Справа № 368/1465/16-к
Провадження № 1-в/368/293/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" грудня 2016 р. Кагарлицький районний суд Київської області
В складі:
Головуючого судді: ОСОБА_1
При секретарі: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
представника ВК : ОСОБА_4
засудженого: ОСОБА_5
представника трудового колективу: ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кагарлику:
- подання начальника Кагарлицької виправної колонії (№ 115) Київської області ОСОБА_7 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополь, АР Крим, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживав до засудження за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, засудженого:
- 17.04.2015 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки;
- 29.02.2016 року Кагарлицьким районним судом Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.04.2015 року по 15.06.2015 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, на підставі ст. 82 КК України;
- клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, а саме, на виправні роботи, суд, -
В С Т А Н О В И В :
07.11.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшло подання начальника Кагарлицької виправної колонії (№ 115) Київської області ОСОБА_7 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким у відношенні засудженого засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополь, АР Крим, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживав до засудження за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, засудженого:
- 17.04.2015 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки;
- 29.02.2016 року Кагарлицьким районним судом Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.04.2015 року по 15.06.2015 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, на підставі ст. 82 КК України.
07.11.2016 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України для слухання даного кримінального провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області ОСОБА_1
24.11.2016 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу про призначення кримінального провадження на 06.12.2016 року, окрім того, в даній ухвалі прийнято рішення про проведення судового засідання по кримінальному провадженню в режимі відеоконференції з ВК 115.
В судовому засіданні представник ВК 115 ОСОБА_4 клопотання ВК 115 підтримав, так як вважає, що засуджений ОСОБА_5 за весь час відбування покарання зарекомендував себе з позитивної сторони, став на шлях виправлення, тому заслуговує на застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким згідно ст. 82 КК України.
Що ж стосується клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування до нього більш м`якого покарання у виді випраних робіт, то вирішення даного питання поклав на розсуд суду.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 подання ВК 115 підтримав та заявив клопотання про застосування до нього більш м`якого покарання у виді виправних робіт.
На запитання складу суду засуджений ОСОБА_5 відповів, що вину свою у вчиненні злочину визнав повністю, щиро розкаюється, в зв`язку з чим відмінно вів себе під час відбування покарання, добросовісно працював, в зв`язку з чим має лише заохочення від керівництва установи, та немає взагалі дисциплінарних стягнень.
Що ж стосується потерпілої сторони, то після вчинення злочину він намагався просити у потерпілої сторони вибачення, намагався хоч частково відшкодувати шкоду, заподіяну злочином, шляхом відшкодування грошовими коштами матеріальної шкоди, проте, потерпіла сторона не захотіла прийняти від нього гроші.
Після вчинення злочину страхова компанія відшкодувала потерпілій стороні більше 60000 грн., що підтверджується копіями квитанцій, які містяться в його особовій справі, більше того, по можливому звільненні з місць позбавлення волі має намір влаштуватися на роботу, та відшкодовувати потерпілій стороні шкоду заподіяну злочином, а, перебуваючи в місцях позбавленні волі, він не має можливості влаштуватися на пристойну роботу та відшкодовувати шкоду потерпілій стороні.
Крім того, зазначив, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, є фактично єдиним годувальником в сім`ї, а тому, в той час, як він перебуває в місцях позбавлення волі, його сім`я знаходиться в скрутному матеріальному становищі.
В судовому засіданні представник трудового колективу ОСОБА_6 клопотання ВК 115 підтримав, підтримав клопотання засудженого ОСОБА_5 та пояснив наступне.
На даний час працює в ТОВ «Мастергаз».
У випадку можливого звільнення засудженого ОСОБА_5 з місць позбавлення волі, його довіритель, - ТОВ «Мастергаз» гарантує працевлаштування ОСОБА_5 на посаду майстра сантехнічних робіт із початковою місячною заробітною платою близько 2000 грн.
Причому, заробітна плата у розмірі 2000 грн., - це лише початковий розмір заробітної плати, яка буде виплачуватися близько 2 місяців на період навчання працівника його службовим обов`язкам, в подальшому його заробітна плата становитиме близько 4000 грн.
Окрім того, зазначив, що обіймає духовний сан при церкві, яка діє в установі покарань, де відбуває покарання засуджений ОСОБА_5 , а тому знає ОСОБА_5 як порядного прихожанина, який постійно відвідує церковне богослужіння, а тому може охарактеризувати його лише позитивно з точки зору моральних та духовних якостей.
В судовому засіданні прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 подання ВК № 115 підтримав, проте, заперечував проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо застосування до нього такого виду більш м`якого покарання, як виправні роботи, так як вважає, що, зглядаючись на ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, не відшкодування шкоди, заподіяної злочином, призначення більш м`якого покарання у виді громадських робіт не відповідатиме вчиненому злочину, а тому наполягав на призначенні більш м`якого виду покарання у виді обмеження волі.
В судове засідання представник спостережної комісії при Кагарлицькій райдержадміністрації не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи.
Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали подання, клопотання засудженого про застосування щодо нього більш м`якого покарання у виді виправних робіт, приходить до висновку щодо задоволення подання Кагарлицької виправної колонії ( 115 ) Київської області, погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, та задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо застосування до нього більш м`якого покарання у виді виправних робіт, обґрунтовуючи своє рішення наступним.
Обґрунтування судом призначення засудженому ОСОБА_5 більш м`якого покарання у виді виправних робіт.
Так, що стосується задоволення клопотання ВК № 115 щодо застосування до засудженого ОСОБА_5 більш м`якого покарання, то клопотання слід задовольнити, так як засуджений ОСОБА_5 повністю підпадає під положення ст. 82 КК України, - заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.
Крім того, суд наголошує на тій обставині, що призначення більш м`якого виду покарання засудженому є пільгою засудженого, який повинен своєю позитивною поведінкою довести ту обставину, що він заслуговує на застосування до нього більш м`якого покарання, зокрема, у виді виправних робіт.
Так, вищевказану пільгу засуджений повинен отримати лише після виконання вимог, які прямо та чітко зазначені в ч. 3 ст. 82 КК України, де, зокрема, зазначено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Що стосується фактичних обставин справи, то судом в судовому засіданні встановлено, що:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сімферополь, АР Крим, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав до засудження за адресою: АДРЕСА_2 , одружений, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, засуджений:
- 17.04.2015 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки;
- 29.02.2016 року Кагарлицьким районним судом Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.04.2015 року по 15.06.2015 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України.
Початок строку покарання: «17» квітня 2015 року.
Кінець строку покарання: «17» лютого 2020 року.
1/3 строку покарання: «18» жовтня 2016 року.
Не відбутий термін покарання станом на 06.12.2016 року становить 3 роки 73 дні.
В Кагарлицьку виправну колонію Київської області (115) прибув із Чернігівського СІЗО, де утримувався з 21.04.2015 року, де за час перебування дисциплінарних стягнень та заохочень не мав.
По прибуттю в ВК 115 «15» серпня 2015 року працевлаштований різноробочим на виробництві установи.
До праці відносився добре, завдану роботу виконував добросовісно.
За час відбуття покарання характеризується позитивно, заходи виховної спрямованості відвідує регулярно, реагує на них правильно.
Так, за час перебування в місцях позбавлення волі 3 рази заохочувався керівництвом установ за добросовісне відношення до праці та зразкову поведінку, дисциплінарних стягнень, в тому числі погашених чи знятих в установленому порядку, не має.
З а о х о ч е н н я
1. 14.01.2016 р. За сумлінну поведінку та добросовісне ставлення Подяка Нач. ВК
до праці в котельні установи.
2. 28.04.2016 р. За сумлінну поведінку та добросовісне ставлення Подяка Нач. ВК
до праці в котельні установи.
3. 20.10.2016 р. За добросовісне відношення до праці та Подяка Нач. ВК
професійне вирішення виробничих питань.

Дисциплінарних стягнень, в тому числі знятих, чи погашених в установленому порядку, немає.
Слід зазначити, що за весь період відбування покарання засуджений поводить себе правильно, з адміністрацією колонії коректний та ввічливий, в колективі засуджених не конфліктує, виказує позитивні плани на майбутнє.
Засуджений ОСОБА_5 свою вину у вчиненому злочині визнав та розкаюється.
Засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення і заслуговує, на думку учасників процесу, зокрема, представника ВК 115, прокурора, згідно ст. 82 КК України, заміни покарання більш м`яким покаранням, та, на думку суду, на виправні роботи.
Суд при вирішенні даного питання керувався нормами як матеріального, так і процесуального права.
Що стосується норм матеріального права, то суд керувався наступним.
Так, згідно ст. 82 КК України:
1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.
3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Як видно з матеріалів подання, пояснень представника ВК № 115, пояснень самого засудженого ОСОБА_5 , останній став на шлях виправлення.
Про даний факт, окрім іншого, свідчить висновок, який міститься в характеристиці засудженого, та який міститься в матеріалах справи, в якому зазначено, що засуджений ОСОБА_5 зарекомендував себе з позитивної сторони, став на шлях виправлення, тому заслуговує на застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким згідно ст.. 82 КК України.
4. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин.
Отже, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_5 був засуджений 17 квітня 2015 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого
Відповідно, згідно з положеннями ч. 4 ст. 12 КК України, засуджений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин.
Відповідно до положень ст. 25 КК України засуджений ОСОБА_5 вчинив необережний злочин.
Отже, зглядаючись на положення ч. 4 ст. 12, ст. 25 КК України засуджений ОСОБА_5 вчинив необережний тяжкий злочин, що дає підстави на час слухання даного кримінального провадження, а саме, станом на 06.12.2016 року застосувати до нього п. 1 ч. 4 ст. 82 КК України.
Відповідно, як де юре, так і де факто засуджений ОСОБА_5 підпадає під положення п. 1 ч. 4 ст. 82 КК України, так як станом на день слухання справи, - станом на 06.12.2016 року відбув більше, ніж 1/3 частину покарання, так як 1/3 строку покарання засудженим ОСОБА_5 відбута 18 жовтня 2016 року.
Що ж стосується застосування до засудженого ОСОБА_5 більш м`якого покарання у виді виправних робіт, то при вирішенні даного питання судом були враховані як формально - юридичні підстави, так і оціночні підстави заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, які передбачені частиною третьою ст. 82 КК України.
Так, що стосується формально - юридичних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням було враховано, що на час слухання справи засудженим ОСОБА_5 було відбуто більше, ніж 1/3 частина покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області.
Крім того, при застосуванні формально - юридичної підстави заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням враховано наступні чинники:
1. Згідно ст. 12 КК України, злочин, вчинений ОСОБА_5 відноситься до категорії злочинів тяжкого ступеню тяжкості.
2. Згідно ст. 25 КК України злочин, вчинений ОСОБА_5 є вчиненим з необережності.
3. Відсутність в діях ОСОБА_5 пенітенціарного рецидиву.
Так, що стосується оціночних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому ОСОБА_5 було враховано слідуючі підстави:
Так, як видно з матеріалів справи (висновок спостережної комісії, подання ВК № 115, пояснення учасників процесу, зокрема, представника ВК 115, судом встановлено, що процес виправлення засудженого ОСОБА_5 досягнув тієї стадії, на якій відбування засудженим ОСОБА_5 призначеного покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним.
Крім того, до оціночних підстав, які дають змогу застосувати до засудженого ОСОБА_5 положення ст. 82 КК України суд відносить наступні обставини:
- за час відбування покарання засуджений ОСОБА_5 за сумлінну поведінку і ставлення до праці має 3 заохочення від керівництва установи відбування покарання за сумлінну поведінку та ставлення до праці.
- за час відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не мав жодного дисциплінарного стягнення.
Вищевказана обставина на думку суду свідчить про усталену правослухняну поведінку засудженого ОСОБА_5 .
Суд вважає, що наявність такої кількості заохочень, при відсутності дисциплінарних стягнень, в тому числі знятих чи погашених в установленому законом порядку, пояснення представника ВК 115, характеристика на засудженого, висновки комісії, свідчать про уставлене позитивне відношення до праці та позитивну поведінку засудженого ОСОБА_5 та його дійсне ставлення на шлях виправлення та перевиховання в розрізі положень, викладених в ст. 82 КК України, та які, відповідно, є підставою для застосування пільги для засуджених, - заміни призначеного основного покарання більш м`яким.
- далі, суд враховує ту обставину, що засуджений ОСОБА_5 виказує позитивні плани на майбутнє, що, на думку суду, виражається в тому, що після можливого звільнення з місць позбавлення волі засуджений ОСОБА_5 бажає влаштуватися на роботу, що свідчить про той факт, що засуджений після звільнення з місць позбавлення волі бажає продовжувати реальний процес адаптації до суспільства.
- шкода, заподіяна злочином частково відшкодована. Так, це підтверджується копіями платіжних доручень ПрАТ «СК «Уніка», які містяться в матеріалах кримінального провадження, з яких вбачається, що потерпілій стороні страховою компанією, в якій була застрахована цивільна відповідальність засудженого ОСОБА_5 , потерпілій стороні відшкодовано близько 62000 грн.
Крім того, засуджений до поміщення його в місця позбавлення волі намагався відшкодувати шкоду заподіяну злочином шляхом надання особисто коштів потерпілій стороні, проте, потерпіла сторона відмовилася приймати кошти, що вказує на об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість відшкодовувати шкоду, заподіяну злочином.
- засуджений ОСОБА_5 має на утриманні трьох неповнолітніх дітей:
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Отже, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 є єдиним годувальником в сім`ї, тому його подальше перебування в місцях позбавлення волі ставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище, відповідно, сім`я знаходиться фактично в стані виживання.
Отже, при наявності вищевказаних формально - юридичних та оціночних підстав для заміни невідбутої частини покарань більш м`яким суд прийшов до висновку, щодо визначення засудженому ОСОБА_5 конкретного різновиду такої заміни у виді виправних робіт.
При визначенні виду більш м`якого покарання засудженому ОСОБА_5 суд орієнтувався на послідовність їх розташування, яка розміщена в ст. 51 КК України.
Суд наголошує на тій обставині, що при заміні невідбутої частини покарань більш м`яким, суд може обрати будь - який з більш м`яких видів основного покарання, а не лише той, який є найближчим до раніше призначеного у згаданому переліку ст. 51 КК України, тому з урахуванням вищевикладених обставин судом було обрано до засудженого ОСОБА_5 покарання у виді виправних робіт з дотриманням умов та підстав такого застосування, які передбачені ст.. ст.. 51 - 82 КК України.
Порядок призначення покарання у виді виправних робіт, зокрема, ОСОБА_5 чітко регламентовано ст. 57 КК України, де, зокрема, зазначено, що:
1. Покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.
2. Виправні роботи не застосовуються до вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, до непрацездатних, до осіб, що не досягли шістнадцяти років, та тих, що досягли пенсійного віку, а також до військовослужбовців, працівників правоохоронних органів, нотаріусів, суддів, прокурорів, адвокатів, державних службовців, посадових осіб органів місцевого самоврядування.
Зглядаючись на вимоги ч. 2 ст. 57 КК України засудженому ОСОБА_5 може бути призначено покарання у виді виправних робіт, він не входить до переліку осіб, яким не можливо призначити дане покарання.
Крім того, суд наголошує, що такий вид покарання, як виправні роботи, є основним покаранням (ч. 1 ст. 52 КК України), яке може бути призначене судом засудженому ОСОБА_5 у випадку заміни невідбутої частини покарання у виді обмеження або позбавлення волі більш м`яким (ч. 1 ст. 82 КК України ).
При вирішенні даного питання суд також керувався ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", зокрема, в постанові зазначено, що правильне вирішення питання про застосування виправних робіт значною мірою залежить від ретельного з`ясування даних про особу підсудного (працездатність, сімейний стан, поведінка на роботі, і за місцем проживання, ставлення до праці, тощо).
Так, судом в судовому засіданні встановлено, що засуджений ОСОБА_5 працездатного віку, працездатний, по місцю відбування покарання працевлаштований, добре відноситься до праці, йому гарантоване працевлаштування після можливого звільнення з місць позбавлення волі.
Порядок і умови виконання покарання у виді виправних робіт регламентуються главою 9 КК України.
Порядок відрахувань із заробітку засуджених до виправних робіт регулюється ст. 45 КВК України.
Крім того, при визначенні строку покарання у виді виправних робіт судом було застосовано положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», зокрема, абз. 1 п. 4, де зазначено, що у випадках, коли максимальна межа більш м`якого покарання, що встановлена відповідною статтею Загальної частини КК України є меншою строку невідбутої частини покарання, строк більш м`якого покарання не може перевищувати цю межу.
Суд вважає, що застосування до ОСОБА_11 більш м`якого покарання у виді виправних робіт не суперечить реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, даним рішенням суду виконується мета кримінального покарання - як її каральної, так і виправної складової.
Суд наголошує на тій обставині, що заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, на відміну від умовно -дострокового звільнення від відбування покарань не веде до зміни кримінально -правового статусу особи засудженого ОСОБА_5 , - він вважається таким, що продовжує відбування покарання, хоча і іншого виду.
Це зумовлює і відповідно кримінально - правові наслідки даного різновиду заміни покарання більш м`яким.
Вони, зокрема, полягають у наступному:
1. Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України під час відбування більш м`якого покарання до особи засудженого ОСОБА_5 може бути застосовано умовно - дострокове звільнення за правилами, які передбачено ст. 81 КК України.
2. Відповідно до ч. 4 ст. 90 КК України строк погашення судимості ОСОБА_5 обчислюється з дня відбуття більш м`якого покарання, при цьому однак цей строк визначається тим більш суворим покаранням, яке було призначено ОСОБА_5 за вчинений ним злочин.
3. У випадку вчинення ОСОБА_5 під час відбування виправних робіт нового злочину суд відповідно до ч. 6 ст. 82 КК України матиме змогу до покарання за знову вчинений злочин приєднати не відбуту частину більш м`якого покарання за правилами, які передбачені ст.ст. 71-72 КК України.
Обгрунтування позиції суду щодо критичного відношення до позиції прокурора про неможливість призначення засудженому ОСОБА_5 більш м`якого покарання у виді виправних робіт, та можливість, на думку прокурора, призначення більш м`якого покарання у виді обмеження волі з огляду на положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Перш за все, на думку суду, позиція прокурора в судовому процесі грунтується на хибному, та, відповідно, юридично не коректному в даному випадку застосуванні в основі положень ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", в той же час в даному конкретному випадку, - заміна невідбутої частини основного покарання, - досить чітко врегульовано іншою нормою матеріального права, - ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Відповідно, позиція прокурора грунтується на нормі права, яка регулює призначення того чи іншого покарання, хоча повинна грунтуватися на нормі права, яка регулює заміну (а не призначення) покарання.
Норму права, яка регулює призначення виду покарання в даному випадку, на думку суду, слід застосовувати лише в розрізі щодо можливості призначення того чи іншого покарання до засудженого, якому вже призначено покарання, та який його відбуває, довів своє виправлення та перевиховання, та заслуговує на заміну покарання.
Відповідно, ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» є спеціальною нормою, яка передбачена законодавцем при вирішенні питання про саме, - заміну покарання, та яку необхідно застосовувати в даному випадку, а не застосовувати норму, (на якій наполягав прокурор в судовому засіданні), яка регулює порядок призначення покарання, питання чого врегульовано загальною нормою, - ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", відповідно, при наявностті загальної та спеціальної норми слід застосовувати спеціальну норму, яка більш чітко врегульовує питання, щодо врегулювання яких вона прийнята законодавцем.
Отже, як вказано вище судом, питання заміни невідбутої частини покарання більш м`яким чітко врегульовано спеціальною нормою, - ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Правовий аналіз застосування положень ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» у відношенні до засудженого ОСОБА_5 .
Згідно п. 2 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»:
- умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність:
при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення.
Слід зазначити, що в судовому процесі прокурор не заперечував того, що засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення.
Далі, згідно п. 4 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»:
- заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк. При цьому більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених в Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутий строк покарання, призначеного вироком.
Відповідно, у випадку заміни засудженому ОСОБА_5 призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи, слід призначити виправні роботи терміном на 2 роки, так як згідно ч. 1 ст. 57 КК України покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи.
Крім того, така позиція прокурора, на думку суду, прямо порушує ст.ст. 1, 4, 6, 8, 9 КПК України.
Так, згідно ч. 1 ст. 1 КПК України:
- порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Згідно ч. 2 ст. 2 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Згідно ч. 1 ст. 4 КПК України кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 1 ст. 6 КПК України кримінальне провадження за правилами цього Кодексу здійснюється щодо будь якої особи, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 6 КПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Зглядаючись на вищевказане, суд вважає, що прокурор під час участі у кримінальному провадженні, що стосується судового процесу, повинен керуватися положенням ст.ст. 1, 4, 6, 8, 9 КПК України, а не керуватися суб`єктивним ставленням до кожного процесу, яке не підкріплене законодавчо.
Крім того, суд критично відноситься до позиції прокурора, який вказував на ту обставину, що злочинні наслідки ( у виді смерті особи), є значною перепоною для застосування такої пільги, як виправні роботи, що на думку суду є юридично не коректним з огляду на наступне ( в даному конкретному випадку).
Так, у вироці Носівського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року, зокрема, в його мотивувальній частині було враховано наступне:
- враховано ту обставину, що засуджений ( на той час обвинувачений) ОСОБА_5 порушив правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило загибель 1 особи.

Вищевказані обставини і послугували для суду підставою для висновку, що виправлення та перевиховання засудженого ОСОБА_5 не можливе без ізоляції від суспільства, та, відповідно, потягнуло за собою призначення судом покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно, заперечення прокурора при вирішенні питання щодо заміни основного виду покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи з огляду на обставину, - загибель однієї особи, - є порушенням положень ст. 61 Конституції України.
Згідно ст. 61 Конституції України:
Ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Отже, слід зазначити, що ст. 61 КК України закріплює загальновизнаний принцип права «двічі за одне і те саме не карають», - (non bis in idem).
Стосовно кримінальної відповідальності цей принцип закріплено в ст. 4 Протоколу № 7 до «Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини», а також у ч. 3 ст. 2 КК України.
Так, в ст. 4 Протоколу № 7 до «Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини» зазначено: «Жодна людина не може бути вдруге притягнута до відповідальності або покарана у кримінальному порядку судом однієї і тієї самої держави за злочин, за який вона вже була остаточно виправдана або засуджена відповідно до закону і кримінально-процесуального права цієї держави».
У свою чергу ч. 3 ст. 2 КК України закріплює положення, що «ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за той самий злочин більше одного разу».
Сама стаття 61 міститься у розділі ІІ Конституції України, - «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина», в якому закріплені конституційні права, свободи і обов`язки людини і громадянина, та їх гарантії.
Слід зазначити, що термін «юридична відповідальність» у ст. 61 Конституції України вживається як синонім так званої негативної юридичної відповідальності, тобто, відповідальності за правопорушення.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Конституційний Суд України у справі про відповідальність осіб дійшов висновку, що за своїм змістом п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності, а ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно- правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності, тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності - діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що створюють їх склад), та відповідальність за них.
Разом з тим у цьому ж рішенні Конституційний Суд зауважив, що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну.
Поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність».
Притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності особи.
Форма і порядок притягнення особи до юридичної відповідальності регламентується законом. Зокрема, порядок притягнення особи до кримінальної відповідальності регламентується КПК України.
Відповідно, ст. 61 Конституції України, вона забороняє притягувати фізичну особу щонайменше двічі до юридичної відповідальності одного виду (цивільно-правової, кримінальної, адміністративної, дисциплінарної тощо) за одне й те саме правопорушення (цивільно-правовий делікт, злочин, адміністративне або дисциплінарне правопорушення).
Частина 2 ст. 61 Конституції України закріплює принцип індивідуалізації юридичної відповідальності правопорушника. Цей принцип знайшов своє відображення у галузевому законодавстві. Так, частина 1 ст. 65 КК України передбачає, зокрема, що суд при призначенні покарання особі, винної у вчиненні злочину, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Отже, зглядаючись на вищевказане, суд вважає, що посилання прокурора при вирішенні питання про заміну покарання на обставини, які були враховані при призначенні покарання, є юридично не коректними, та такими, що порушують основоположний Закон України, зокрема, положення ст. 61 Конституції України, та галузеві Закони, - КК України, КПК України, так як такі посилання мають ознаки повторного покарання за вчинений злочин, за який ОСОБА_5 вже відбуває покарання.
Окерімо слід зазначити, що з моменту вчинення злочину відносно засудженого на даний час ОСОБА_5 держава використовує кримінальну репресію, - законодавче закріплення покарання та виконання покарання засудженого за вчинений злочин.
Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Отже, суд зазначає, що єдиною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_5 усіх юридичних ознак злочину, визначеного в диспозиції ч. 2 ст. 286 КК України.
В даному випадку кримінальна відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 настала за протиправні діяння, які були ним вчинені з необережності, - з урахуванням положень ст. 25 КК України.
Отже, підставою кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_5 є вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто при наявності об`єктивних (об`єкт, діяння, наслідки, причиновий зв`язок) і суб`єктивних (суб`єкт, вина) ознак, які характеризують дане суспільно небезпечне діяння як злочин.
Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок засудженого ОСОБА_5 , який вчинив злочин, який передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараним у повній відповідності з законом.
Такий обов`язок виник з моменту вчинення засудженим ОСОБА_5 злочину, який передбачено ч. 2 ст. 286 КК України і створює тим самим кримінальні правовідносини між обвинуваченим ОСОБА_5 і державою.
Проте, слід зазначити, що, на думку суду кримінальна репресія, що застосовується до особи, винної у вчиненні злочину, також має стадії, розуміння яких також має важливе значення при вирішенні питань, які пов`язані з процесом як розслідування кримінального провадження, процесом його судового слухання, та, звісно ж, виконанням вироку суду, що набрав законної сили, з огляду на наступне.
Так, кримінальну репресію слід поділити по характеру:
1. заходи обмежуючого характеру;
2. заходи карального характеру.
Заходи обмежуючого характеру застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого під час проведення досудового слідства, судового слідства, які мають вираз, зокрема, у запобіжних заходах, тощо;
Заходи карального характеру кримінальної репресії знаходять вираз у призначенні виду та міри покарання, порядок відбування покарання, зокрема, визначенням типу установи виконання покарання, тощо.
Відповідно, зглядаючись на стадії кримінальної репресії, при вирішенні питання про заміну виду покарання прокурору слід посилатися на об`єктивні обставини, які існували та існують під час застосування до засудженого заходів кримінальної репресії карального характеру (тобто, об`єктивні обставини, які існують після факту вступу обвинувального вироку в законну силу, та, відповідно, відбування засудженим покарання), а не на факти, які існували під час застосування до засудженого кримінальної репресії обмежувального характеру, (обставини вчинення злочину, причинно наслідкові наслідки вчиненого злочину, поведінка засудженого до винесення вироку).
Крім того, суд вважає, що посилання прокурора на неможливість заміни основного покарання на виправні роботи, зглядаючись на значний термін невідбутого основного призначеного покарання у виді позбавлення волі, який становить 3 роки 73 дні, також не заслуговує на увагу з огляду на наступне.
Положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» не передбачає обмежень щодо призначення більш м`якого покарання при наявності значного терміну невідбутого покарання, яке замінюється, тобто, таке посилання прокурора не ґрунтується на законі.
Окрім того, положення ст. 57 КК України також не передбачає застережень призначення покарання у виді виправних робіт при наявності значного терміну невідбутого іншого основного покарання.
Зглядаючись на вищевказане, суд зазначає, що при заміні покарання, саме заміні покарання, а не його призначенні, слід керуватися не загальними нормами, які регулюють порядок призначення покарання, а нормами, які є спеціальними, а саме, - положеннями ст.ст. 57, 81 КК України, положеннями ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», так як застосування до засудженого ОСОБА_5 при заміні покарання загальних норм, які регулюють призначення, а не заміну покарання, а саме, - положеннями ст.ст. 65 67, 72 КК України, ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", на застосуванні яких наполягає прокурор, є порушенням ст. 61 Конституції України.
Крім того, слід зазначити, що суд приймає рішення на підставі ст. 22 КПК України, - змагальність сторін та свобода в поданні ними до суду своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості, з урахуванням положень ст.ст. 84, 95 КК України.
Так, згідно ч.1 ст. 22 КПК України:
Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Отже, конституційне закріплення засади змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 4 ч. 1 ст. 129 Основного Закону) обумовило його особливу роль у кримінальному провадженні.
Слід зазначити, що основну роль грає паритетність сторін обвинувачення і захисту, які самостійно відстоюють їхні правові позиції у формі судового спору шляхом реалізації наданих законом процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно ч. 2 ст. 22 КПК України:
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Отже, суд дає оцінку дослідженим доказам з урахуванням положень ст.ст. 84, 95 КПК України.
Згідно ст. 84 КПК України
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому прокурору, або посилатися на них.

Так, суду в судовому засіданні установою винання покарань, - ВК 115, та засудженим ОСОБА_5 надано в достатньому обсязі належні та допустимі докази того, що:
- він став на шлях виправлення в розумінні положень ст. 82 КК України, ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», що є однією із підстав для застосування пільги, яка передбачена ст. 82 КК України. Окрім того, слід зазначити, що прокурор не заперечував того факту, що засуджений ОСОБА_5 заслуговує на застосування до нього пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміну призначеного покарання на більш м`яке;
- відбув 1/3 частину покарання, що є необхідною умовою для заміни основного виду покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке, - зокрема, - на виправні роботи.
Даний факт доведено довідкою, наданою установою виконання покарань, та яка міститься в матеріалах кримінального провадження.
- відсутні законодавчі заборони на застосування пільги, передбаченої ст. 82 КК України, в зв`язку з наявністю застосування положень Закону України «Про попереднє ув`язнення».
- частково відшкодована шкода, заподяна внаслідок злочину.
На противагу вищевказаному обсягу доказів, які надані уставновою відбування покарань та засудженим ОСОБА_5 , прокурором в судовому засіданні не наведено будь яких доказів на обґрунтування позиції щодо того, що до засудженого ОСОБА_5 не можливо застосувати такий вид більш м`якого покарання, як виправні роботи, прокурор лише без обгрунтувань своєї позиції зазначив, що до засудженого ОСОБА_5 можливе лише застосування такого більш м`якого покарання, як обмеження волі.
Окремо слід зазначити, що, на думку суду, прокурором не в повній мірі здійснюється усвідомлення різниці між інститутом призначення покарання та інститутом заміни покарання, що має суттєве значення при заміні покарання засудженим, які вже відбувають покарання.
В даному випадку щодо позиції прокурора слід наголосити на п. 11 ППВС № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», яка дещо спростовує позицію прокурора в розрізі неможливості (не обгрунтованої прокурором) призначення такого виду покарання, як виправні роботи.
Так, в п. 11 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» вказано:
- оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Зокрема, в даному випадку, в судовому засіданні встановлено, що засуджений ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому злочині, перебуваючи в місцях позбавлення волі, мав правослухняну поведінку в розумінні правил відбування покарань, працював, (окремо слід зазначити, що засуджений має повне право не працювати), в результаті чого за сумлінну поведінку та ставлення до праці має 3 заохочення, по результатах можливого звільнення гарантовано працевлаштовання, бажає працювати, що вказує на намір засудженого до соціальної адаптації після можливого звільнення з місць позбавлення волі.

На противагу вищевказаним позитивним обставинам, які встановлені судом, під час судового засідання, негативних обставин, які б тим чи іншим чином перешкоджали застосуванню до ОСОБА_5 пільги, передбаченої ст. 82 КК України у виді призначення більш м`якого покарання у виді виправних робіт, не встановлено.

Суд вважає, що відмова у застосуванні до таких засуджених, як ОСОБА_5 (наявність лише позитивних елементів виправлення та перевиховання, та відсутністю в повному обсязі негативних чинників), пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, зокрема, виправних робіт, буде справляти лише негативний вплив на інших засуджених, так як не буде спонукати засуджених до відшкодування шкоди, завданої злочином, не буде спонукати інших засуджених до правослухняної поведінки в місцях позбавлення волі, а буде спонукати до настання лише формально юридичних обставин для застосування до них пільг, які передбачені ст.ст. 81, 82 КК України.

Зглядаючись на вищевказане, суд приходить до висновку щодо більшої переконливості позиції засудженого ОСОБА_5 перед позицією прокурора, який, як суд вважає, в судовому засіданні свою прокурор позицію взагалі не обґрунтовував, зазначивши лише про неможливість застосування більш м`якого покарання у виді виправних робіт.
Дана обставина також слугує для суду як одна із підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 .
Що стосується застосування норм процесуального права, то в даному випадку суд застосував ст.ст. 537, 539 КПК України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням ( поданням ) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає про той факт, що застосування інституту заміни покарання щодо засудженого ОСОБА_5 є одним з проявів принципу гуманізму у кримінальному праві.
Його застосування спрямоване на звуження меж кримінально-правової репресії для стимулювання виправлення засудженого, зокрема, ОСОБА_5 , адаптації його до норм соціальної поведінки та вимог дотримання правопорядку.
Отже, при винесені ухвали щодо засудженого ОСОБА_5 суд керувався Конституцією України, нормами діючого КПК України, КК України, КВК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ч. 2 ст. 369, 370 372, 537, 539 КПК України, ст.. 57, 82 КК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Подання начальника Кагарлицької виправної колонії (№ 115) Київської області ОСОБА_7 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким без скасування додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополь, АР Крим, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживав до засудження за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, засудженого:
- 17.04.2015 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки;
- 29.02.2016 року Кагарлицьким районним судом Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.04.2015 року по 15.06.2015 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, на підставі ст. 82 КК України, - задовольнити.
- клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, а саме, на виправні роботи, - задовольнити.
Засудженому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Сімферополь, АР Крим, громадянину України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживав до засудження за адресою: АДРЕСА_2 , одруженому, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, засудженого:
- 17.04.2015 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки;
- 29.02.2016 року Кагарлицьким районним судом Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.04.2015 року по 15.06.2015 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, не відбуту частину строку основного покарання 3 роки 73 дні позбавлення волі замінити на 2 роки виправних робіт по місцю роботи з відрахуванням 15 % заробітку щомісячно в дохід держави.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом 7 діб.

Суддя ОСОБА_1