР_4 , при цьому у нього раптово виник злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, та визначив майно останнього об`єктом свого злочинного посягання.
Далі, знаходячись у вказаному місці та час ОСОБА_6 , повторно реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, що не є небезпечним для здоров`я потерпілого, наблизився до потерпілого ОСОБА_12 та наніс останньому удар в область правого вуха, чим спричинив фізичний біль, тобто застосував відносно потерпілого насильство, яке не є небезпечним для здоров`я. Після цього ОСОБА_6 , скориставшись тим, що воля потерпілого ОСОБА_12 до вчинення можливого опору подавлена, попередньо застосувавши насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою наживи, повторно відкрито викрав майно, що належить потерпілому ОСОБА_12 , а саме: мобільний телефон «Huawei Honor СЗ» іmеі: НОМЕР_4 , вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 6287-15 від 15.12.2015 року, складає 2916,9 гривень; карту пам`яті mісго-SD об`ємом 8 ГБ, вартість якої, згідно висновку судово- товарознавчої експертизи № 6287-15 від 15.12.2015 року, складає 107,5 гривень, а всього майна на загальну суму 3024,4 гривень, після цього ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 , 29.11.2015 року приблизно о 03.00 годині, знаходячись біля будинку 38 по вулиці Г. Сталінграду в м. Дніпропетровську, керуючись раптово виниклим злочинним умислом направленим на відкрите викрадення чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого вчиняючи кримінальне правопорушення повторно, побачив раніше йому незнайому потерпілу ОСОБА_13 , та визначив майно останньої, об`єктом свого злочинного посягання.
Знаходячись у вказаному місці та час, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, повторно умисно з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, наблизився до потерпілої ОСОБА_13 зі сторони обличчя, та схопивши правою рукою за зап`ястя правої руки потерпілу, з метою пригнічення волі останньої до можливого опору, звалив її на землю, після чого, користуючись тим, що воля потерпілої до можливого опору подавлена, вона знаходиться на землі, з шиї потерпілої ОСОБА_13 відкрито зірвав золотий ланцюжок вагою 5.8 г, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення з відкрито викраденим майном зник.
Таким чином, ОСОБА_6 відкрито викрав майно з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, повторно, спричинивши потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 6287-15 від 15.12.2015 року, на загальну суму 4936,68 гривень.
Не погоджуючись з судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій з урахуванням доповнень до неї, просить вирок суду змінити та пом`якшити призначене покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає про наявність пом`якшуючих обставин кримінального провадження.
Також обвинувачений зазначає, що ним було скоєно виключно кримінальне правопорушення у виді відкритого викрадення чужого майна у відношенні потерпілої ОСОБА_13 , а інші інкриміновані йому епізоди кримінальних правопорушень ним не вчинювалися.
ЗахисникОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 також подав апеляційну скаргу, в якій з урахуванням доповнень до неї, порушує питання про скасування вироку суду та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та наявністю істотних порушень вимог кримінального закону.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що стороною обвинувачення не надано жодного належного та допустимого доказу, який би доводив склад інкримінованого ОСОБА_6 злочину. В основу обвинувального вироку покладено суперечливі показання потерпілих та свідків, які йдуть в розріз із матеріалами досудового розслідування.

Адвокат вказує на необхідність визнання недопустимими доказами кримінального провадження договори фінансового кредиту під заставу за усіма чотирма епізодами кримінальних правопорушень.

Також адвокатом ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначено про неправомірність дій органів досудового розслідування, оскільки слідчі СВ Відділу Поліції Красногвардійського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області в період до 23 грудня 2015 року не мали законних повноважень, а отже зібрані органом досудового розслідування докази в цей період слід визнати недопустимими.

Прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, в апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку суду в частині призначеного покарання та просив постановити новий вирок, яким призначити покарання: за ч.1 ст.186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України до 6 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначити покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.

Апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання допущено неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тяжкості вчиненого ОСОБА_6 умисного, корисливого злочину проти власності, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; не взявши до уваги особу засудженого, який на протязі короткого часу скоїв чотири епізоди грабежу, свою вину визнав тільки за епізодом відкритого викрадення майна ОСОБА_13 , тобто щиросердно не розкаявся.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка просила апеляційну скаргу прокурора задовольнити, вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 більш суворіше покарання, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , який змінив апеляційні вимоги т, узгодивши позицію з обвинуваченим та просив змінити призначене покарання із застосуванням ст.69 КК України у зв`язку із визнанням вини обвинуваченим, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винність ОСОБА_6 у вчиненні ним злочинів, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Так, допитані під час судового розгляду потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 підтвердили фактичні обставини кримінального провадження, зокрема усі потерпілі впізнали особу обвинуваченого та підтвердили обставини вчинення ОСОБА_14 інкримінованих йому злочинів.

Покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були очевидцями вчинення ОСОБА_14 кримінальних правопорушень, також підтвердили винність обвинуваченого у вчиненні відкритого викрадення чужого майна за вказаними у вироку суду епізодами.

Свідок ОСОБА_18 надаючи покази під час судового розгляду кримінального провадження зазначив, що під час виконання ним трудових обов`язків у ломбарді, який розташований на ж/м Тополь у м. Дніпропетровську, декілька разів бачив обвинуваченого, який приносив мобільні телефони та здавав у ломбард.

Крім того, винність обвинуваченого ОСОБА_14 підтверджується письмовими доказами кримінального провадження, зокрема копіями договорів фінансового кредиту під заставу, відповідно до яких обвинувачений здавав майно, здобуте злочинним шляхом; протоколами пред`явлення особи для впізнання та фототаблицями до них, за якими потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_19 впізнали ОСОБА_6 як особу, що відкрито заволоділа їх майном; протоколами слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_19 .

Твердження захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про однобічність висновків судово-товарознавчої експертизи №6287-15 від 15 грудня 2015 року у зв`язку з використанням протоколів допитів потерпілих при проведенні зазначеної експертизи є необґрунтованими з огляду на наступне.

Під час судового розгляду кримінального провадження питання про проведення повторної або додаткової судово-товарознавчої експертизи стороною захисту не порушувалося.

Правильність та об`єктивність висновків судово-товарознавчої експертизи №6287-15 від 15 грудня 2015 року сумнівів у суду не викликають, а тому судом об`єктивно покладено даний доказ кримінального провадження в основу обвинувального вироку.

Крім того, в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 не порушується питання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження в порядку ч.3 ст.404 КПК України.

Проаналізувавши наведені докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що показання потерпілих та свідків щодо обставин відкритого викрадення чужого майна ОСОБА_6 співпадають з іншими доказами, в тому числі й з показаннями самого обвинуваченого по епізоду кримінального правопорушення у відношенні ОСОБА_13 , і не містять суттєвих суперечностей, а тому суд правильно оцінив їх як об`єктивні.

Питання правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 в апеляційних скаргах не порушується, а тому не є предметом апеляційного розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 в кримінальних правопорушеннях, за які його засуджено, ґрунтується на зібраних у справі доказах, які всебічно перевірені в судовому засіданні і яким суд дав належну оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК. Проявів упередженості щодо ОСОБА_6 з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 в його інтересах про непричетність до вчинення кримінальних правопорушень за епізодами відносно потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_19 , а також доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини, належно перевірялися в судовому засіданні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Колегія суддів відноситься до такої позиції обвинуваченого ОСОБА_6 критично, і приймає її як своєрідний спосіб захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності та покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час його розгляду в суді першої інстанції, не встановлено. Тому не можна погодитися з доводами обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що у кримінальному провадженні допущена фальсифікація матеріалів, оскільки суд не посилався на ті докази, які викликали або могли викликати сумніви з точки зору їх отримання у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про наявність пом`якшуючих покарання обставин та можливість застосування положень ст.69 КК України є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами кримінального провадження з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу за цей злочин.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачає наявності двох або більше пом`якшуючих покарання обставин кримінального провадження, оскільки часткове визнання ОСОБА_6 вини у вчиненні інкримінованих злочинів не може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання.

А тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК України або можливості перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, передбаченого санкцією ч.1, 2 ст.186 КК України, а також застосування положень ст.75 КК України є обґрунтованими.

Доводи адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , викладені в його апеляційній скарзі про недопустимість доказів кримінального провадження, зокрема договорів фінансового кредиту під заставу через їх нікчемність, оскільки останні не підписані заставодавцем, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

В матеріалах кримінального провадження містяться копії договорів фінансового кредиту під заставу №47993 (т.1 а.п.8), №43223 (т.1 а.п.45), №42922 (т.1 а.п.61), №44182 (т.1 а.п.79), які підтверджують факт збуту ОСОБА_6 викраденого майна відкритим шляхом, а відсутність підписів останнього на копіях цих документів не може слугувати підставою для визнання їх недопустимими.

Дані договори фінансового кредиту під заставу, що лягли в основу обвинувального вироку суду щодо ОСОБА_6 в порядку цивільного судочинства стороною захисту не оскаржені, є чинними та відсутні підстави вважати їх недійсними.

Посилання захисника ОСОБА_7 на відсутність повноважень органу досудового розслідування на проведення слідчих дій, а саме слідчих Слідчого відділу Красногвардійського ВП ГУПН України в Дніпропетровській в період до 23 грудня 2015 року, а як наслідок недопустимість отриманих ними доказів кримінального провадження є необґрунтованими, оскільки окремі положення Закону України «Про національну поліцію» набрали чинності 07 серпня 2015 року, тобто до вчинення інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, є непереконливими.

Згідно зі ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

У цьому кримінальному провадження, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено із порушенням визначених у законі загальних засадах.

Так, посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, що відносяться до категорії тяжких, свою вину визнав тільки за епізодом відкритого викрадення майна ОСОБА_13 , відповідно до ст.67 КК України не є обставинами, що обтяжують покарання.

Всупереч доводам у скарзі прокурора суд, обираючи покарання ОСОБА_6 поряд із ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст.89 КК України, та всі інші обставини, які відповідно до положень статей 50 і 65 КК України впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування. При цьому суд взяв до уваги дані про особу ОСОБА_6 та обставину, яка пом`якшує покарання: відшкодування потерпілій ОСОБА_13 матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

З огляду на викладене суд, дотримуючись вимог статей 50 і 65 КК України, призначив ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі та за ч.2 ст.186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, тобто в межах, встановлених у санкції кримінального закону, за яким його засуджено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим внаслідок м`якості немає.

Тому доводи прокурора в апеляційній скарзі про необхідність скасування вироку суду в частині призначення покарання внаслідок м`якості та постановлення апеляційним судом свого вироку з призначенням ОСОБА_6 більш суворого покарання, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

При перевірці кримінального провадження будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав для скасування або зміни вироку суду щодо ОСОБА_6 не встановлено, колегія суддів вважає його законним і обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч.1, 2 ст.186 КК України залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження у строк відбування покарання за вироком суду, з 04 грудня 2015 року по 12 грудня 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:
______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4