Справа № 201/1522/17
Провадження № 1-кс/0203/30/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.03.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська
у складі: слідчого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю: прокурора ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі скаргу потерпілого ОСОБА_4 на постанову слідчого з особливо важливих справ першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000102 від 29 серпня 2016 року,
встановив:
30 січня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою щодо скасування постанови слідчого ОВС першого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000102 від 29 серпня 2016 року. У скарзі заявник зазначив, що оскаржуваною постановою було закрито кримінальне провадження щодо винесення завідомо неправосудного рішення суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6 від 19 травня 2009 р. по цивільній справі № 2-212/09 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розподіл земельної ділянки та визначення частки у земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Скаржник вказував, що постанова слідчого про закриття кримінальної справи є необґрунтованою, не враховано, що під час підготовки до розгляду та розгляду справи суддя, на думку заявника, допустив порушення вимог цивільного-процесуального законодавства, які спричинили ухвалення незаконного рішення по справі. Крім того, суддею у вказаній цивільній справі було постановлене додаткове рішення, яке в подальшому було скасоване Апеляційним судом Дніпропетровської області. Таким чином постанова про закриття справи винесена передчасно, слідчим не були виконані всі необхідні слідчі дії.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року скаргу ОСОБА_4 було передано на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.
В судовому засіданні потерпілий підтримав скаргу, вказав, що в рамках кримінального провадження допущена неповнота розслідування, не враховані наявні в матеріалах кримінального провадження докази, не проводились жодні слідчі дії, не були розглянуті його клопотання, постанова про закриття кримінального провадження на адресу потерпілого не надсилалась. Потерпілий також пояснив, що за фактом використання при розгляді Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи № 2-212/09 підроблених документів здійснюється кримінальне провадження.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечувала, вказувала, що судове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2009 року скасоване лише в частині стягнення з відповідача судових витрат по справі, в решті залишається в силі. Зважаючи на конституційний принцип обов`язковості судового рішення відсутні підстави для кваліфікації дій судді за ст. 375 Кримінального кодексу України, тому проведення слідчих дій є недоцільним, а кримінальне провадження закрите правомірно.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.
23 листопада 2015 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесена заява ОСОБА_4 про те, що суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6 19 травня 2009 р. по цивільній справі № 2-212/09 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розподіл земельної ділянки та визначення частки у земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 було ухвалене завідомо неправосудне рішення.
Було розпочате кримінальне провадження № 0000102.
Діям було надано попередню кваліфікацію за ст. 375 ч. 1 Кримінального кодексу України (ухвалення завідомо неправосудного рішення).
В ході досудового розслідування було встановлено, що на розгляді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в провадження судді ОСОБА_6 знаходилась цивільна справа № 2-212/09 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розподіл земельної ділянки та визначення частки у земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . 19 травня 2009 року у вказаній справі було ухвалене рішення про задоволення позовних вимог. Також 19 травня 2009 року судом було ухвалене додаткове рішення про розподіл судових витрат, яким з ОСОБА_4 було стягнуто на користь позивачки витрати на експертизу в розмірі 1 200,00 грн. та за геодезичну зйомку в розмірі 2 500,00 грн.
Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2009 року було скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2009 року в частині стягнення з ОСОБА_4 судових витрат, рішення від 19 травня 2009 року по суті позовних вимог залишене без змін.
В касаційному порядку справа не переглядалась. У перегляді рішення за нововиявленими обставинами було відмовлено.
Згідно п. 2 ч. 1. ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Оцінивши вказані вище обставини, старший слідчий ОВС першого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 дійшов до висновку про відсутність складу кримінального правопорушення у зв`язку з чим постановою від 29 серпня 2016 року закрив кримінальне провадження № 0000102.
Згідно ч. 4 ст. 284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України рішення слідчого про закриття кримінального провадження може бути оскаржене заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000102 воно розслідувалось на підставі заяви ОСОБА_4 , яка стала підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, також ОСОБА_4 вручалась пам`ятка про права потерпілого, у зв`язку з чим вказана особа набула статусу потерпілого та права на оскарження постанови про закриття кримінального провадження.
Згідно ч. 1 ст. 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.
Оскаржувана постанова слідчого була ухвалена 29 серпня 2016 року, разом з тим докази її направлення потерпілому в матеріалах кримінального провадження відсутні.
Як вбачається з наданих потерпілим документів йому оскаржувана постанова була направлена 18 січня 2017 року і надійшла до нього 25 січня 2017 року, після чого 30 січня 2017 року було подано скаргу. Таким чином суд приходить до висновку, що скарга подана з дотриманням встановленого КПК строку.
Оцінюючи законність постанови про закриття кримінального провадження, слід зазначити наступне.
Стаття 375 КК України передбачає кримінальну відповідальність за постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.
Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.
Як зазначено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.
Незалежність судової влади є головною умовою забезпечення верховенства права, ефективного захисту прав та свобод людини і громадянина, юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Незалежність та недоторканність суддів гарантують ст.ст. 126,129 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється.
Законом України «Про статус суддів» (чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24.06.1999 року № 6-рп/99), від 20.03.2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 року №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 03.06.2013 року №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17.07.1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29.11.1985 року та 40/146 від 13.12.1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24.05.1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10.07.1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13.10.1994 року та інших.
Згідно роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Зважаючи на те, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 2-212/09 від 19 травня 2009 року щодо позовних вимог по суті залишене в силі і є чинним, уповноваженими органами Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та Вищою радою юстиції не приймалось жодних рішень про наявність в діях судді ознак дисциплінарного правопорушення, суд вважає, що слідчий прийшов до правильного висновку про відсутність ознак кримінального правопорушення. При цьому слід відзначити, що зважаючи на конституційний принцип обов`язковості судових рішень, слідчий прокуратури не має повноважень перевіряти судове рішення на наявність ознак незаконності чи неправосудності за відсутності рішення уповноваженого органу (Вища кваліфікаційна комісія суддів, Вища рада юстиції/Вища рада правосуддя) про наявність порушень або судового рішення інстанції вищого рівня, якими б скасовувалось відповідне рішення з мотивів грубого порушення норм матеріального чи процесуального права.
Оскільки у цивільній справі № 2-212/09 такі обставини відсутні, а часткове скасування рішення стосується лише процесуального питання стягнення судових витрат і не пов`язане з грубим порушенням правових норм, немає підстав перевіряти дії судді при ухваленні вказаного рішення на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 Кримінального кодексу України, а отже оскаржувана постанова слідчого по суті є вірною.
Посилання скаржника на неповноту досудового розслідування та неналежне оформлення документів не може бути підставою для скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки передумовою продовження такого розслідування є виявлення ознак кримінального правопорушення.
Що стосується тверджень заявника про порушення порядку направлення та одержання документів, протиправного вилучення документів та доказів з цивільної справи, то вказані дії не охоплюються диспозицією статті 375 Кримінального кодексу України з приводу якої здійснювалось досудове провадження у кримінальній справі.
Згідно ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Враховуючи наведене, скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 284, 303-307 КПК України,
ухвалив:
У задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого з особливо важливих справ першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000102 від 29 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1