Номер провадження: 11-сс/785/1433/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.08.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

власника майна ОСОБА_9

слідчого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.08.2017 року,-

встановив:
оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ ФР ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_11 погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000012, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.06.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України та накладено арешт на майно вилучене під час обшуку від 10.08.2017 року на підставі ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2017 року, в автомобілі марки «ГАЗ-5312» державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований та належить громадянину ОСОБА_9 , а саме на: свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 на 1 арк.; паспорт на автоцистерну № НОМЕР_3 на 1 арк.; протокол перевірки технічного засобу №00335 на 1 арк.; страховий поліс №АВ 0907379 на 2 арк.; свідоцтво про допущення ТЗ до перевезення небезпечних вантажів на 1 арк.; автомобіль марки «ГАЗ-5312» державний номер НОМЕР_1 та заборонено розпоряджатись та користуватись вказаним майном.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що вилучене майно має ознаки предмета злочину, містить на собі дані про вчинення злочину та може бути використане в суді як доказ обставин, які досліджуються в рамках кримінального провадження.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене майно. Апелянт посилається на те, що вилучене майно не відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а клопотання слідчого не відповідає вимогам закону, оскільки до нього не додано доказів на підтвердження здійснення ним оптової та роздрібної торгівлі незаконно виготовленими паливно-мастильними матеріалами, в тому числі і з використання вилученого майна. Крім того, апелянт посилається на порушення слідчим вимог ч.5 ст.171 КПК України при зверненні з клопотаннями. В судовому засіданні апелянт та його захисники також послалися на те, що слідчий не мав повноважень на звернення з клопотанням, оскільки згідно із Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» № 1797-VIII від 21.12.2016, яким виключено «Розділ XVIII-2. Податкова міліція» Податкового кодексу України, цей Закон набирає чинності з 1 січня 2017 року, крім пункту 133 розділу I (щодо виключення розділу XVIII-2).

Заслухавши суддю-доповідача; доводи ОСОБА_9 та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження за клопотанням; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, поданої особою, яка не має процесуального статусу в кримінальному провадженні в рамках якого було прийнято оскаржуване рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно доводів апеляційної скарги та матеріалів справи, власником вилученого майна на яке оскаржуваною ухвалою накладено арешт є ОСОБА_9 , а тому, з урахуванням положень закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_9 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду та невиконання слідчим та слідчим суддею положень ст.ст. 167, 168, 170, 171, 172, 173 КПК України, при зверненні з клопотанням, його судовому розгляді та прийнятті судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, в ч. 5 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно норм Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Як вбачається з клопотання, слідчий, в розумінні вимог ст.132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого судді в ухвалі, так і слідчого у клопотанні на те, що майно, відповідає критеріям ч.2 ст. 167 КПК України, не ґрунтуються на вимогах закону.
Апеляційним судом встановлено, що зазначене в клопотанні майно, а саме автомобіль, який належить ОСОБА_9 , підозра якому не пред`являлася, реєстраційні та дозвільні документи на автомобіль, не мають відношення до предмету доказування в рамках кримінального провадження, оскільки в автомобілі та автоцистерні, на час обшуку не знаходилися будь-які речі, які мають відношення до кримінального провадження, зокрема паливно-мастильні матеріали, а тому це майно не відповідає критеріям визначеним в ст.ст. 98, 167 КПК України.
Доводи прокурора, що вилучений під час обшуку автомобіль та автоцистерна використовувався для перевозки незаконно виготовлених паливно-мастильних матеріалів, не підтверджуються жодним доказом, і за твердженням самого прокурора, є версією органу досудового розслідування, а тому його вилучення можна розцінювати як порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 31, 32, 33 Конституції України.
Апеляційний суд, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, вважає, що досягнення цілей і мети досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, не може бути компенсоване невмотивованим ініціюванням питання про накладення арешту на майно, яке, відповідно до зібраних на даній стадії досудового розслідування матеріалів, не має відношення до предмету доказування по даному кримінальному провадженню.
Більш того, на переконання апеляційного суду, ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.
Верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
За таких обставин, покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати необґрунтованими та незаконними, а ухвалу слідчого судді - такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, апеляційний суд вважає слушними доводи власника майна та його захисників щодо відсутності на даний час повноважень у старшого слідчого СВ фінансових розслідувань ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області лейтенанта податкової поліції ОСОБА_11 на звернення з клопотанням, оскільки згідно із Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» №1797-VIII від 21.12.2016, яким виключено «Розділ XVIII-2. Податкова міліція» Податкового кодексу України, цей Закон набирає чинності з 1 січня 2017 року, крім пункту 133 розділу I (щодо виключення розділу XVIII-2) - з дня набрання чинності законом, який визначає правові основи організації та діяльності центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та інших осіб, з якими цей орган взаємодіє. Тобто, з одного боку у Законі є пряме посилання на відстрочку набуття ним законної сили в частині виключення Розділу XVIII-2 «Податкова міліція», а з другого в Законі відсутня вказівка на пункт 134, що вказує на те, що на даний час фактично відсутні достатні правові підстави для діяльності податкової міліції, і зазначене питання викликає неоднозначне тлумачення, яке потребує законодавчого врегулювання рішенням Верховної ради України.
Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 131, 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.08.2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ ФР ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_11 погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000012, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.06.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України та накладено арешт на майно вилучене під час обшуку, проведеного 10.08.2017 року на підставі ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2017 року, в автомобілі марки «ГАЗ-5312» державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований та належить громадянину ОСОБА_9 , а саме на: автомобіль марки «ГАЗ-5312» державний номер НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 на 1 арк.; паспорт на автоцистерну № НОМЕР_3 на 1 арк.; протокол перевірки технічного засобу №00335 на 1 арк.; страховий поліс № АВ 0907379 на 2 арк.; свідоцтво про допущення ТЗ до перевезення небезпечних вантажів на 1 арк., із забороною розпоряджатись та користуватись вказаним майном скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ФР ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_11 погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000012, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.06.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України про накладення арешту на майно вилучене під час обшуку від 10.08.2017 року на підставі ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2017 року, а саме на: автомобіль марки «ГАЗ-5312» державний номер НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 ; паспорт на автоцистерну № НОМЕР_3 ; протокол перевірки технічного засобу №00335; страховий поліс №АВ 0907379; свідоцтво про допущення ТЗ до перевезення небезпечних вантажів, які належать ОСОБА_9 .

Вилучене майно: автомобіль марки «ГАЗ-5312» державний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 ; паспорт на автоцистерну № НОМЕР_3 ; протокол перевірки технічного засобу №00335; страховий поліс №АВ 0907379; свідоцтво про допущення ТЗ до перевезення небезпечних вантажів повернути власнику майна.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4