АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/169/17 Справа № 183/5327/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002887, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Дніпро, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 30.09.2015 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185, ст. 75 КК України до 4 років позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі, з урахуванням її уточнення (т. 1 а.с. 218, 219), обвинувачений просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, і пом`якшити призначене йому покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим за ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 15 грудня 2015 року приблизно о 12.00 годині разом із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, діючи з єдиним злочинним умислом, подзвонили до кв. АДРЕСА_3 , де їм відчинила двері потерпіла ОСОБА_9 , якій вони представилися представниками газової служби та шляхом обману,після чого проникли до вказаної квартири, де відволікаючи увагу потерпілої, діючи умисно, реалізуючи спільний злочинний умисел, особа щодо якої виділені матеріали, зайшла до зальної кімнати та з шафи таємно викрала майно, що належить потерпілій, а саме золоті вироби, заподіявши останній матеріальну шкоду на загальну суму 2 211 грн. 13 коп.

Вищезазначені дії ОСОБА_7 в оскаржуваному вироку були кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, у той же час зазначає, що призначене йому покарання є явно несправедливим внаслідок своєї суворості, та вважає, що суд при його призначенні не врахував належним чином обставини, що мають значення, а саме повне визнання ним своєї вини, щире каяття, відсутність претензій майнового характеру зі сторони потерпілої та відшкодування завданої шкоди, а також те, що у нього на утриманні перебувають двоє малолітніх дітей та мати, яка є інвалідом ІІ групи. Запевняє, що після відбування покарання буде працювати, виховувати дітей та не вчиняти правопорушень.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, що підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити в повному обсязі, а вирок суду змінити та пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання; прокурора, що заперечував проти апеляційної скарги, вважав її безпідставною, а вирок суду законним, і просив залишити скаргу без задоволення, а вирок без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Що стосується доводів обвинуваченого про наявність підстав для пом`якшення призначеного йому покарання, то вони не є достатньо обґрунтованими.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із вироку суду, при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, на обліках у лікарів психіатра, нарколога, фтизіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно; відсутність претензій з боку потерпілої; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, - і обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті закону України про кримінальну відповідальність та з реальним його відбуванням.

Відповідно до ст. ст. 71, 78 КК України та згідно роз`ясненням Верховного Суду України щодо правильно та однакового застосування вказаних норм закону, які містяться в пунктах 10, 26 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зі змінами та доповненнями, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

У разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) і в період іспитового строку вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Зважаючи на викладене, рішення суду про призначення покарання на підставі ст. 71 КК України є законним, а обраний спосіб призначення покарання за сукупністю вироків, є обґрунтованим.

Виходячи з наведеного, колегія суддів, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, зокрема вчинення ним тотожного корисливого злочину в період іспитового строку за попереднім вироком, доходить висновку, що виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення інших кримінальних правопорушень можливе виключно за умови ізоляції його від суспільства. Вид та розмір покарання, призначеного йому судом першої інстанції за вчинене кримінальне правопорушення, та остаточне покарання, призначене йому за правилами ст. 71 КК України, відповідають принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатніми для досягнення цілей покарання.

Також колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає неприйнятними доводи ОСОБА_7 щодо його щирого каяття у вчиненому злочині, оскільки, як правильно зазначено судом першої інстанції, твердження захисту про щире каяття не може бути визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, у зв`язку з тим, що обвинувачений протягом всього розгляду справи неодноразово змінював свої показання, в тому числі взагалі заперечуючи свою участь у вчиненні злочину, і будь-яких дій, які б свідчили про щире каяття, окрім його слів під час останнього слова, не вчинив.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував дані про його особу, відшкодування шкоди потерпілій та перебування на утриманні дітей та матері, колегія суддів розцінює як надумані, оскільки виходячи із виду і розміру покарання, суд призначив ОСОБА_7 покарання з урахуванням і тих обставин, про які зазначає обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, у зв`язку з чим підстав для зміни вироку та призначення більш м`якого покарання не вбачається.
Що стосується можливості застосування при призначенні покарання цьому обвинуваченому положень ст. 69 КК України, про що останній просить в апеляційній скарзі, то за змістом даної норми призначення більш м`якого покарання, ніж передбачене законом, є можливим за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та з урахуванням особи винного.

Ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для застосування положень ст. 69 КК України, і такий висновок колегія суддів вважає правильним зважаючи на те, що злочин, за який ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком суду, був вчинений ним у період іспитового строку за попереднім вироком суду, яким цього обвинуваченого було засуджено за вчинення тотожного корисливого злочину, а також відсутні обставини, що пом`якшують його покарання.

Підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. ст. 87, 412 КПК України, колегією суддів під час апеляційного перегляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення, а саме строк перебування його під вартою з 11 жовтня 2016 року по 24 січня 2017 року включно, у строк відбування покарання, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4