Номер провадження: 11-кп/785/29/17
Номер справи місцевого суду: 511/549/13-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.03.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченої: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000091 за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2014 року та на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.11.2014 року, та апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вищевказаний вирок, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Надеждівка Арцизького району Одеської області, громадянка України, не працевлаштована, не заміжня, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
визнана винною та засуджена за ч.3 ст.190 КК України та їй призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України обвинувачена ОСОБА_7 звільнена від відбування покарання з випробовуванням та встановленнями іспитового строку на1 рік.

Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 3 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 витрати на оплату експертизи в сумі 1 976 гривень.

встановив
Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 засуджена за скоєння злочину при наступних обставинах:

У 2006 році ОСОБА_7 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_10 , одержала від нього грошові кошти для придбання нерухомого майна у спільну сумісну власність подружжя в розмірі 100000 грн., після чого у неї виник умисел на придбання виключного права на майно, шляхом обману й зловживання довірою ОСОБА_10 .

15 вересня 2006 року ОСОБА_7 , перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_10 та зловживаючи його довірою, уклала з ОСОБА_11 , на своє ім`я, договір дарування 68/1000 частини квартири АДРЕСА_2 , засвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований під №8/4552 від 15.09.2006 року.

17 листопада 2006 року ОСОБА_7 , на підставі договору дарування, засвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, придбала у ОСОБА_11 121/2000 частини квартири АДРЕСА_2 , отримавши цю частину квартири в дар у особисту приватну власність і, заволоділа таким чином, по двом договорам дарування 257/2000 частин зазначеної квартири, вартість якої, згідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №144 від 15 липня 2008 року, складає 142956 грн., в якій частка ОСОБА_10 складає 257/4000 частин вартістю 71478 грн., що у двісті п`ятдесят разів перевищує неоподаткований податком мінімум доходів громадян на рівні податкової соціальної пільги згідно ЗУ "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22 травня 2003 року.

За придбані 257/2000 частини зазначеної квартири, ОСОБА_7 передала ОСОБА_11 100 000 грн., які були спільною сумісною власністю подружжя і, таким чином, шляхом укладення договорів дарування, вона приховала дійсну природу вчинених нею правочинів купівлі-продажу з метою незаконного заволодіння часткою майна ОСОБА_10 .

Своїми протиправними діями обвинувачена завдала ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 50 000 грн., оскільки ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2007 року доведено, що квартира була придбана по договору купівлі-продажу за 100 000 грн.

За позовом ОСОБА_10 від 03 травня 2007 року, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2007 року у справі №2-5756/2007, був накладений арешт на 257/2000 частини квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2007 року та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2007 року, зазначені вище договори дарування нерухомого майна від 15 вересня 2006 року та 17 листопада 2006 року, були визнані удаваними, тобто укладеними з метою приховування договорів купівлі-продажу, і за ОСОБА_10 визнане право власності на 1/2 частину придбаного нерухомого майна, а саме 257/4000 частини квартири АДРЕСА_2 .

11 грудня 2007 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи відсутність у неї правових підстав на відчуження зазначеного майна, у зв`язку з прийнятими судовими рішеннями, вона, з метою подальшого позбавлення ОСОБА_10 права власності на належну йому частку в майні, шляхом зловживання довірою ОСОБА_10 , навмисно умовчуючи юридично значиму інформацію про судовий розгляд спору про право власності на майно, яким 1/2 частина спірного житла визнана власністю ОСОБА_10 , звернулась із заявою до Приморської районної адміністрації м. Одеси, як органу опіки та піклування, про видачу дозволу на укладення договору дарування всього житла на користь її неповнолітньої доньки - ОСОБА_12 , і отримала відповідний дозвіл у вигляді розпорядження №2633 від 24 грудня 2007 року.

24 грудня 2007 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи відсутність у неї правових підстав і всупереч волі її колишнього чоловіка ОСОБА_10 , ввела в оману нотаріуса, надавши йому визнанні судом недійсними договори дарування 257/2000 частин квартири АДРЕСА_3 від 15 вересня 2006 року та від 17 листопада 2006 року, навмисно засвідчила про те, що зазначена частина квартири не є спірною, права, претензії третіх осіб на зазначену частину квартири відсутні, інтереси членів її родини не порушуються, в результаті чого, без згоди й письмового доручення ОСОБА_10 на розпорядження його частиною майна, уклала договір дарування серії КВС №456929, засвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований під №3-2010 від 24.12.2007 року, відповідно до якого подарувала 257/2000 частини квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_13 , розпорядившись 1/2 частиною вказаного житла, а саме 257/4000 частинами зазначеної квартири, які належать ОСОБА_10 , заподіявши йому матеріальну шкоду на суму 50 000 грн.

Крім того, органом досудового слідства ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення: у заволодінні у 2002-2003 роках, шляхом зловживання довірою, житловим будинком АДРЕСА_4 - за ч. 2 ст. 190 КК України; у заволодінні у 2002-2003 роках, шляхом зловживання довірою, земельною ділянкою площею 0,140 га по АДРЕСА_4 - за ч. 2 ст. 190 КК України.

Ухвалою суду першої інстанції від 11 листопада 2014 року кримінальне провадження по зазначеним епізодам було закрито за клопотанням обвинуваченої та її захисника і ОСОБА_7 звільнена від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України та ст.49 КК України,-
В апеляціях:
- обвинувачена ОСОБА_7 зазначила, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки в ході судового розгляду прокурором було змінено правову кваліфікацію її дій з ч.3 ст.190 КК України на ч.1 ст.190 КК України. Разом з тим районний суд, при ухваленні вироку, вийшов за межі обвинувачення та визнав винною ОСОБА_7 за ч.3 ст.190 КК України, чим погіршив становище обвинуваченої. При цьому районний суд, встановивши, що потерпілий відмовився від цивільного позову в частині стягнення майнової шкоди, визнав її винною за ч.3 ст.190 КК України.

Просить вирок суду змінити та перекваліфікувати її дії з ч. 3 ст. 190 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України.

- заступник прокурора Одеської області ОСОБА_9 вказує, що вирок та ухвала суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, передбачених ч.1 ст.412 КПК України, які перешкоджають ухваленню законного та обґрунтованого рішення.

Так, в апеляційній скарзі заступник прокурора області зазначила, що у кримінальному провадженні первісний обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 складено в порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме, в порушення п.5 ч.2 с.291 КПК України, в ньому не міститься належного викладення фактичних обставин кримінального правопорушення та відсутня відповідна правова кваліфікація дій обвинуваченої. На думку прокурора, зміна прокурором обвинувального акта, унеможливила реалізацію права потерпілого підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, оскільки первісний обвинувальний акт не містив кваліфікації дій обвинуваченої.

Прокурор стверджує, що вирок суду не відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки визнане судом обвинувачення відносно ОСОБА_7 доведеним є неконкретним, а обставини вчиненого злочину викладені неповно.

Просить вирок суду та ухвалу від 11 листопада 2014 року скасувати, а кримінальне провадження направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Справа двічі переглядалася апеляційним судом Одеської області, однак за результатами перегляду у касаційному порядку, рішення апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг, судом касаційної інстанції були скасовані.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та частково доводи апеляційної скарги прокурора; думку прокурора, який частково підтримав доводи апеляційної скарги заступника прокурора області та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченої і просив вирок суду скасувати, а кримінальне провадження направити в суд першої інстанції на новий судовий розгляд; перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора області підлягає задоволенню у повному обсязі, а апеляційна скарга обвинуваченої частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дає можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, відповідно до приписів п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути обвинувальний акт прокурору.

Відповідно до припису п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Відповідно до приписів п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону, під час судового розгляду обвинувального акту та при постановленні вироку, суд першої інстанції не дотримався, оскільки не звернув уваги на порушення вимог КПК України при зверненні прокурора з обвинувальним актом до суду, які унеможливлювали ухвалення місцевим судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту у даному кримінальному провадженні.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що первісний обвинувальний акт надійшов до районного суду 27.02.2013 року (а.с.1-9). При цьому зазначений обвинувальний акт не містив правову кваліфікацію кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, що вказує на невідповідність його вимогам кримінального процесуального закону.

Надалі в ході судового провадження, обвинувальний акт було змінено, однак змінений обвинувальний акт також не відповідав вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки не містив формулювання обвинувачення.

При цьому, в обох обвинувальних актах стосовно ОСОБА_7 викладені лише анкетні данні підозрюваної, зміст підозри, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювалася ОСОБА_7 на стадії досудового розслідування та в зміненому обвинувальному акті прокурором була вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення.
Разом з цим, зазначені відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, тому ОСОБА_7 , за цим обвинувальним актом, фактично має статус підозрюваної, про що і було вказано слідчим в первинному обвинувальному акті.
З урахуванням того, що в обвинувальних актах, після викладення фактичних обставин справи, не наводиться формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 за передбаченою законом процедурою висунуте не було, оскільки воно, всупереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в цих обвинувальних актах.

Крім того, викладене у вироку районного суду формулювання обвинувачення в шахрайстві щодо ОСОБА_7 , тобто заволодіння нею чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене у великих розмірах, яке визнано судом доведеним, сформульовано не чітко і не конкретно, не з`ясовані та не приведені у вироку повні обставини його вчинення.

Зазначене також підтверджено в судовому засідання апеляційного суду безпосередньо ОСОБА_7 , яка пояснила, що їй взагалі не зрозуміле обвинувачення та в чому саме полягає суть інкримінованих їй злочинів.

Суд першої інстанції на вказані недоліки обвинувального акту уваги не звернув і за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку обвинувачення ОСОБА_7 , розглянув фактично не висунуте обвинувачення, яке в тому числі є незрозумілим та неконкретним і ухвалив щодо неї вирок, що є неприпустимим та суперечить принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Окрім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Більш того, складання обвинувального акту у такий спосіб, унеможливлює реалізацію права потерпілого на підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, оскільки обвинувальний акт взагалі не містив кваліфікації дій обвинуваченої.

Крім того, із зміненого прокурором обвинувального акту вбачається, що зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, прокурор заздалегідь, без вироку суду стверджує, що ОСОБА_7 скоїла інкриміновані їй кримінальні правопорушення, що є безпідставним на недопустимим. При складанні обвинувального акту, з урахуванням принципу визначеному ст. 17 КПК України можливо вказувати тільки на те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.

Вказівка в обвинувальному акті про те, що обвинувачена скоїла кримінальне правопорушення - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі змісту ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що первісний обвинувальний акт затверджений прокурором прокуратури Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_14 , а в подальшому змінений виконуючим обов`язки прокурора Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_15 .

Разом з тим, на підтвердження повноважень прокурорів ОСОБА_14 щодо затвердження обвинувального акту, а надалі і зміни обвинувального акту прокурором ОСОБА_15 та їх участі як процесуальних керівників у розгляді зазначеного кримінального провадження, до матеріалів кримінального провадження не долучено жодного документу який би підтверджував їх повноваження (завірених належним чином копій витягу з ЄРДР, або постанови про створення групи прокурорів-процесуальних керівників).

Більш того, матеріали кримінального провадження не містять належних даних щодо дати реєстрації кримінального провадження, оскільки в первісному обвинувальному акті дата внесення цих даних до ЄРДР зазначена 04.12.2012 року, а у зміненому обвинувальному акті зазначена інша дата, а саме 01.11.2013 року.

Суд першої інстанції на вищезазначені порушення вимог закону уваги не звернув і при фактично не висунутому ОСОБА_7 обвинуваченні, яке в тому числі є незрозумілим та неконкретним, ухвалив щодо останньої обвинувальний вирок та прийняв рішення щодо закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України та ст.49 КК України, що є неприпустимим.

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_7 по суті, в тому числі підтримання потерпілим обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону є істотними і такими, що перешкодили суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження та унеможливили постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, що є безумовною підставою для скасування вироку.

Вищевказані порушення вимог КПК України хоча і не зазначені в ч.2 ст.412 та ч.1 ст.415 КПК України, як підстави для безумовного скасування рішення суду першої інстанції, але з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК України визнаються апеляційним судом суттєвим, з наступних підстав.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України з урахуванням ігнорування судом першої інстанції положень ст. 291 КПК України щодо відповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону та встановлені факти розгляду обвинувального акту з неконкретним обвинуваченням, який суперечив вимогам положень ст.2 КПК України, фактично позбавив гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч.6 ст.9, ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України, визнає їх підставою для скасування вироку та постановленої в ході судового розгляду ухвали районного суду щодо звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за епізодами обвинувачення по ч.2 ст.190 КК України і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження, у відповідності до положень ст. 416 КПК України.

Щодо інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо незаконності та необгрунтованості вироку районного суду, то вони апеляційним судом не розглядаються, оскільки встановлені апеляційним судом порушення вимог закону, фактично виключають розгляд обвинувального акту без усунення недоліків, наведених в даній ухвалі.

За наведених вище обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню у повному обсязі, а апеляційна скарга ОСОБА_7 - частковому задоволенню.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами попереднього розгляду законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Надалі, у разі призначення судом справи до розгляду, неухильно дотримуючись вимог кримінального процесуального закону України, суду першої інстанції необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, проаналізувати зібрані у справі докази в їх сукупності, дати їм належну правову оцінку, і в залежності від встановленого прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415,419, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області,-
постановив
Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 - задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року відносно ОСОБА_7 та ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року, якою закрито кримінальне провадження по двом епізодам обвинувачення за ч.2 ст.190 КК України у зв`язку з закінченням строку давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 в тому ж суді, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4