ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:[1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 06 липня 2017 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 рокуу кримінальному провадженні щодо засудженого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, не судимого,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
встановив:
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про скасування ухвали апеляційного суду, постановленої відносно ОСОБА_6 , із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вимогу мотивовано неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при визнанні ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, за відсутності в його діях злісного ухилення від сплати аліментів. Крім того, судом апеляційної інстанції недотримано повною мірою вимог ст. 419 КПК України при перевірці доводів апеляційної скарги захисника у тому, що особа не може бути засуджена за ст. 164 КК України лише через те, що вона не скористалась своїм правом на отримання від держави цільової допомоги по безробіттю. Також вважає безпідставним покладанням в основу мотивування прийнятого рішення апеляційним судом норм Закону України «Про зайнятість населення», що регулюють адміністративно-правові відносини, і на які відсутні посилання в інкримінованому ОСОБА_6 обвинуваченню.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у виді громадських робіт строком сто двадцять годин.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2002 року (виконавчий лист від 08 листопада 2004 року № 2-5830/2004) встановлено, що ОСОБА_6 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9 , 2001 року народження, у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 23 квітня 2002 року і до досягнення дитиною повноліття.

Разом з тим, ОСОБА_6 , будучи ознайомленим із рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2002 року про стягнення з нього аліментів, попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 164 КК України державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська 06 березня 2014 року, достовірно знаючи про відкрите виконавче провадження № 39660099 від 22 липня 2002 року у ДВС Жовтневого району м. Дніпропетровська, будучи працездатним, не вжив заходів щодо свого працевлаштування, а натомість злісно ухиляючись від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), починаючи з січня 2014 року аліменти на утримання свого неповнолітнього сина не виплачував, матеріальної чи іншої допомоги не надавав. В результаті чого, станом на 23 березня 2015 року виникла заборгованість зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно складає суму понад шість місяців відповідних платежів, а саме 12 568,97 грн.

Умисні дії ОСОБА_6 , які виразилися у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), кваліфіковані судом за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду від 18 грудня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_6 без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Суд касаційної інстанції, з огляду на вимоги ст. 433 КПК України, не перевіряє судові рішення щодо неповноти й однобічності досудового розслідування та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а виходить з обставин, встановлених судом.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 164 КК України є правильною.

Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Апеляційним судом доводи апеляційної скарги захисника, аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, перевірені повною мірою та спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення. Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 як особа, який за рішенням суду, що набрало законної сили, зобовязаний до сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з метою виконання цього судового рішення не вживав передбачених законом заходів з отримання заробітку (доходу) для сплати аліментів. Крім того, судом як першої, так і апеляційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_6 у встановленому законом порядку не визнаний інвалідом, пенсійного віку не досяг, тому відсутні підстави стверджувати, що він непрацездатний.
З огляду на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, підстав для задоволення касаційної скарги суд не вбачає.

Керуючись статтями 376, 434, 436, 438 КПК України, суд

постановив:

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-6343км16 Категорія: ч. 1 ст. 164 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_10
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_11
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1