Ухвала
іменем україни
13 червня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000139 щодо
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за ч. 1 ст. 309 КК та виправданого за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК,
установив:
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів прокурора зводиться до того, що він не мав можливості забезпечити явку свідків до апеляційного суду, який всупереч ст. 22 КПК не створив умов для реалізації стороною обвинувачення права подати свої докази, довести їх допустимість та переконливість. За твердженням скаржника, апеляційний розгляд здійснено з порушенням ст. 2 вказаного Кодексу та засади законності, і це перешкодило суду ухвалити справедливе рішення. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає положенням ст. 370 КПК, а відмову суду в задоволенні апеляційних вимог прокурора необґрунтованою.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року ОСОБА_6 визнано невинуватим і виправдано за пред`явленим йому обвинуваченням за ч. 2 ст. 307 КК через недоведеність вчинення ним цього кримінального правопорушення Цим же вироком ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК суд звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки, і поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, незаконного придбання, зберігання наркотичних засобів та психотропних речовин без мети збуту.
Як установив суд, 03 квітня 2014 року під час проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) у гаражному приміщенні працівники правоохоронних органів виявили і вилучили: 3 згортки з амфетаміном загальною вагою 0,1561 г; коробку та 3 згортки з канабісом загальною вагою 12,53 г; 2 шприци із залишками амфетаміну загальною вагою 0,00058 г; частину від пляшки, виріб з наперстком та фрагмент паперу з нашаруваннями екстракту канабісу загальною вагою 0,4938 г, які засуджений зберігав для власних потреб без мети збуту.
Крім того, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він біля будинку за місцем проживання під час проведення оперативної закупки двічі збув ОСОБА_7 психотропну речовину, обіг якої обмежено. Зокрема, 04 лютого 2014 року приблизно о 15.50 год. ОСОБА_6 збув за 200 грн указаній особі амфетамін вагою 0,0624 г, а 03 квітня 2014 року приблизно о 14.30 год. збув їй за 2500 грн амфетамін вагою 0,6819 г.

За змістом вироку місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_6 за епізодами незаконного збуту психотропної речовини, послався на те, що не встановлено достатніх доказів для доведення його винуватості в суді.

Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 30 червня 2016 року залишив без змін указаний вирок.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційних вимог сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників вказаного провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК законність насамперед полягає у тому, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади виконують зобов`язання неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

У силу ст. 92 вказаного Кодексу обов`язок доказування винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення покладається на сторону обвинувачення, яка має довести належність та допустимість поданих нею доказів. Водночас за правилами ч. 3 ст. 23, ч. 6 ст. 22 КПК саме згадана сторона зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом, який створює необхідні умови для здійснення сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд апеляційної інстанції при перегляді вироку щодо ОСОБА_6 дотримався наведених законодавчих приписів.
За матеріалами справи, прокурор, не погодившись із вироком місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК подав апеляційну скаргу. У ній він просив апеляційний суд скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 409 КПК, оспорюване рішення й ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 та ч. 1 ст. 309 КК і в межах санкцій цих статей призначити йому покарання, що належить відбувати реально. Крім того, прокурор заявив клопотання про дослідження ряду письмових доказів та допит певних свідків, показання яких, на його думку, підтверджують вчинення ОСОБА_6 збуту психотропної речовини.
Як убачається з кримінального провадження, даних у журналі судових засідань та на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовано їх перебіг, прокурор, виходячи з положень ст. 322 КПК, вважав неможливим ухвалення апеляційним судом обвинувального вироку без допиту заявлених стороною обвинувачення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та особи, залученої до конфіденційного співробітництва.
Усупереч доводам у касаційній скарзі суд апеляційної інстанції, виконуючи завдання кримінального провадження, керуючись статтями 7, 22, 23, 404 КПК задовольнив клопотання прокурора в частині дослідження окремих процесуальних документів, а також допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . При цьому апеляційний суд, створюючи необхідні умови для реалізації прокурором його процесуального права неодноразово відкладав розгляд справи, ухвалив рішення про накладення штрафу на свідка ОСОБА_9 та про привід останнього. Попри це прокурор не забезпечив присутність свідків обвинувачення під час апеляційного розгляду 11 квітня, 17 травня та 30 червня 2016 року. Також прокурор, не надавши суду письмових доручень слідчого оперуповноваженому ОСОБА_10 , не спростував доводів сторони захисту щодо недопустимості доказів через порушення ст. 41 КПК.
За таких обставин апеляційний суд з огляду на вимоги ст. 318 КПК щодо необхідності завершення розгляду справи протягом розумного строку, 30 червня 2016 року вирішив її по суті.
Апеляційний суд у своїй ухвалі детально проаналізував пред?явлене ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК та обставини, що в силу ст. 91 КПК належать до предмета доказування, оцінив в аспекті статей 84, 94 цього Кодексу зібрані у кримінальному провадженні докази, дав вичерпні відповіді на всі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі й умотивовано відмовив у її задоволенні. Ухвала суду апеляційної інстанції не суперечить ст. 370 КПК.
Переконливих аргументів щодо неможливості забезпечити присутність свідків обвинувачення в судових засіданнях під час апеляційного розгляду, порушення судом засади законності та не створення ним умов для реалізації стороною обвинувачення права подати докази, у касаційній скарзі не міститься.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваної ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Отже касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3