АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1008/17 Справа № 208/3820/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000067, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 366 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явлених йому обвинуваченнях за ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 366 КК України і виправдано у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень за відсутністю події злочину. Цивільний позов залишено без задоволення, вирішено питання про долю речових доказів

Згідно вироку, ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він, працюючи на посаді директора товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрохіммет», будучи службовою особою вказаного підприємства, незаконно звільнив працівника з роботи з особистих мотивів, а також склав та видав завідомо неправдиві офіційні документи за наступних обставин.

Так, 05.12.2013 року, на підставі наказу № 22 «Про звільнення» від 05.12.2013 року, зі своєї ініціативи, діючи умисно, з особистих мотивів, ОСОБА_8 незаконно звільнив ОСОБА_10 , яка працювала на підприємстві з 01.02.2007 р. на посаді технолога-лаборанта, при цьому незаконно застосувавши як підставу для звільнення ОСОБА_10 - п. 2, 3 ст. 40, ст. 147 Кодексу законів про працю України, - за порушення трудової дисципліни, яке виразилося, нібито, в розведенні тварин, але відповідно до акту документальної позапланової перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 29.04.2014 р., таке порушення ніяким чином не відноситься до порушення норм трудового договору або правил внутрішнього трудового розпорядку.

Таким чином, директор товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрохіммет» ОСОБА_8 , звільнивши з особистих мотивів працівника ОСОБА_10 , грубо порушив право громадянина на працю.

Також, у перших числах грудня 2013 р., ОСОБА_8 склав та видав завідомо неправдивий офіційний документ - наказ № 22 «Про звільнення» від 05.11.2013 р. технолога-лаборанта ОСОБА_10 , з підстав порушення нею трудової дисципліни.

Окрім цього, у перших числах грудня 2013 р. ОСОБА_8 склав та видав завідомо неправдивий офіційний документ - наказ № 22 «Про звільнення» від 05.12.2013 р. технолога-лаборанта Неводничої, визначивши як причину її звільнення відповідно до положень п. 2, 3 ст. 40, ст. 147 Кодексу законів про працю України, невідповідність працівника займаній посаді, недостатню кваліфікацію, систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, та порушення трудової дисципліни.

Також, у перших числах грудня 2013 р., ОСОБА_8 склав та видав задніми числами завідомо неправдивий офіційний документ - наказ № 18/1 «По особовому складу» від 18.10.2013 р., у якому йшлося про оголошення догани технологу-лаборанту ОСОБА_10 , у зв`язку з порушенням останньою трудової дисципліни.

Дії ОСОБА_8 були кваліфіковані стороною обвинувачення за ч. 1 ст. 172 КК України як незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів, а також за ч. 1 ст. 366 КК України як складання та видачу службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу.

У межах судового розгляду судом першої інстанції було встановлено, що звільнення ОСОБА_10 дійсно мало місце, втім є обґрунтованим, таким, що відповідає законодавству про працю, а також було здійснене ОСОБА_8 без особистих мотивів.

Також судом було встановлено, що складання наказів від 05.11.2013 р., 05.12.2013 р., 18.10.2013 р. здійснювалося не ОСОБА_8 , а бухгалтером підприємства, а також відсутні підстави для визнання цих документів завідомо неправдивими.

Встановивши таким чином відсутність події інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, суд першої інстанції виправдав його у пред`явленому обвинуваченні на підставі ч. 7 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що оскаржуваний вирок суду вважає незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню на підставі ст. 409 КПК України у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що при викладені доказів на підтвердження встановлених судом обставин показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 викладені вибірково та не в повному обсязі, в той час як ці показання могли істотно вплинути на висновки суду по кримінальному провадженню, але суд безпідставно їх до уваги не прийняв та оцінки не надав.

Зазначає, що показання потерпілої ОСОБА_10 судом взяті до уваги також вибірково. Так, остання пояснила, що за весь час роботи на підприємствах, де ОСОБА_13 був керівником, починаючи з січня 2002 року. Їй ніколи не робили зауважень та не притягували до відповідальності, і тільки з появою нового бухгалтера ОСОБА_11 почались конфлікти з приводу собак, які жили на території підприємства до укладання договору оренди з корпорацією «Екологія Днепр» і продовжують жити до цього часу. Наказ про її звільнення був виданий 05.11.2013 р., проте фактично вона продовжувала працювати до 05.12.2013 р., і тільки після її звернення до прокуратури у грудні 2013 р. адміністрація підприємства почала вживати заходи щодо виправлення помилки у даті звільнення.

Вказує, що висновок суду про неможливість визнання наказу від 05.11.2013 р. офіційним документом є помилковим, оскільки саме на підставі цього документу було внесено запис до трудової книжки потерпілої про її звільнення.

Зазначає, що при дослідженні наказу від 05.12.2013 р. № 22 про звільнення ОСОБА_10 судом не було взято до уваги відсутність визначених законодавством підстав для звільнення її за невідповідністю займаній посаді, недостатньою кваліфікацією, систематичним невиконанням без поважних причин покладених на неї трудових обов`язків.

Вказує, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду дійсно було скасовано припис Територіальної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 28.04.2014 р. № 04-03-48/48-34 як протиправний, втім ця обставина не свідчить про законність звільнення ОСОБА_10 .

Зазначає, що показання обвинуваченого ОСОБА_14 , покладені в основу оскаржуваного вироку суду, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, оскільки він не виявив помилку у наказі про звільнення потерпілої самостійно, а почав телефонувати останній з цього приводу тільки після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Також посилається на неврахування судом того, що крім неправдивої дати звільнення потерпілої, ОСОБА_15 вказано інші підстави звільнення, що призвело до неможливості влаштуватися на іншу роботу, а звільнення та запис в трудовій книжці про звільнення на підставі наказу N22 від 05.12.2013 року призвів до проблем з отриманням пенсії та її індексації.

Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурорів та потерпілої, які апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, на її задоволення наполягали; обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись на її необґрунтованість; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України, що узгоджується з наведеними вище положеннями Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; або 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; або 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення або встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора висновки суду першої інстанції про відсутність подій інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, викладені в оскаржуваному вироку, колегія суддів погоджується з ними, виходячи з наступного

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, наявними у матеріалах кримінального провадження доказами об`єктивно підтверджується те, що обвинувачений ОСОБА_8 , працюючи на посаді директора ТОВ "Дніпрохіммет", наказом від 18.10.2013 р. № 18/1 притягнув працівника того ж підприємства ОСОБА_10 до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, а наказом від 05.12.2013 р. звільнив її у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також за порушення трудової дисципліни.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю висновку суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не було спростовано законність звільнення потерпілої та здійснення його без особистих мотивів з боку обвинуваченого, оскільки цей висновок грунтується на детальному дослідженні обставин справи та доказів, яким надана належна оцінка.

Так, суд першої інстанції, аналізуючи показання потерпілої ОСОБА_10 , оцінив їх критично зважаючи на те, що вони виходять від заінтересованої особи та суперечать дійсним обставинам справи, які підтверджуються сукупністю інших доказів, що узгоджуються між собою.

Крім того, суд обгрунтовано визнав недопустимими на підставі п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України докази, отримані внаслідок призначення та проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Дніпрохіммет" Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області зважаючи на те, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2014 р. дії зазначеного органу щодо проведення вказаної перевірки було визнано незаконними, а припис, виданий за її результатами, - скасований.

Також суд грунтовно відкинув показання свідка ОСОБА_16 щодо законності проведеної нею перевірки та незаконності звільнення ОСОБА_10 , оскільки вони спростовуються постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2014 р. та суперечать сукупності інших досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою. Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що показання цього свідка по суті є не викладенням фактичних обставин, які їй відомі та мають значення для справи, а її особистою суб`єктивною оцінкою законності певних дій, і в цьому сенсі вони не можуть бути покладені в основу обвинувачення.

Є правильним та відповідає матеріалам справи і висновок суду першої інстанції про те, що з інших досліджених доказів частина, в тому числі показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_12 , підтверджують законність дій ОСОБА_8 , а решта не підтверджує винуватість останнього в обсязі висунутого йому обвинувачення, а отже незаконність звільнення ОСОБА_10 не знайшла підтвердження.

Тим більше не є доведеним і вчинення таких дій ОСОБА_8 з особистих мотивів, оскільки наявність в останнього будь-якого особистого мотиву щодо звільнення ОСОБА_10 стороною обвинувачення не обгрунтована та не підтверджена доказами, при цьому сама потерпіла у судовому засіданні підтвердила, що неприязливі стосунки або конфлікти між нею та обвинуваченим відсутні.

Також суд першої інстанції дійшов грунтовного висновку про безпідставність обвинувачення ОСОБА_8 у складанні завідомо неправдивих офіційних документів зважаючи на те, що, як було встановлено у межах судового розгляду, відсутні як об`єктивна, так і суб`єктивна сторона цього умисного злочину, а зазначення у наказі про звільнення дати листопада замість грудня є помилкою іншої особи - бухгалтера, що складала наказ, яка не є кримінально караною.

Колегія суддів погоджується з правильністю вищенаведених висновків, оскільки вони грунтуються на матеріалах кримінального провадження та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги прокурора не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, виходячи з наступного.

Так, посилання цього апелянта на вибіркове взяття судом до уваги змісту показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є безпідставними, оскільки висновки суду з цих показань відповідають їх дійсному змісту.

Доводи прокурора щодо неналежної оцінки показань потерпілої ОСОБА_10 не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд, оцінюючи ці показання при ухваленні вироку, надав їм належну оцінку та грунтовно відкинув зважаючи на те, що вони суперечать дійсним обставинам справи, які підтверджуються сукупністю інших доказів, що узгоджуються між собою.

Що стосується посилання апелянта на звільнення потерпілої на підставі наказу, виданого 05.11.2013 року, то воно є безпідставним оскільки, як було встановлено судом у межах судового розгляду, такий наказ був виданий 05.12.2013 р. Аналогічні висновки щодо часу та обставин її звільнення викладені у постанові Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2014 р. Крім того, вказані доводи прокурора суперечать і змісту обвинувачення, згідно якому наказ, датований 05.11.2013 р., був складений ОСОБА_8 на початку грудня 2013 р.

Посилання апелянта на те, що висновок суду про неможливість визнання наказу від 05.11.2013 р. офіційним документом є помилковим, оскільки саме на підставі цього документу було внесено запис до трудової книжки потерпілої про її звільнення, колегія суддів оцінює критично зважаючи на те, що, як було встановлено судом, ОСОБА_10 була звільнена на підставі наказу № 22 від 05.12.2013 р., а внесення до її трудової книжки дати звільнення 05.11.2013 р. пояснюється помилкою головного бухгалтера, яка складала відповідні документи. Час виявлення даної помилки обвинуваченим, на неправильне встановлення якого судом посилається апелянт, істотного значення для справи не має.

Доводи прокурора щодо невзяття судом до уваги наявності у наказі від 05.12.2013 р. № 22 про звільнення ОСОБА_10 посилання на низку підстав для прийняття такого рішення, які він вважає незаконними, а також що скасування постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду припису Територіальної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 28.04.2014 р. № 04-03-48/48-34 як протиправного, не свідчить про законність звільнення ОСОБА_10 , колегія суддів оцінює критично. Так, накази про притягнення ОСОБА_10 до дисциплінарної відповідальності у встановленому порядку не визнані неправомірними та не скасовані, думка потерпілої та прокурора про їх незаконність не має об`єктивного підтвердження та відноситься до сфери їх особистих суб`єктивних оцінок, а доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до тенденційної переоцінки доказів.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування оскаржуваного вироку суду, а також вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта в цілому не обгрунтовують наявності обставин, що згідно ч. 1 ст. 415 КПК України зумовлюють скасування вироку суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, що є предметом апеляційних вимог.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог ч. 1 ст. 218 КПК України, в умовах очевидності розташування на території Заводського району м. Кам`янське Дніпропетровської області місця вчинення дій, у яких сторона обвинувачення вбачає ознаки кримінальних правопорушень, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було з невідомої підстави проведене слідчим підрозділом Баглійського СВ РВ ДзМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 9, 404, 405, 407, 415 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 366 КК України, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4