Справа № 161/557/17
Провадження № 1-кп/161/179/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Луцьк 25 січня 2017 року
Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням:

судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000005 від 11.01.2017, який надійшов до суду 16.01.2017 від військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України, про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Дубровиця, Рівненської області, проживаючого АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, не працюючого, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, -

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.402 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.11.2015 № 233-ос старшого сержанта ОСОБА_4 , на підставі рішення атестаційної комісії від 22.10.2015, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії інструктором кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІІ категорії (тип Б).

Згідно указу Президента України від 14.01.2015 в Україні оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» діє особливий період.

У відповідності до вимог ст. 72 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України заступник командира полку (окремого батальйону) з виховної роботи підпорядковується командирові та є прямим начальником усього особового складу полку (окремого батальйону).

На посаді заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 начальника відділу персоналу проходить військову службу полковник ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ст.ст. 29-32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статут), військовослужбовці за своїм службовим становищем і військовим званням можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази, підлеглий зобов`язаний беззастережно їх виконувати. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 28 Статуту передбачено, що одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України є єдиноначальність і полягає в наділені командира всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих та наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

Відповідно до вимог ст. 37 Статуту, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ.

Проходячи військову службу, старший сержант ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 28-32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний суворо дотримуватись в своїй службовій діяльності вимог Конституції України, Законів України, Статутів внутрішньої служби Збройних Сил України, беззастережно виконувати законні накази та розпорядження своїх командирів, ставитися до них з повагою та бути зразком виконання службового обов`язку.

Однак, старший сержант ОСОБА_4 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України в період проходження військової служби, відкрито відмовився виконувати наказ начальника в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, чим вчинив непокору за наступних обставин:

Так, 02.08.2016 року на засіданні атестаційної комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 до старшого сержанта ОСОБА_4 було доведено наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.07.2016 року №685-ОС про вибуття для подальшого проходження військової служби до Східного регіонального управління.

Однак, старший сержант ОСОБА_4 висловлював своє незадоволення щодо його переміщення до Східного регіонального управління.

В подальшому, 02.08.2016 року заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 начальником відділу персоналу полковником ОСОБА_6 , який головував на вказаній атестаційній комісії, в присутності заступника начальника відділу кадрів майора ОСОБА_7 , старшого юрисконсульта групи правового забезпечення майора юстиції ОСОБА_8 , начальника відділення по роботі з персоналом відділу персоналу майора ОСОБА_9 , відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.07.2016 року № 685-ОС віддано наказ старшому сержанту ОСОБА_4 вибути для подальшого проходження військової служби до Східного регіонального управління.

Проте, старший сержант ОСОБА_4 достовірно знаючи, що він являється військовослужбовцем і повинен проходити військову службу за контрактом, маючи реальну можливість виконати вищевказаний наказ, але не бажаючи підкорятися законному наказу свого безпосереднього командира, близько 15 години 10 хвилин 02.08.2016знаходячись у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконувати наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.07.2016 року №685-ОС про вибуття для подальшого проходження військової служби до Східного регіонального управління відданий заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 начальником відділу персоналу полковником ОСОБА_6 .

Таким чином, старший сержант ОСОБА_4 , 02.08.2016, близько 15 години 10 хвилин знаходячись у приміщенні штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, всупереч інтересам служби та вимогам ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 28-32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкрито відмовився виконувати наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.07.2016 року №685-ОС про вибуття для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_4 , чим вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 402 КК України.

11.01.2017 року, під час досудового розслідування, між прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_3 і обвинуваченим ОСОБА_4 укладена угода про визнання винуватості.

Згідно з угодою ОСОБА_4 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.402 КК України.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності, що в цілому істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_4 буде призначене покарання за ч.3 ст.402 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 грн.

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч.4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Злочин, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винуватим, відноситься до категорії тяжких, внаслідок якого, шкода завдана лише державним інтересам.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , цілком розуміє положення, передбачені ч.ч.4, 5 ст.474 КПК України, укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального Кодексу України, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

Обвинувачений ОСОБА_4 погоджується на призначення узгодженого покарання.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Керуючись ч.3 п.1 ст. 314, ст.ст. 373, 374, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
Угоду про визнання винуватості, укладену 11.01.2017 між прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні, що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000005, від 11.01.2017 - затвердити.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.402 КК України та призначити йому узгоджене покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Волинської області, шляхом її подачі через Луцький міськрайонний суд Волинської області, протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Головуючий