Справа № 629/2421/17
Номер провадження 1-кс/629/632/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2017 року слідчий суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши в залі судових засідань в приміщенні суду скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Лозівського ВП ГУНП в Харківській області про закриття кримінального провадження,-
в с т а н о в и в :
12.07.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого слідчого Лозівського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження посилаючись на те, що 10.06.2017 року нею прийнята постанова про закриття кримінального провадження № 0002476 від 07.10.2015 року, яка отримана 04 липня 2017 року, за фактом спричинення йому тілесних ушкоджень. Вважаючи, що старшим слідчим необґрунтовано, без дослідження всіх обставин справи, закрив кримінальне провадження і просить скасувати зазначену постанову.
ОСОБА_3 та його представник скаргу підтримали.
Старший слідчий ОСОБА_4 проти скарги заперечувала, вказуючи на те, що нею проведені всі необхідні слідчі дії, направлені на встановленні істини, після чого і прийняла рішення про закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю складу злочину.
Вислухавши пояснення учасників розгляду скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, суддя вважає за необхідне скаргу задовольнити виходячи з наступного:
Виходячи з вимог ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Однією із форм закінчення досудового розслідування, виходячи з вимог ч.1 ст.283 КПК України, є його припинення шляхом закриття провадження.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Аналіз зазначених норм КПК в їх сукупності, дає підстави зробити висновок, що прийняття рішення про закриття кримінального провадження повинне ґрунтуватися на всебічному та повному з`ясуванні всіх обставин справи, бути вмотивованим і в ньому повинно бути відображено, чому визнано, що подія, про яку повідомлялось заявником не мала місце чи що в ній відсутні ознаки складу злочину, а також наведені конкретні обставини, які виключають провадження по справі.
Як вбачається з оскаржуваної постанови, висновок про відсутність складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України старший слідчий зробила на підставі зібраних нею доказів, вказавши, що за недостатністю медичних даних про форму, розміри, точну локалізацію тілесного ушкодження у вигляді садна на лобі зліва, яке мало місце у потерпілого, неможливо судити про механізм його утворення (удар, удар-сковзання чи тертя), а також направлення травмую чого предмета, слідує, що будь-які об`єктивні дані про те, що ОСОБА_5 умисно наніс ОСОБА_3 тілесне ушкодження відсутні.

Проте, з таким висновком прокурора погодитись не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 125 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисні легкі тілесні ушкодження.

Отже, необхідною умовою для наявності вказаного складу злочину повинні бути протиправні умисні дії винної особи, направлені на спричинення легких тілесних ушкоджень.
Ознаками, які характеризують психічне відношення особи до вчиненого ним та його наслідків, є усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння, передбачення його суспільно небезпечних наслідків, бажання настання цих наслідків чи свідоме допущення їх настання.
Суб`єктивна сторона злочинуза ч. 1 ст. 125 КК України характеризується прямим або непрямим умислом.
Умисел поділяється на прямий і непрямий.
Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Усвідомлення означає не тільки розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, що стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Передбачення - це уявне представлення особи про результати своєї дії (бездіяльності). При скоєнні злочину винний усвідомлює зміст конкретних наслідків його діянь, їх суспільно небезпечний характер (шкоду, яку буде завдано об`єктам посягання), а також неминучість або можливість настання таких наслідків. Таким чином, передбаченням винного охоплюється в загальних рисах і причинний зв`язок між діянням і наслідками. Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Під бажанням розуміється прагнення досягти конкретного результату, а це передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання - це воля, спрямована на досягнення чітко поставленої мети.
Інтелектуальний момент непрямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння і передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Непрямий умисел повністю збігається з прямим умислом за такою ознакою інтелектуального моменту, як усвідомлення. Однак інша ознака - передбачення суспільно небезпечних наслідків - помітно відрізняється від подібного ознаки прямого умислу. Відповідно до закону при прямому умислі винний передбачає наслідки як можливий або неминучий результат свого суспільно небезпечного діяння, а при непрямому - тільки можливість настання таких наслідків.
Основна відмінність прямого умислу від непрямого полягає в їх вольовому моменті. Якщо при прямому умислі він характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків, то при непрямому - усвідомленим припущенням їх настання. В останньому випадку воля особи займає не активну, а пасивну по відношенню до наслідків позицію, оскільки вони є побічним результатом злочинної дії (бездіяльності) винного.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №435-Л3/15 від 06.01.2015 року у ОСОБА_3 мало місце садно на лобі зліва, яке утворилось від дії тупого предмета, що не відобразив своїх індивідуальних особливостей чи при ударі о такий, і яке являється легким тілесним ушкодженням.

Як вбачається з протоколу про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_3 , від 07.04.2016 року, останній показав, що ОСОБА_5 під час конфлікту підійшов до нього поклав йому пальці правої руки на голову зверху, а основою долоні з силою наніс удар в область лоба посередині.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №148-ЛЗ/16 18.04.2016 року садно на лобі зліва, яке мало місце у ОСОБА_3 , могло утворитись в строк і при обставинах, вказаних потерпілім в ході слідчого експерименту від 07.04.2016 року, під час якого ОСОБА_6 вказував, що ОСОБА_5 підійшов до нього, коли він сидів на бордюрі біля дороги, поклав пальці правої руки йому на голову зверху, а основою долоні з силою вдарив його в область лоба, від чого він почав падати назад, але його підхопили сусіди, що стояли поруч і не дали йому впасти на землю.

Як вбачається з протоколу про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , від 10.01.2017 року, останній показав, що ОСОБА_3 під час конфлікту сидів на бордюрі. ОСОБА_5 підійшов до нього, правою рукою взяв за козирок кепки, зняв її з ОСОБА_3 на відстань приблизно 20 см до верху, а потім знову надів її на голову ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_5 пояснив, що козирок кепки ОСОБА_3 був жорстким.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №56-ЛЗ/17 від 23.02.2017 року, садно на лобі зліва, яке мало місце у ОСОБА_3 могло також утворитися обставинах, вказаних свідком ОСОБА_5 в ході слідчого експерименту.

Як вбачається:
- з протоколу допиту свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_3 , який в той момент сидів на бордюрі, зняв з його голови кепку та декілька разів вдарив нею ОСОБА_3 по голові зверху;
- з протоколу допиту свідка ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_5 підійшов к ОСОБА_3 та вдарив його основою долоні по голові в область лоба. Від удару ОСОБА_3 похитнувся;
- з протоколу допиту свідка ОСОБА_9 вбачається, що вона бачила, як ОСОБА_5 бив ОСОБА_3 кепкою по голові зверху;
- з протоколу допиту свідка ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_3 , стягнув у нього з голови кепку и декілька разів вдарив нею ОСОБА_3 зверху по голові. Кепка була ззаду з металевою застібкою, тому застібка попала йому на лоб. Після чого вона побачила зразу на лобі у ОСОБА_3 красне пятно, схоже на садно.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження є необґрунтованою, оскільки в порушення п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, слідчим не наведено зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, які є підставами для прийняття рішення, а також мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування.
Крім цього, слідчим під час досудового розслідування не вчинено процесуальних дій, які направлені на перевірку наявності в діях ОСОБА_5 умислу, направленого на спричинення ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, а постанова слідчого скасуванню.
Крім цього, суд вважає необхідним зобов`язати слідчого продовжити досудове розслідування.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст.306 та 307 КПК України,-
у х в а л и в :
Скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Лозівського ВП ГУНП в Харківській області про закриття кримінального провадження задовольнити.
Постанову старшого слідчого Лозівсько ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 від 10 червня 2017 року про закриття кримінального провадження № 0002476 від 07.10.2015 року скасувати.
Зобов`язати старшого слідчого Лозівського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 продовжити досудове розслідування у кримінальному провадженні 0002476 від 07.10.2015 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1