Номер провадження: 11-сс/785/102/17
Номер справи місцевого суду: 520/215/17-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2017 року м. Одеса
Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого - ОСОБА_7 ,

представника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.01.2017 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000001 від 01.01.2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання в.о. начальника СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , про арешт майна, вилученого 04.01.2017 року в ході обшуку автомобіля "Mercedes-Benz S500", д/н НОМЕР_1 , припаркованого на території Київського ВП в м. Одесі за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, буд.2-А, а саме:

- грошові купюри номіналом 200 грн. у кількості 309 купюр;

- грошові купюри номіналом 100 доларів США у кількості 45 купюр;

- сумка чорного кольору, в якій знаходяться: дозвіл на зброю № НОМЕР_2 , на право зберігання, носіння Мисливського нарізного карабіну МКМ-072С6 від 05.10.2016 на ім`я ОСОБА_9 ; дозвіл на зброю № НОМЕР_3 на право зберігання, носіння пристрою травматичної дії « НОМЕР_4 від 26.05.2016 на ім`я ОСОБА_9 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Fruehauf» моделі Т34С1, тип - загальний напівпричіп н/пр.-бортовий-тентований, д/н НОМЕР_5 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_11 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Koegel» моделі SH24, тип - загальний напівпричіп н/пр.-бортовий-Е, Д/н НОМЕР_6 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_11 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 , про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 ; договір купівлі-продажу 5141/2016/233625 транспортного засобу «Lexus ES 350» на ім`я ОСОБА_9 , книжка щодо експлуатації мисливського карабіну; договір купівлі-продажу 6541/2016/239630 транспортного засобу «Mercedes-Benz S550 4Matic» на ім`я ОСОБА_9 ; папірці з записами, квитанції, зошит з рукописними записами, блокнот с записами; візитниця з візитками та карткою «Приват-Банк» № НОМЕР_8 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_13 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 2 ключі до врізних замків;

- предмет зовні схожий на пістолет з маркуванням «Фенікс-Р 9мм. РА, вироблено в Україні, ВІ052200», споряджений магазином з 21 патронами з резиновими кулями чорного кольору, калібру 9 мм.;

- рушниця на якій маються маркувальні позначки «МКМ-072С6 7,62x39, 1969, НОМЕР_9 , КІ-М08118» з двома магазинами в чохлі;

- патрони з калібровкою 7,62 у загальній кількості 69 патронів,

- мобільний телефон «Самсунг»;

- мобільний телефон «Самсунг» з нульовим імей та сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Лайфселл»;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу "Мермедес-Бенц" білого кольору, д/н НОМЕР_1 .

Своє рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої необхідності в накладенні арешту на вищевказане майно, оскільки воно має значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, могло використовуватись як засіб або знаряддя вчиненого кримінального правопорушення, а тому є предметом кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди, у зв`язку з чим можуть бути використані в якості речових доказів у кримінальному провадженні та з ними необхідно провести відповідні експертизи, а не накладення арешту майна може призвести до зникнення, втрати або пошкодження майна або інших негативних наслідків, які перешкоджатимуть кримінальному провадженню.

На дану ухвалу адвокат ОСОБА_8 в інтересах власника арештованого майна - ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить поновити строк на її апеляційне оскарження, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання в повному обсязі та повернути усе вилучене майно власнику - ОСОБА_9 .

Вимог про поновлення строку на апеляційне оскарження захисник мотивує тим, що ухвала була постановлена без участі ОСОБА_9 та його представника, копія ухвали не була надіслана ОСОБА_9 та була отримана ним лише 20.01.2017 року у слідчого, у зв`язку з чим строк на апеляційне оскарження був пропущений ним з поважних причин.

В обґрунтування вимог про скасування оскаржуваної ухвали адвокат вказує, що власник майна - ОСОБА_9 не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, а майно, на яке накладений арешт, не має ознак, встановлених ст.167 КПК України для майна, на яке може бути накладений арешт, та не має жодного відношення до кримінального правопорушення, що розслідується. Підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_9 немає.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновків про таке.

Доводи апеляційної скарги адвоката про незаконність розгляду слідчим суддею районного суду клопотання без виклику власника майна та не повідомлення про результатами такого розгляду заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна розглядається за участю власника майна. Неприбуття цих осіб не перешкоджає розгляду клопотання. Тобто, слідчий суддя має право розглянути клопотання за відсутності власника майна, однак при цьому в матеріалах провадження мають міститися дані про належне повідомлення цієї особи про дату та час розгляду клопотання.

Як убачається з матеріалів судової справи, слідчий суддя розглянув клопотання слідчого про арешт майна без участі власника майна, а копію оскаржуваної ухвали власник отримав лише 20.01.2017 року, апеляційна скарга до апеляційного суду надійшла 23.01.2017 року.

Відповідно до вимог ч.3 ст.395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За таких підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що строк на оскарження апелянтом фактично не пропущений, оскільки, як було встановлено судом і не заперечувалось прокурором, навіть на день апеляційного розгляду апелянт не отримував копії оскаржуваної ухвали, що з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК України строк на звернення з апеляційною скаргою ним не пропущений.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду та невиконання слідчим та слідчим суддею положень ст.ст. 167, 168, 170, 171, 172, 173 КПК України, при зверненні з клопотанням, його розгляді та прийнятті рішення за результатами розгляду клопотання, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судової справи по розгляду клопотання про накладення арешту на майно, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення слідчого судді районного суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів судового провадження, пояснень прокурора та слідчого під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000001 від 01.01.2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_9 не було оголошено про підозру у вчинені вказаних кримінальних правопорушень, що підтвердив суду прокурор.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого судді в ухвалі, так і слідчого та прокурора у клопотанні на те, що вилучене під час обшуку за місцем проживання підозрюваного майно відповідає критеріям ч.2 ст. 167 КПК України, не ґрунтуються на вимогах закону.

Апеляційним судом встановлено, що зазначені в клопотанні речі, з урахуванням правової кваліфікації злочину, не мають відношення до предмету доказування в рамках кримінального провадження та вони не відповідають критеріям визначеним в ст.ст.98, 167 КПК України.

Доводи прокурора, що вилучені під час обшуку могли використовуватись як засіб або знаряддя вчиненого кримінального правопорушення, а тому є предметом кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди, у зв`язку з чим можуть бути використані в якості речових доказів у кримінальному провадженні та з ними необхідно провести відповідні експертизи, а не накладення арешту майна може призвести до зникнення, втрати або пошкодження майна або інших негативних наслідків, які перешкоджатимуть кримінальному провадженню не знайшли свого підтвердження доказами, і прокурор апеляційному суду не зміг це обґрунтувати. Навпаки зазначив, що на зброю є відповідні дозволи і відсутня будь-яка інформація щодо скасування або незаконності цього дозволу, а патрони з калібру 7,62 у загальній кількості 69 патронів, які були вилучені, перебувають у вільному продажі за наявності відповідного дозволу на рушницю.

Інші речі, вилучені при обшуку, також не мають відношення до предмету доказування по кримінальному провадженню, оскільки є речами загального використання, а їх вилучення можна розцінювати як порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 31, 32, 33 Конституції України. Крім того, доводи прокурора щодо необхідності накладення арешту на телефон також є непереконливими, оскільки доступ до інформації щодо телефонних переговорів та СМС переписки власника телефону можливий шляхом витребування в установленому законом порядку у оператора мобільного зв`язку.

Апеляційний суд, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, вважає, що досягнення цілей і мети досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, не може бути компенсоване таким підходом органу досудового розслідування щодо невмотивованого ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не має відношення до предмету доказування по даному кримінальному провадженню.

Більш того, на переконання апеляційного суду, ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За таких обставин, покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати необґрунтованими та незаконними, а ухвалу слідчого судді - такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 131, 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.01.2017 року, якою задоволено клопотання в.о. начальника СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , про арешт майна, вилученого 04.01.2017 року в ході обшуку автомобіля "Mercedes-Benz S500", д/н НОМЕР_1 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання в.о. начальника СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , про арешт майна, вилученого 04.01.2017 року в ході обшуку автомобіля "Mercedes-Benz S500", д/н НОМЕР_1 , розташованого на території Київського ВП в м. Одесі за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, буд.2-А, у кримінальному провадженні №0000001 від 01.01.2017 року -відмовити.

Зобов`язати слідчого та прокурора повернути власнику все майно, яке було вилучене 04.01.2017 року в ході обшуку автомобіля "Mercedes-Benz S500", д/н НОМЕР_1 , в рамках кримінального провадження №0000001 від 01.01.2017 року.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4