АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 623/1985/16-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/653/17 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5
за участю прокурора - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, заступника прокурора Харківської області, захисника ОСОБА_9 на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 ,-
Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яремівка, Ізюмського району, Харківської області, українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, учня групи № 21 Державного навчального закладу «Ізюмський професійний аграрний ліцей», неодруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 (три) роки та на нього покладено обов`язки, передбачені п.п.2,3,4 ст.76 КК України.
Цивільний позов прокурора Ізюмської місцевої прокуратури - задоволений у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний центр урології та нефрології ім. В.І. Шаповала» 6000,05 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 - задоволений частково.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.
Згідно вироку 04 червня 2016 року, о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_10 , виниклої на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на умисне заподіяння тілесних ушкоджень останньому, наніс ОСОБА_10 один удар ножем в ліву поперекову область тулубу, спричинивши йому, згідно з висновком судово-медичної експертизи №355-І3/16 від 16 липня 2016 року тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення лівої поперекової області, що супроводжувалось пошкодженням верхнього полюсу лівої нирки, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, що супроводжувалось пораненням внутрішнього органу.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду скасувати, ухвалити свій вирок та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 121 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.
Зазначає, що ОСОБА_7 безпідставно був звільнений від відбування покарання, оскільки вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, вину в у скоєному визнав частково , за місцем мешкання характеризується посередньо у зв`язку з тим що від сусідів до Студенокської сільської ради на нього надходили скарги, щор характеризує обвинуваченого як суспільно- небезпечну особу. Його каяття у вчиненому злочині не є щирим, а свідчить лише про бажання уникнути покарання.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області просить скасувати, ухвалити свій вирок та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 121 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.
Зазначає, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання судом недостатньо врахована ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Не враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, вину в у скоєному визнав частково, спричинену шкоду потерпілому не відшкодував. Вказує, що судом безпідставно був зроблений висновок про те, що ОСОБА_7 несе на собі тягар утримання за хворобливими родичами, оскільки в нього є три старших брати, які працездатні та можуть також здійснювати такий догляд.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії з ч.1 ст. 121 на ст. 124 КК України та призначити мінімальне покарання.
Вважає, що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достовірних доказів що скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.
Зазначає, що в ході виниклого між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 конфлікту, останній наносив ОСОБА_7 численні удари по голові.
Таким чином, ОСОБА_7 обороняючись від нападу, змушений був скоїти протиправні дії щодо потерпілого.
Крім того зазначає, що ОСОБА_7 частково визнав свою провину та частково відшкодував спричинену шкоду у розмірі 2000 грн., про що свідчить розписка потерпілого ОСОБА_10 .
Також, ОСОБА_12 не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем навчання, несе тягар догляду за хворобливими родичами, письмових скарг від односельчан на нього не надходило.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та заступника прокурора Харківської області, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили залишити без задоволення апеляційні скарги прокурора та задовольнити апеляційну скаргу захисника, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Апеляційні доводи захисника обвинуваченого, пов`язані з оспорюванням кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки вони в повному обсязі спростовуються висновками суду, зазначеними у вироку.
Відповідно до ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Допитаний під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що 04.06.2016 з друзями вживали спиртні напої.
На своєму автомобілі «Таврія» відвозив свого рідного брата на роботу та розвертався поблизу домогосподарства потерпілого.
ОСОБА_10 вибіг з двору та почав зупиняти автомобіль. Обвинувачений зупинився та потерпілий безпричинно наніс кілька ударів ОСОБА_7 . Після чого обвинувачений поїхав. Приїхав за братом через 30-40 хвилин та знову біля подвір`я потерпілого останній знову намагався зупинити авто та відкрити двері автомобіля.
ОСОБА_7 утримував двері із салону та ОСОБА_10 не вдалося їх відкрити. ОСОБА_7 вирішив полякати та взявши ніж, наніс удар потерпілому у нижню частину тулубу. Після чого поїхав з місця пригоди та ніж викинув у річку.
Таким чином, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що під час другого приїзду обвинуваченого ОСОБА_7 до потерпілого ОСОБА_10 , останній не наносив йому ніяких ударів, а відтак були відсутні підстави для необхідної оборони у зв`язку із минуванням 30 хвилин після першого інценденту.
За таких обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_13 вірно кваліфіковані за ч.1ст. 121 КК України.
Що стосується ннеобґрунтованості звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, про що вказує в апеляційних скаргах прокурор, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_14 покарання, судом першої інстанції встановлено, що він за місцем проживання та місцем реєстрації характеризується позитивно, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.
Скарги від односельчан поступали лише в усній формі. Письмові скарги відсутні.
Отже, доводи прокурора стосовно суспільної небезпеки ОСОБА_7 є необґрунтованими.
Крім того, відповідно до характеристики Ізюмського професійного аграрного ліцею обвинувачений навчається у даному ліцеї за спеціальністю: «Слюсар з ремонту с/г машин та устаткування. Тракторист-машиніст с/г виробництва. Водій автотранспортних засобів» характеризується позитивно. Відповідно до довідки Студінокської сільської ради ОСОБА_7 має наступний склад сім`ї:Дід - ОСОБА_15 1931 р.н., бабушка - ОСОБА_16 1936 р.н., мати ОСОБА_17 1972 р.н., тітка - ОСОБА_18 1959 р.н., брат ОСОБА_19 1993 р.н., брат - ОСОБА_20 1994 р.н., брат - ОСОБА_21 1996 р.н., дід обвинуваченого сліпий більше ніж 10 років, «лежачий», рак шкіри, на голові незаживляюча рана. Віком 85 років. Бабуся 79 років, потребує постійного стороннього догляду, страждає гипергонією, часто викликає «швидку» допомогу. Також була законним опікуном обвинуваченого. Мати є інвалідом 3 групи з дитинства, у неї «вивернута» нога, одна нога більше другої. Тітка є інвалідом 2 групи, загальне захворювання (зрістом карлик), усе тіло в «наростах», ледве пересувається, око запливло від наросту, з хати не виходить.
Також, обвинуваченим ОСОБА_7 частково відшкодовані витрати потерпілого на лікування в сумі 2000 грн., про що свідчить розписка потерпілого ОСОБА_10 (арк. 117)
Таким чином, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 75 КК України та п.9 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», ретельно досліджені дані про особу обвинуваченого, врахована тяжкість злочину, інші обставини справи, та на підставі чього зроблено обґрунтований висновок про можливість його звільнення від відбування покарання, але з призначенням максимального, передбаченого законом іспитового строку.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року у відношенні ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді