УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Оболонського районного суду м. Києва

від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 31 січня 2017 року, які постановлені щодо нього,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від

22 листопада 2016 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина

України, раніше судимого:1) 08 лютого 2005 року Дарницьким районним судом м. Києва

за ч. 3 ст. 185 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого від відбування призначеного покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки в порядку ст. ст.75, 104 КК України; 2) 04 липня 2007 року Дарницьким районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 186, 71 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільненого з місця відбування покарання 24 лютого 2010 року умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 5 місяців 10 днів; 3) 03 березня 2011 року Дарницьким районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 186, 71 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк4 роки 6 місяців, звільненого 27 травня 2015 року по відбуттю строку покарання,

засуджено: за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

За вчинення вказаного злочину, вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 03 вересня 2015 року приблизно о 03 год 10 хв, знаходився біля будинку АДРЕСА_1 , та реалізуючи свій умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в житло, через вікно шляхом пошкодження москітної сітки, проник в квартиру за вказаною адресою.

В подальшому, перебуваючи у згаданій квартирі, ОСОБА_4 зайшов до гардеробної, помітив жіночу сумочку, яка належить потерпілій ОСОБА_6 , після чого виявив там грошові кошти в сумі 605 грн, які в подальшому намагався викрасти. Проте, злочин не довів до кінця, оскільки був затриманий мешканцями вказаної квартири.

У касаційній скарзі засуджений просить судові рішення змінити та пом`якшити призначене йому покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. В обґрунтування наведеного вказує, що суди не врахували належним чином ту обставини, що він щиро розкаявся у скоєному та стан його здоров`я.
Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, дослідивши надані ОСОБА_4 копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи із наступного.
Як убачається з матеріалів справи, висновки щодо винуватості

ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції належним чином вмотивував у постановленому ним судовому рішенні.Відповідні висновки підтверджені доказами, які не заперечувались засудженим і не досліджувались за його згодою в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Доводи засудженого ОСОБА_4 у касаційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання засудженому внаслідок суворості є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Суд при визначенні виду і міри покарання за вчинення

ОСОБА_4 злочину, врахував ступінь його тяжкості, характер суспільної небезпеки, та ступінь здійснення злочинного наміру і причини, внаслідок яких, злочин не було доведено до кінця, а також дані про особу засудженого, та призначив покарання у межах санкції статті, за якою його було визнано винним.
Зокрема, судом було враховано, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, а також взято до уваги, що засуджений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за тяжкі корисливі злочини, має незняті та непогашені в установленому порядку судимості.
Крім того, прохання ОСОБА_4 у касаційній скарзі стосовно врахування обставин, які пом`якшують покарання засудженого, є безпідставними, оскільки їх наявність не було встановлено під час судового розгляду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене покарання ОСОБА_4 відповідає вимогам статей 50, 52, 65 КК України, є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім того, касаційний суд врахував, що під час апеляційного розгляду справи, доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання були всебічно розглянуті та належним чином оцінені судом, а ухвала апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_4 постановлена із додержанням вимог ст. 419 КПК України.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року, які постановлені щодо нього, відмовити.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3