У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів: ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

розглянувши у судовому засіданні заяву захисника ОСОБА_9. в інтересах засудженого ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року щодо нього,

у с т а н о в и л а:

вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 11 серпня 2015 року ОСОБА_2 засуджено за частиною п'ятою статті 368 Кримінального кодексу України в редакції Закону України від 18.04.2013 року (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням функцій представника влади та місцевого самоврядування, на строк два роки з конфіскацією Ѕ частини належного йому майна. Відповідно до статті 54 КК ОСОБА_2 позбавлено 11 рангу посадової особи місцевого самоврядування. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 199 750 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 15 січня 2016 року вирок районного суду змінено. У мотивувальній частині вироку замість слів «ОСОБА_4.» і «ОСОБА_5.» зазначено слова у відповідних відмінках «інша особа» та «друга інша особа» відповідно. Визнано недопустимими деякі докази та виключено їх з мотивувальної частини вироку.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року судові рішення щодо ОСОБА_2 змінено, виключено з мотивувальної частини кваліфікуючу ознаку за частиною п'ятою статті 368 КК «одержання неправомірної вигоди (хабара), поєднаної з її вимаганням».

Захисник ОСОБА_9. звернувся із заявою до Верховного Суду України про перегляд ухвали суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_2 з підстави, передбаченої пунктом 3 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Посилається на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норми права, передбаченої статтею 290 КПК, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2017 року в справі № 5-364 кс16.

Крім того, захисник порушує питання про скасування постановлених щодо ОСОБА_2 судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 статті 445 КПК, і на обґрунтування зазначених підстав заявник долучає до заяви копії ухвал касаційного суду №5-3106к12 від 14 серпня 2012 року, №5-24к13 від 12 березня 2013 року, №5-1965км14 від 22 травня 2014 року, №5-727км14 від 18 лютого 2014 року, №5-420км16 від 4 лютого 2016 року, №5- 280км16 від 28 січня 2016 року, №5-1203км16 від 01 березня 2016 року.

Захисник ОСОБА_9. вважає, що провадження в справі слід закрити в зв'язку з відсутністю належних та допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 368 КК. Зазначає, що в оспореному судовому рішенні має місце неоднакове застосування норм матеріального права, що закріплено у статтях 15, 65, 368 КК, та норм процесуального права, а саме статей 31, 271 КПК. Крім того, захисник вказує на те, що в справі щодо ОСОБА_2, стороною обвинувачення не були відкриті та не досліджені матеріали в порядку статті 290 КПК, на підставі яких проводились негласні слідчо-розшукові дії, що є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. При цьому вказує на постанову прокуратури Херсонської області про здійснення контролю за вчиненням злочину від 30 вересня 2013 року, згідно з якою здійснено негласну слідчу (розшукову) дію, та зазначає, що ухвала слідчого судді про здійснення аудіо та відео контролю стороною обвинувачення не надавалась та судом не досліджувалась. Також захисник наголошує на тому, що не були прийняті постанови про здійснення контролю за вчиненням злочину за епізодами вручення коштів від 27 квітня 2013 року, 29 квітня 2013 року, 24 травня 2013 року, 27 травня 2013 року та 3 липня 2013 року. Вважає, що зазначені докази мали бути визнані недопустимими.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог статті 447 КПК заява про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 статті 445 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 та 2 статті 445 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше.

Заява захисника ОСОБА_9. подана Верховному Суду України 8 травня 2017 року, тобто в строк, який значно перевищує три місяці з дня ухвалення як оспорюваного так і порівнюваних судових рішень, а тому заява в цій частині не підлягає розгляду у зв'язку з пропуском строку на подання заяви про перегляд судового рішення.

Що стосується вимог заявника про скасування постановленого щодо ОСОБА_2 судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 3 статті 445 КПК, то з урахуванням долученої до заяви постанови Верховного Суду України від 16 березня 2017 року, в якій строк подання заяви не пропущений, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

У статті 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Перегляд судових рішень з цієї підстави передбачає перевірку висновку щодо застосування норм права судом касаційної інстанції в оспореному рішенні в зіставленні з правовим висновком про застосування цих же норм у постанові Верховного Суду України.

Як убачається зі змісту постанови Верховного Суду України від 16 березня 2017 року, на яку посилається захисник, предметом розгляду цієї справи була неоднакова правова позиція суду касаційної інстанції в оспореному та порівнюваному судових рішеннях щодо застосування положень статті 290 КПК. При цьому, як убачалося з матеріалів кримінального провадження, прокурор не заявляв у суді першої інстанції клопотання про дослідження матеріалів оперативно-розшукової діяльності, незважаючи на те, що ці матеріали стали відомі не після ухвалення судового рішення, що оскаржується, а були відомі від початку досудового розслідування.

Суд зауважив, що надання стороною обвинувачення в суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування. Також було зазначено, що факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.

З цих підстав, Верховний Суд України дійшов висновку про неправильне застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої статтею 290 КПК.

Натомість в оспореному рішенні суд касаційної інстанції погодився з тим, що суд першої інстанції при розгляді провадження щодо ОСОБА_2 дослідив усі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення в справі, та повно і всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази. Касаційний суд не висловився в своєму рішенні про застосування вищезазначеної норми процесуального права. Сторона захисту не вказувала про порушення вимог статті 290 КПК. Відповідно касаційний суд у своєму рішенні взагалі не висловив будь-яких застережень щодо зазначеного правозастосування.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних життєвих випадків у акті застосування норм права.

Таким чином, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні життєві обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

Виходячи з цього, вбачається, що висновок Верховного Суду України в зазначеній захисником ОСОБА_9. постанові стосувався інших норм КПК, ніж ті, про які йдеться в оскаржуваному рішенні суду касаційної інстанції, що виключає наявність підстави, передбаченої пунктом 3 статті 445 КПК, для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заява захисника ОСОБА_9. про перегляд судового рішення є необґрунтованою, і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 444, 445, 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

заяву захисника ОСОБА_9. про допуск до провадження Верховного Суду України справи щодо ОСОБА_2, в частині перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 статті 445 КПК, залишити без розгляду.

Відмовити захиснику ОСОБА_9. у допуску справи до провадження Верховного Суду України за його заявою про перегляд цієї ж ухвали з підстави, передбаченої пунктом 3 статті 445 КПК.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_7 ОСОБА_6 ОСОБА_8