Справа № 362/1591/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/24/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 18 31.01.2017

УХВАЛА
Іменем України
31 січня 2017 року Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

при секретарі ОСОБА_6 , ОСОБА_7

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2016 року, яким :

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, не працюючого, освіта професійно-технічна, раніше судимого:

- 04.12.2015 року Васильківським міськрайонним судом Київської області за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік,

- 26.02.2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 185 , ч.4 ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, вироком Апеляційного суду Київської області ОСОБА_9 засуджено на 2 роки 1 місяць позбавлення волі; визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України та виправдано його за ч.3 ст.185 КК України.

Вироком також вирішене питання щодо речових доказів по справі.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :
Як зазначено у вироку суду, досудовим розслідуванням ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він, будучи раніше судимим, 26.02.2015 року засуджений Васильківським міськрайонним судом Київської обрості за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, на шлях виправлення не став та повторно вчинив умисний злочин.

Так, 16.03.2016 року близько 14-00 годин ОСОБА_9 проходив поряд з домоволодінням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_10 ..

Там ОСОБА_9 через паркан помітив, що на території огородженого вищевказаного домоволодінню на землі знаходиться електродвигун. В цей час у ОСОБА_9 виник намір на таємне викрадення вказаного електродвигуна. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та, користуючись тим, що за ним ніхто не спостерігає, підійшов до хвіртки, відчинив її, тим самим проник на територію домоволодіння, та підійшов до електродвигуна потужністю 3 квт. В подальшому ОСОБА_9 взяв до рук електродвигун вартістю 1777 грн., що належить ОСОБА_10 , та вийшов із території домоволодіння. Після чого ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном скористався на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму. 1777 грн.

ОСОБА_9 обвинувачується в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням в інше сховище, тобто за ч.3 ст.185 КК України.

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2016 року ОСОБА_9 , визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України та виправдано його за ч.3 ст.185 КК України. Обґрунтовуючи своє рішення суд послався на недоведеність вчинення обвинувачений кримінального правопорушення. Зокрема, не була встановлена дата вчинення злочину, не ідентифіковано двигун, не встановлено його вартість, не спростовані показання обвинувченого.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить провести судове слідство та дослідити матеріали кримінального провадження, вирок щодо ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримнільного процесуального законодавства, невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку з неповнотою судового розгляду, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. З урахуванням вироку Апеляційного суду Київської області на підставі ч.1 ст. 71 КК України визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку не зазначив мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Крім того, судом взагалі не прийнято до уваги та не надано належної оцінки слідчому експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 02.08.2016 року, показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , потерпілого. Суд в мотивувальній частині вироку ставить під сумнів належність викраденого двигуна потерпілому, однак в резолютивній частині залишає його ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю доповідача, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу, обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги, допитавши свідків, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту ст. 370 КПК України вирок повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд, керуючись законом, мотивує вирок доказами, розглянутими в судовому засіданні, та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності.

У відповідності до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 , суд послався на те, що недоведена вина ОСОБА_9 у вчиненні таємного викрадення 16.03.2016 року майна потерпілого ОСОБА_14 ..

Доводи апеляційної скарги прокурора про істотні порушення вимог кримнільного процесуального законодавства, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_9 за ст. 185 ч. 3 КК України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

У відповідності до ч.1 ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Об`єктивними ознаками складу злочину є об`єкт і об`єктивна сторона, суб`єктивними суб`єкт і суб`єктивна сторона. До об`єктивної сторони відносяться спосіб, місце, час, обстановка вчинення злочину.

Кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 передбачає таємне викрадення чужого майна(крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше сховище.

Предметом крадіжки може бути будь-яке майно, яке має певну вартість та є чужим для зловмисника.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органами досудового розслідування не було належним чином ідентифіковано предмет злочину електордвигун. В матеріалах справи наявна копія висновку спеціаліста щодо вартості викраденого майна (а.с. 27), для проведення якого було надано лише копія постанови слідого, а електродвигун не оглядався та не досліджувався.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 242 КПК України, слідчий або прокурор зобов`язані звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків. Однак, ні слідчий, ні прокурор зазначених вище вимог закону не дотрималися.

Колегія суддів також зазначає, що слідчим, вилучений у ОСОБА_9 електродвигун не оглядався та не визнавався речовим доказом.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_9 обвинувачується у у проникненні на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_10 та викрадення з території зазначеного домоволодіння електродвигуна. Однак, дані обставини нічим об`єктивно не підтверджуються.

Допитаний як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_15 пояснив, що взяв електродвигун на території ділянки № 5 лінії 8. Ці обставни підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 в суді першої інстанції, який також був допитаний за клопотанням прокурора при розгляді апеляційної скарги, відповідно до показань якого, обвинувачений витягував двигун саме із ділянки № НОМЕР_1 восьмої лінії.

За клопотанням прокурора, під час розгляду справи в суді першої інстанції, органу досудового розслідування доручалося провести слідчі експерименти з участю обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 з метою перевірки їх показів щодо місця де ОСОБА_9 взяв вилучений у нього електродвигун. Згідно даних протоколів проведення слідчих експериментів від 02.08.2016 року, і ОСОБА_9 , і ОСОБА_11 вказали на ділянку № 5 лінії 8.

Доводи апелянта про те, що судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_11 про те, що, на його думку з 7 лінії виносили інструменти на 8 лінію, бо була крадіжка саме на 7 лінії, а також протокол слічого експерименту, колегія вважає безпідставними.

Суд у вироку проаналізував показання свідка ОСОБА_11 та результати слідчого експерименту і висловив з цього приводу свої висновки.

Крім того, допитаний за клопотанням прокурора при розгляді апеляційної справи свідок ОСОБА_11 пояснив, що він особисто бачив, як ОСОБА_9 заходив на ділянку № 5 восьмої лінії, яка на той час була захаращена, поскільки власники рідко на неї навідувалися, та приблизно через кілька хвилин вийшов з вказаної ділянки з електродвигуном. Особисто він не бачив щоб обвинувачений заходив на 4 ділянку 7 лінії.

Тобто, вся сукупність доказів свідчить про те, що електродвигун ОСОБА_9 взяв на п`ятій ділянці восьмої лінії. Об`єктивних даних, які б свідчили про проникнення ОСОБА_9 на ділянку № 4 лінії № 7 та викрадення звідти електродвигуна потерпілого стороною обвинувачення суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не взяв до уваги та не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_10 є неогрунтованими. Так, суд першої інстанції допитав зазначених свідків та дав оцінку їх показанням, аналізуючи та оцінюючи їх в сукупності з усіма наданими в кримінальному провадженні доказами. Крім того, жодна з вказаних осіб не була очевидцем вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення. Крім того, колегія суддів зазначає, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 стосовно того, що їм стало відомо про інкримінований ОСОБА_9 злочин від учасників кримінального провадження, не можуть бути допустимими доказами в кримінальному провадженні на підставі ч. 7 ст. 97 КПК України.
Посилання в апеляційній скарзі на суперечливість вироку в частині вирішення долі речового доказу, а саме залишення електродвигуна потерпілому, в той час як суд ставить під сумнів належність його потерпілому, на думку колегії суддів, не дають підств для скасування вироку суду з ухваленням нового вироку.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обовязок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що досліджені судом докази не містять конкретних та достовірних даних про місце скоєння інкримінованого ОСОБА_9 злочину та про предмет злочину.

На думку колегії суддів, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України, місцевим судом правильно зроблено висновок про те, що прокурором не доведено, що обвинуваченим ОСОБА_16 вчинене інкриміноване йому правопорушення.

Колегія суддів вважає, що питання про недоведеність вини ОСОБА_16 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення вирішено судом на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів. Суд не може брати на себе функції сторони обвинувачення та шукати докази вини обвинуваченого. Ці обов`язки закон покладає на сторону обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції належним чином дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, дотримуючись вимог ст. 374 КПК України, проаналізувавши їх та давши їм належну юридичну оцінку, дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та на законних підставах ухвалив виправдувальний вирок.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано були застосовані положення ст. 62 ч. 3 Конституції України за змістом яких обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_16 були досліджені всі докази надані сторонами кримінального провадження, з`ясовані всі обставини, що можуть мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

В зв`язку з вище викладеним, колегія суддів не вбачає істотних порушень вимог кримнільного процесуального законодавства, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_16 ухвалено судом відповідно до вимог кримінального процесуального закону і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги прокурора немає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2016 року яким ОСОБА_9 визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України та виправдано його за ч.3 ст.185 КК України, - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

С У Д Д І :