Справа № 740/2308/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/330/2017
Категорія - ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 червня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000672, за апеляційною скаргою прокурора Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лермонтівка, Тамбовського району, Амурської області, Російської Федерації, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 15 березня 2001 року Носівським районним судом Чернігівської області за ст. 213 ч.3, 44 КК України до 1-го року 6 місяців позбавлення волі з застосуванням ст. 46-1 КК України з відстрочкою виконання на 2 роки і штрафом в розмірі 680 гривень;

- 29 квітня 2004 року Носівським районним судом Чернігівської області за ст. 185 ч.3, 69 КК України до 3-х років обмеження волі;

- 22 жовтня 2004 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за ст. 263 ч.2, 70 ч.4 КК України до 3-х років 6-ти місяців обмеження волі;

- 31 серпня 2007 року Менським районним судом Чернігівської області за ст. 187 ч.3, 71 КК України до 7-ми років 1-го місяця позбавлення волі з конфіскацією майна. Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2012 року звільненого 02 листопада 2012 року з Диканівської виправної колонії Харківської області № 12 умовно-достроково на не відбутий термін 1 рік 7 місяців 20 днів,

який визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України та виправданий,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року ОСОБА_8 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України та виправданий.

Процесуальні витрати на залучення експерта та проведення експертизи в розмірі 703,68 грн. віднесено на рахунок держави.

Питання речових доказів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як вбачається з вироку місцевого суду, органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він, 28 квітня 2016 року близько 04-ї години разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебував у квартирі АДРЕСА_3 , де разом вживали спиртні напої. У цей час у ОСОБА_8 виник умисел на заволодіння автомобілем марки «DAEWOO» модель «FSO LANOS TF69Y» державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_11 та перебував у ОСОБА_9 на праві тимчасового платного користування за договором оренди транспортного засобу.

Після чого, близько 04-ї години 10 хвилин перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно ОСОБА_8 переслідуючи особистий мотив, з метою протиправного заволодіння транспортним засобом, вийшов із вказаного будинку і без відома власника чи законного користувача сів за кермо автомобіля марки «DAEWOO» модель «FSO LANOS TF69Y», який знаходився біля під`їзду, де за допомогою ключа запустив двигун та, отримавши реальну можливість розпоряджатися автомобілем, поїхав на ньому у напрямку с. Хвилівка, Ніжинського району, по автодорозі Р-67 «Чернігів-Прилуки-Пирятин», але на залізничному переїзді № 6 км.5 зіткнувся із дизельним потягом № 6521 сполученням Гребінка-Ніжин.

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи від 27.05.2016 року № 94 ринкова вартість автомобіля марки «DAEWOO» модель «FSO LANOS TF69Y» державний номерний знак НОМЕР_1 , з урахуванням зносу станом на 28 квітня 2016 року становить 89512,07 гривень. Сума реального матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, пов`язаного з його відновленням становить 24248,90 гривень.

Дії ОСОБА_8 досудовим розслідуванням кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, що належить ОСОБА_11 , вчинене повторно.

Приймаючи рішення, про виправдання ОСОБА_8 , місцевий суд прийшов до висновку, в його діях відсутній склад правопорушення передбаченого ст. 289 ч.2 КК України за викладених в обвинувальному акті обставин, а тому за цим обвинуваченням ОСОБА_8 належить виправдати ухваливши відносно нього виправдувальний вирок з підстав передбачених п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Не погоджуючись з рішення суду прокурором Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 було подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати його у зв`язку невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував всі докази у сукупності, зокрема, показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , яким не дана належна оцінка, в результаті чого прийшов до хибного висновку про відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, пояснення виправданого ОСОБА_8 , який заперечував проти поданої апеляційної скарги та вважав вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. А саме, рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 даного закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

З матеріалів кримінального провадження, вбачається, що судом першої інстанції було повно, всебічно і об`єктивно досліджено обставини кримінального провадження, та на підставі сукупності правильно оцінених доказів з точки зору достатності для ухвалення обвинувального вироку, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, зроблено висновок про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України в діях ОСОБА_8 , що є підставою для його виправдання за цим законом про кримінальну відповідальність.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, відповідно до показань обвинуваченого, 27 квітня 2016 року в м. Ніжин він, з дозволу ОСОБА_9 , пересів за кермо автомобіля, на якому останній таксував і вони поїхали до місця проживання ОСОБА_10 на вул. Прилуцьку того ж населеного пункту. Ключі від автомобіля залишились у нього, з відома та дозволу потерпілого. Вдома у ОСОБА_10 вони втрьох спілкувались та вживали спиртне. Близько 4-ї 5-ї години ранку 28 квітня 2016 року він, зі згоди ОСОБА_9 , поїхав на автомобілі до брата з метою переночувати. Під час проїзду залізничної колії він потрапив в ДТП, під час якого було пошкоджено автомобіль.

Зазначенні показання ОСОБА_8 повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні місцевого суду пояснив, що автомобіль марки «DAEWOO» модель «FSO LANOS TF69Y» державний номерний знак НОМЕР_1 , належний ОСОБА_11 , перебував у нього в оренді, згідно договору і використовувався ним як таксі для перевезення пасажирів. 27 квітня 2016 року він «таксував» на вказаному автомобілі, разом з ним в салоні автомобіля весь день перебував його товариш - ОСОБА_8 . Ввечері, вони разом поїхали до ОСОБА_10 на вул. Прилуцька в м. Ніжині, при цьому за кермом автомобіля, з його дозволу був ОСОБА_8 . Ключі від автомобіля у ОСОБА_8 він не забирав, так як не бачив у цьому потреби. В подальшому, сам дозволив ОСОБА_8 поїхати на автомобілі до його брата, так як останній є його товаришем і він йому довіряв.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції дав пояснення, згідно яких, 27 квітня 2016 року йому зателефонував знайомий ОСОБА_9 і запропонував поспілкуватись. Від магазину, що на зупинці «Сільмаш», до його будинку, за кермом автомобіля був ОСОБА_8 з дозволу ОСОБА_9 . В ОСОБА_8 залишилися в подальшому ключі від автомобіля. Коли після розпиття спиртних напоїв вирішили розходитись по домівках, то ОСОБА_8 попросив у ОСОБА_9 автомобіль, щоб поїхати до брата, останній дозволив йому взяти автомобіль, а сам пішов спати в його квартирі в іншій кімнаті.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевий суд не піддав критичній оцінці показання потерпілого та свідка ОСОБА_10 , оскільки вони різняться з їхніми показаннями під час досудового розслідування, та іншими доказами у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо отримав під час судового засідання та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Посилання прокурора, як на доказ вини ОСОБА_8 , на письмову заяву ОСОБА_9 про протиправне заволодіння належного йому автомобілем обвинуваченим та пояснення свідків, а саме: ОСОБА_12 , згідно яких 28 квітня 2016 року вона дізналася, що автомобіль, який орендує її син потрапив в ДТП, а потім з`ясувалося, що машину без дозволу взяв ОСОБА_8 і вона з сином поїхала у відділ поліції, де останній написав заяву про вчинення кримінального правопорушення, під час цього на неї та сина з боку працівників поліції ніякого тиску не було; ОСОБА_13 , який пояснив, що 28 квітня 2016 року на місці ДТП, з участю автомобіля на якому здійснював перевезення пасажирів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 повідомив «вважайте, що я його вкрав», крім того, останній перебував у схвильованому стані, але усвідомлював обставини події та адекватно відповідав на питання, колегія суддів не може врахувати, як докази, що доводять вину обвинуваченого з огляду на наступне.

Показання вказаних свідків лише описують поведінку обвинуваченого та потерпілого після обставин, які інкримінуються ОСОБА_8 , щодо незаконного заволодіння транспортним засобом.

Крім того, показання свідків обвинувачення, на які посилається прокурор, прямо спростовуються поясненнями: ОСОБА_8 , який пояснив, що під час розмови з ОСОБА_13 на місці ДТП він лише висловив припущення про можливість викрадення автомобіля, що підтверджується поясненнями вказаного свідка, в зв`язку з побоюваннями про покладення відповідальності за вчинену ним ДТП на потерпілого і він не хотів підставляти останнього; потерпілого ОСОБА_9 , згідно яких, коли йому повідомили про ДТП він почував себе недобре і звернувся до працівників поліції у зв`язку з острахом, що власниця автомобіля, у якої він орендував його, пред`явить до нього матеріальні претензії внаслідок ДТП за пошкоджений ОСОБА_8 автомобіль, а тому написав заяву під диктовку слідчого, який йому говорив що саме слід писати.

Обґрунтованих сумнівів у достовірності вищезазначених поясненнях потерпілого та обвинуваченого колегія суддів не вбачає, оскільки вони узгоджуються між собою і також підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_10 .

Виходячи зі змісту термінів та загальних засад КПК України, потерпілий у кримінальному процесі виступає на стороні обвинувачення та являється особою, яка найбільш заінтересована на встановленні всіх об`єктивних даних кримінального правопорушення та притягненні винного до відповідальності, а тому посилання сторони обвинувачення про необхідність критичної оцінки показань потерпілого ОСОБА_9 колегія суддів вважає безпідставними.

Під час апеляційного провадження було забезпечено принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України.

Так, за клопотанням прокурора, останньому було надана можливість для забезпечення явки свідків в судове засідання для повторного допиту, однак, вони не з`явилися в судове засідання апеляційного суду, у зв`язку з чим було прослухано показання свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_9 , надані ними в суді першої інстанції, які не містять розбіжностей з їх змістом, викладеному в оскаржуваному вироку місцевого суду.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що на підтвердження обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, щодо винуватості обвинуваченого, обґрунтованих доказів, які не викликають сумнівів стороною обвинувачення надано не було.

Таким чином, місцевий суд, проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності прийшов до правильного висновку про недоведеність наявності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Згідно вимог ст. 62 Конституції України та передбаченого у ній принципу презумпції невинуватості, згідно якого обвинувачення особи не може ґрунтуватись на припущеннях, якими у даній справі є твердження органів державного обвинувачення про те, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України і що всі сумніви мають тлумачитися на користь таких осіб.

Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У пункті 1 ст. 1 цього Закону зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Так у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Sраіn» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, немає законних підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2017 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4