АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1641/2016 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року у кримінальному провадженні № 0008423 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

10 червня 1996 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 206,

ч. 2 ст. 141 КК України в редакції 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

14 вересня 2000 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 140,

ст. 43 КК України в редакції 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна;

13 серпня 2007 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці з конфіскацією всього майна;

23 жовтня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309,

ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці та 23 лютого 2015 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року

ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд, ОСОБА_6 31 серпня 2015 року біля 13 години 45 хвилин, знаходячись в салоні трамваю № 3, побачив у раніше незнайомого ОСОБА_8 мобільний телефон та вирішив його таємно викрасти. Впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 дістав з кишені шортів ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Lenovo P-780», загальною вартістю 2 886 грн., та, утримуючи його при собі, намагався залишити салон трамваю, проте свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий потерпілим та свідком при виході з трамваю на зупинці громадського транспорту «Національний авіаційний університет», що по просп. Комарова в м. Києві.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність своєї винуватості та правильність юридичної кваліфікації діяння, просить змінити вирок суду, призначивши йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що судом першої інстанції не враховано стан його здоров`я, а саме наявність у нього ряду тяжких невиліковних захворювань, від яких він не зможе отримувати належне лікування в місцях позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, що відповідає кримінально-правовій кваліфікації за ч. 2 ст. 15. ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, узгоджуються з фактичними обставинами кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися судом в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, колегія суддів, не встановивши істотних порушень кримінального процесуального закону в цій частині, згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає лише висновки суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дотримуючись наведених вимог закону, суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, крім ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості, та конкретних обставин його вчинення, зокрема, повернення потерпілому викраденого майна, врахував щире каяття обвинуваченого, що визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів, прийняв до уваги дані про особу винного, котрий раніше неодноразово судимий, не займається суспільно-корисною працею, врахував його молодий вік та наявність ряду тяжких захворювань, а тому обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімального розміру цього виду покарання, передбаченого законом за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Посилання на те, що ОСОБА_6 визнав свою вину, щиро покаявся, а тому став на шлях виправлення і для нього буде достатнім покарання у виді арешту, не є переконливими, оскільки відношення обвинуваченого до своїх дій було оцінено судом першої інстанції в сукупності з іншими обставинами провадження, а висновок суду про відсутність підстав для призначення ОСОБА_6 іншого, альтернативного виду покарання, всупереч тверджень апеляційної скарги, достатньо переконливо у вироку обґрунтований. З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки дані про особу ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий та через шість місяців після звільнення з місць позбавлення волі по відбуттю покарання за попереднім вироком, вчинив новий злочин, навіть за наявності у нього ряду тяжких захворювань, свідчать що лише покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні ОСОБА_6 на певний строк до кримінально-виконавчої установи, відповідатиме його меті. До того ж в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що стан здоров`я обвинуваченого унеможливлює відбування ним призначеного судом першої інстанції покарання.

За таких обставин, слід визнати, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого й попередження вчинення ним нових злочинів, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4