Справа № 357/9466/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/146/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 08.02.2017

УХВАЛА
Іменем України
08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря : ОСОБА_5 ,

за участю прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

потерпілого: ОСОБА_9 ,

представника потерпілого: ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0005566 за апеляційними скаргами обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2016 року, яким
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Василькова, Київської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , несудимого, працюючого директором ТОВ «Енгмір», жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 (два) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; постановлено цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити частково, стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до Моторного (транспортного) страхового бюро України відмовлено;

Цим же вироком вирішено питання про речові докази,

В С Т А Н О В И Л А:
За вироком суду, 17 грудня 2014 року, близько 14 години 10 хвилин, ОСОБА_7 , порушуючи вимоги п.2.1 (ґ) «Правил дорожнього руху України», відповідно до яких «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керував автомобілем «ВАЗ-21154», державний номерний знак НОМЕР_2 , в салоні якого у якості пасажира знаходився ОСОБА_9 , без полісу (сертифікату) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та рухався автодорогою Біла Церква Терезине від смт. Терезине у напрямку м. Білої Церкви на території Білоцерківського району Київської області.

Рухаючись по проїзній частині зазначеної автодороги та перебуваючи на відстані 300 м від дорожнього знаку «кінець населеного пункту «Біла Церква» ОСОБА_7 , у порушення вимог п. 1.5 «Правил дорожнього руху України», яким визначено, що «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.2.3 (б), який вимагає у водія «для забезпечення безпеки дорожнього руху бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», та п.1.2, відповідно до якого «В Україні встановлено правосторонній рух транспортних засобів», проявив бездіяльність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікся від керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу руху і допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «AUDI-80», державний номерний знак НОМЕР_3 , який під керуванням водія ОСОБА_13 рухався в напрямку с.м.т. Терезине.

В результаті зазначеної ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ-21154», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у виді переломів ребер справа, правобічного пневмотораксу, перелому кісток таза, ушкодження селезінки та розриву сечового міхура, які спричинили шок тяжкого ступеню (згідно індексу Алговера 1,5) і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя.

Водій автомобіля «AUDI-80», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у виді рани на підборідді, рани на слизовій оболонці нижньої губи, синця на нижній повіці лівого ока, крововиливу на лівому очному яблуці та розриву слизової оболонки лівого очного яблука, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Пасажир автомобіля «AUDI-80», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у виді закритої травми тулуба, що проявилось розривом селезінки, переломами ребер справа і зліва, поперечних відростків поперекових хребців, з крововиливами в черевну порожнину (700,0 мл.) та плевральні порожнини (справа 200,0 мл., зліва 250,0 мл.), які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя.

Пасажир автомобіля «AUDI-80», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_15 отримала ЗЧМТ, струс головного мозку, забій м`яких тканин голови та обличчя, забійні рани верхньої третини лівої гомілки, забій грудної клітини та забій лівого гомілково ступневого суглобу.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 1.2, 1.5, 2.1(ґ), 2.3 (б) «Правил дорожнього руху України» знаходяться в прямому причинному зв`язку зі скоєною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2016 року щодо нього змінити, зменшивши розмір грошової суми на відшкодування ОСОБА_9 моральної шкоди, у решті вирок суду залишити без змін. Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним та необгрунтованим в частині визначення розміру відшкодування ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 200 000 грн, він є занадто завищеним для нього. Визначаючи вказаний розмір, на думку апелянта, суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що він повністю відшкодував збитки та моральну шкоду потерпілій ОСОБА_14 , цивільним позивачам ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , допомагав потерпілому ОСОБА_9 при лікуванні та наразі відшкодував йому всю суму витрат, пов`язаних з лікуванням. На думку обвинуваченого, при визначені розміру відшкодування потерпілому ОСОБА_9 моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував його матеріальний стан та ту обставину, що у нього на утриманні перебуває малолітня дитина. Окрім того, він звертає увагу на те, що при первинному судовому розгляді цього кримінального провадження потерпілій ОСОБА_14 , яка як і потерпілий ОСОБА_9 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, та суд першої інстанції визначив їй розмір моральної шкоди в сумі 25 000 грн, і з цим розміром остання погодилася. Як вказує обвинувачений, він неодноразово намагався вирішити питання з потерпілим ОСОБА_9 про відшкодування йому моральної шкоди, але останній категорично відмовлявся із ним зустрітися, та зазначені обставини потерпілий ОСОБА_9 підтвердив у судовому засіданні, що відбулося 23 листопада 2016 року. На думку апелянта, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_9 та беручи до уваги наведені вище обставини, він вважає, що розмір відшкодування маральної шкоди в сумі 200 000 грн. визначений судом першої інстанції необґрунтовано.

- потерпілий ОСОБА_9 просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 24 листопада 2016 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 реальне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та стягнути із ОСОБА_7 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 350 000 грн.; з Моторно (транспортного) страхового бюро України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 112 625 грн. 50 коп. та моральної шкоди 5 100 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, разом з тим було допущено істотне порушення процесуального закону України та закону України про кримінальну відповідальність. Так, потерпілий вважає рішення суду першої інстанції несправедливим. Вказує, що обвинуваченому обрано надто м`яке покарання, яке не відповідає характеру та ступеню тяжкості соєного злочину, при цьому врахувавши як пом`якшуючу обставину визнання винуватості, щиросердне розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільно і в повному обсязі відшкодував шкоду іншим потерпілим, частково потерпілому ОСОБА_9 , проте, на його думку, це не повністю відповідає дійсності. Так, на думку, апелянта, ОСОБА_7 не вчиняв ніяких дій, які б свідчили про його розкаяння, зокрема, внаслідок скоєного обвинуваченим злочину настали тяжкі наслідки у вигляді спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що підтверджується виписками з історії хвороби; потерпілий зазначає, що протягом 3-х тижнів він перебував у реанімаційному відділенні, протягом 4-х місяців не ходив, не міг пересуватися самостійно, протягом 219 днів знаходився на лікарняному в зв`язку з непрацездатністю, має хронічне захворювання уретри та під питанням стоїть його репродуктивна функція, внаслідок чого він вважає призначене покарання невідповідним тяжкості вчиненого. Потерпілий вважає, що судом першої інстанції безпідставно лише частково задоволено його цивільний позов до ОСОБА_7 та необгрунтовано відмовлено в задоволенні цивільного позову до МТСБУ, оскільки заявлений ним позов ґрунтується на нормах матеріального права, наявність та розмір матеріальної і моральної шкоди підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів та у суду були всі підстави для задоволення цивільного позову до ОСОБА_7 та МТСБУ в повному обсязі. Окрім того, потерпілий зазначає, що в оскаржуваному вироку необґрунтовано вказано, що обвинувачений відшкодував витрати на лікування.

Захисник ОСОБА_8 в запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 просить залишити вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2016 року в частині щодо звільнення ОСОБА_7 від відбуття основного покарання з випробуванням та відмови у задоволенні частини позовних вимог без змін. Позицію обґрунтовує тим, що доводи потерпілого є необгрунтованими та безпідставними, оскільки обвинувачений добровільно відшкодовав збитки потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 114 179 грн. 78 коп., тому доводи про те, що йому не відшкодована матеріальна шкода, не відповідають дійсності. Захисник вказує, що ОСОБА_7 повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_14 та цивільним позивачам ОСОБА_13 і ОСОБА_15 матеріальну шкоду та зазначені особи жодних претензій не мають. Також адвокат вказує, що обвинувачений намагався вирішити питання відшкодування завданої шкоди з потерпілим ОСОБА_9 , проте він категорично відмовився зустрітися з обвинуваченим. На думку захисника, судом першої інстанції призначено необхідне та достатнє покарання ОСОБА_7 . Звертає увагу, що вимога щодо стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_9 витрат на лікування є безпідставною, оскільки ці витрати повністю відшкодовані ОСОБА_7 . Окрім того, на думку захисника, вимоги потерпілого про відшкодування втраченого заробітку та збільшення розміру моральної шкоди, є необгрунтованими.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали подану ОСОБА_7 апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, потерпілого ОСОБА_9 та його представника, які підтримали апеляціну скаргу потерпілого, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечували; прокурора, яка не підтримала жодної апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованим.

Суд вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Оскільки проти цього не заперечували учасники судового розгляду, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, а тому колегія суддів не проводить детальний їх аналіз та, відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується посилання потерпілого на м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання визначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У частині 2 статті 65 КК України зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами покарання» передбачено, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, а тому судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23 грудня 2005 року предбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
В абз. 1 п. 21 вищенаведеної Постанови зазначено, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Частиною 2 статті 286 КК України визначено, що порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Як слідує із матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції була врахована ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиросердно розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно і в повному обсязі відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , добровільно відшкодовував матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 .

Оцінюючи дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо можливості застосування до основного покарання, призначеного ОСОБА_7 ст.75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Зокрема, було встановлено, що обвинувачений на утриманні має малолітню дитину, раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштований, має постійне місце роботи та проживання, за якими характеризується виключно позитивно, на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Окрім того, під час досудового розслідування та судового розгляду обставин, що обтяжуть покарання, встановлено не було.

У зв`язку із викладеним, вимога потерпілого в частині призначення обвинуваченому реального покарання є необґрунтованою, а призначене судом першої інстанції покарання є достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_7 .
З приводу задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 , то у вказаній частині колегія суддів приходить до наступних висновків.

В матеріалах кримінально провадження відстутній страховий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_7 .

Дійсно, як зазначено в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 , у відповідності до п. а) ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених вищевказаним Законом, у разі її заподіяння транспортними засобами, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Суд першої інстанції прийшов до правильних висновків стосовно того, що заявлені потерпілим ОСОБА_9 позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 вищевказаного закону МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 вищевказаного закону МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 , всупереч вимогам ст. 35 зазначеного Закону не надав до МТСБУ письмового повідомлення про страховий випадок.
Оскільки право на отримання відшкодування за рахунок МТСБУ виникає у потерпілого не з моменту настання ДТП, а з моменту звернення до МТСБУ у встановленому законом порядку, потерпілим ОСОБА_9 дана процедура дотримана не була.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ні потерпілим ОСОБА_9 , ні іншою особою до МТСБУ не подавалося ні повідомлення, ні заява про страхове відшкодування.
Із вказаного можна зробити висновок, що, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не звертався до МТСБУ із заявою в порядку ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», він самостійно має відшкодовувати завдані ним збитки на підставі цивільно-правових відносин, зокрема, відповідно до ст. 1177 Цивільного Кодексу України згідно якої, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Той факт, що потерпілий ОСОБА_9 не надавав до МТСБУ будь-яких документів на підтвердження цивільної відповідальності незастрахованої особи, свідчить про відсутність будь-яких зобов`язань МТСБУ перед потерпілим.
Відповідно до ст. 23 Цивільного Кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я . Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначені розміру моральної шкоди ОСОБА_9 судом першої інстанції було враховано, що в результаті скоєного обвинуваченим ДТП та отриманих ОСОБА_9 під час цієї ДТП тілесних ушкоджень останньому спричинено значну моральну шкоду, яка виразилася у фізичних та моральних стражданнях, які він переніс і продовжує переносити, заподіянні серйозної шкоди здоров`ю, зміні установленого способу та ритму життя, вимушеній втраті соціальних зв`язків з оточуючими, тривалій втраті можливості нормально жити та працювати, облаштовувати своє життя, а тому з урахуванням вимог розумності та справедливості, було призначено для відшкодування завданої ОСОБА_9 моральної шкоди 200 000 грн.
Таким чином, прийняте судом першої інстанції рішення відповідає вимогам чинного законодавства, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а посилання в апеляційних скаргах потерпілого на недостатню суму відшкодування моральної шкоди, а обвинуваченого на завищену суму такого відшкодування не заслуговують на увагу.
Наведені в апеляційних скаргах доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, а тому апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого залишити без задоволення.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

С У Д Д І

____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4