АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005656 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, з середньою освітою, який не одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Згідно з вироком суду, 13.05.2016 року, біля 23 години 45 хвилин, ОСОБА_5 проходив по вул. Антонова,11 в м. Києві і побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_7 , що слідував по цій же вулиці та у обвинуваченого виник умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна потерпілого.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 підійшов зі спини до ОСОБА_7 , з правої сторони, та застосовуючи насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, штовхнув останнього та шляхом ривка зірвав з його плеча сумку.
Потерпілий ОСОБА_7 від цих дій обвинуваченого ОСОБА_5 втратив рівновагу та впав на землю.Після чого ОСОБА_5 відкрито викрав майно ОСОБА_7 , а саме сумку фірми «MFH», вартістю 300 грн. в якій знаходилось: гаманець вартістю 100 грн. з грошовими коштами - 650 грн. та 303 долари США, що відповідно курсу НБУ складало 7668,93 грн.; ніж фірми «Лазерман» в чохлі шкіряному коричневого кольору загальною вартістю 1000 грн. ; мобільний телефон марки «Айфон 6» вартістю 12 000 грн. з сім-карткою оператора «Київстар», вартістю 25 грн., на рахунку якої знаходилось 60 грн.; чохол до мобільного телефону вартістю 500 грн.; ключі в кількості 8 шт. загальною вартістю 300 грн.; та майно, яке матеріальної цінності для потерпілого не представляє - банківську картку «Ощадбанку» та дві картки «Приватбанку», дисконтні картки, посвідчення учасника бойових дій та посвідчення водія.
Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна ОСОБА_7 , який лежав на землі, ОСОБА_5 забрав його кепку коричневого кольору, вартістю 300 грн., та з лівої руки потерпілого зняв та відкрито викрав годинник марки « SVISS MILITARY YANOVA», вартістю 5000 грн., а також зірвав з шиї хрестик, срібний з позолотою, вартістю 150 грн.

При цьому, утримуючи при собі відкрито викрадене майно, ОСОБА_5 з місця правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
Своїми діями обвинувачений ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 30 353,93 грн.
Не погодившись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року відносно нього змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 186 КК України, та пом`якшити йому покарання, обравши не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або погрози його застосування, при заволодінні майном потерпілого, він не застосовував, що підтверджується його показаннями, які були надані в суді першої інстанції, згідно яких 13.05.2016 року близько 23 год. 45 хв. він проходив по вул. Антонова,11 в м. Києві і побачив раніше незнайомого йому чоловіка, що слідував по тій же вулиці, під впливом життєвих обставин у нього раптово виник умисел на заволодіння його сумкою, підійшовши до потерпілого зі спини з правої руки він зірвав з його плеча сумку, утримуючи при собі викрадене майно, з місця правопорушення зник, проте не застосовував до потерпілого будь-яких насильницьких дій. Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що 13.05.2016 року біля 23 год. 50 хв. до нього ззаду підбіг незнайомий йому чоловік та шляхом ривка вирвав сумку, що висіла у нього на плечі, від чого він втратив рівновагу та впав, а тому дії обвинуваченого мають кваліфікуватися за ч. 1 ст. 186 КК України, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Несправедливим є вирок і в частині призначення покарання через надмірну суворість, оскільки призначаючи його суд не надав належної оцінки стану здоров`я ОСОБА_5 , тій обставині, що на його утриманні є мати похилого віку ОСОБА_9 , яка хворіє, та за якою потрібний постійний нагляд, те що він вину повністю визнав, розкаявся у вчиненому, віддав викрадені речі потерпілому, на даний час має стабільну роботу, так як з 14.11.2016 року прийнятий на роботу в ТОВ «НТЦ «Будстандарт» на посаду техніка та зможе відшкодувати збитки потерпілому.

До суду апеляційної інстанції обвинувачений у встановлений для апеляційного розгляду день і час не з`явився, хоч і був належним чином повідомлений про це, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням про вручення судової повістки особисто ОСОБА_5 02.02.2017 року, в зв`язку з чим апеляційний розгляд відбувся без участі обвинуваченого, з врахуванням при цьому вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілого, представника потерпілого та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України.

У даному кримінальному провадженні, при визначенні в суді першої інстанції обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд першої інстанції, врахувавши при цьому думку прокурора та обвинуваченого та роз`яснивши їм положення зазначеної вище статті кримінального процесуального закону, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались. Саме до таких обставин відносяться викладені у вироку суду фактичні обставини вчинення ОСОБА_5 відкритого викрадення у потерпілого ОСОБА_7 його майна на суму 30 353,93 грн., поєднаного із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя або здоров`я потерпілого.

Вказані вище обставини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України в суді першої інстанції ніким не ставилася під сумнів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, будучи допитаним у суді першої інстанції, ОСОБА_5 повністю визнав вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, підтвердивши обвинувачення сформульоване в обвинувальному акті, та пояснивши, що побачивши чоловіка, який був напідпитку, він ззаду підійшов до нього та смикнув за сумку, від чого потерпілий впав. Після цього ОСОБА_5 зняв з руки потерпілого годинник, зняв з нього сумку, зірвав з шиї хрестик, підібрав кепку та покинув місце події.
Потерпілий ОСОБА_7 підтвердив у суді обставини його пограбування обвинуваченим, пояснивши, що після того, як обвинувачений смикнув його за сумку, він не втримався на ногах та впав. Після заволодіння його сумкою, ОСОБА_10 зняв з його руки годинник та зірвав з шиї хрестик, розірвавши мотузку, частина якої залишилась на ньому.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України за кваліфікуючою ознакою застосування насильства, що не є небезпечним для життя або здоров`я потерпілого, та необхідність перекваліфікації цих дій на ч. 1 ст. 186 КК України спростовуються тим, що обвинувачений повністю визнав вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та погодився із думкою прокурора про можливість розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження всіх доказів по справі, тобто не оспорював фактичні обставини викладені в обвинувальному акті та вироку суду, в тому числі і застосування при цьому до потерпілого насильства, що не є небезпечним для життя або здоров`я останнього, в даному випадку не можуть бути взяті до уваги, виходячи з положень ч. 3 ст. 349 та ч. 2 ст. 394 КПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про призначення ОСОБА_5 занадто суворого покарання, то, на думку колегії суддів, при його призначенні, відповідно до вимог ст. 65 КК України, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке є тяжким, обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який не зайнятий суспільно корисною працею. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_5 суд не знайшов.
Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без його ізоляції від суспільства, та обрав ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на мінімальний, згідно санкції вищезазначеної норми кримінального закону, строк.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про перебування на його утриманні матір похилого віку ОСОБА_9 , яка хворіє, та за якою потрібний постійний нагляд, як і про те, що на даний час ОСОБА_5 має стабільну роботу, так як з 14.11.2016 року прийнятий на роботу в ТОВ «НТЦ «Будстандарт» на посаду техніка, на підтвердження яких ОСОБА_5 надані до апеляційної інстанції ніким не завірені копії відповідних довідок (а.с.78-80), без надання їх оригіналів, з урахуванням того що такі дані не надавались суду першої інстанції та не досліджувались ним, не можуть бути належним чином перевірені апеляційним судом, оскільки вказані вище не завірені у встановленому порядку світлокопії документів не являються допустимими доказами.

Посилання обвинуваченого на його щире каяття та повернення потерпілому частини відкрито викрадених речей також не може бути підставою для зміни вироку суду в частині призначеного покарання, оскільки потерпілому речі були повернуті не обвинуваченим, а слідчим, згідно розписки від 19.05.2016 (а.с.61).

Таким чином, під час судового провадження у першій інстанції не допущено будь-яких порушень кримінального процесуального закону, в тому числі і положень ч. 3 ст. 349 КПК України, і тому підстав для зміни вироку суду та перекваліфікації дій ОСОБА_5 на ч. 1 ст. 186 КК України та призначення йому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, як про те просить ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вона задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3