Номер провадження: 11-сс/785/1671/16
Головуючий у першій інстанції Пислар
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.11.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю:

секретарів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

представників апелянтів: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

представника ДП ОМТП: ОСОБА_9

в присутності слідчого: ОСОБА_10 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 02 листопада 2016 року, якою у рамках кримінального провадження №0000322 від 17.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_10 , про накладення арешту на майно, -

встановив:

Оскарженою ухвалою, у рамках кримінального провадження №0000322 від 17.08.2016 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, було задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_10 , про накладення арешту на майно, перелік якого наведений у резолютивній частині ухвали.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя прийшов до висновку про достатність доказів, що вказують на наявність ознак кримінального правопорушення, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні. Крім того слідчий суддя послався на доведеність прокурором необхідності такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених п.2 ч.1 ст.170 КПК України і правові підстави для його накладення.

Не погоджуючись з постановленою слідчим суддею ухвалою, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 була подана апеляційна скарга, в якій вони порушують питання про її скасування. При цьому апелянти зазначають, що майно, на яке накладено арешт не є державним майном і Одеська міська рада відмовила ДП «Одеський морський торгівельний порт» у видачі свідоцтва на право державної власності на це майно.

Крім того, апелянти вказують, що майно, на яке накладено арешт, не підпадає під критерії ч.ч. 1,2 ст. 170 КПК України, оскільки це майно є предметом цивільно-правових і господарських спорів ГО «Причал №193 «Ярмарочна» з іншими особами. Також зазначають, що клопотання слідчого, в порушення вимог ст. 171 КПК України, не обґрунтовано належними доказами про необхідність накладення арешту на майно, однак слідчий суддя не дотримався вимог ч. 1 ст.16, ст. 173 КПК України і прийняв рішення про накладення арешту на нерухоме майно, що обмежує право приватної власності.

Просять скасувати ухвалу слідчого судді і відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Разом з цим, апелянти просять поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки вони не були присутні в суді першої інстанції, а копію оскаржуваного рішення отримали лише 15.11.2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача; представників апелянтів, які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора та представника ДП ОМТП, які заперечували проти її задоволення; заслухавши слідчого; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційних скарг, які подані особами, які на сьогоднішній день не мають процесуального статусу в кримінальному провадженні, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно доводів апеляційний скарг та доданих до них документів, зокрема з договорів купівлі продажу між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та ГО «Причал №193 «Ярмарочна», кожен з фізичних осіб є власником частки нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Як було встановлено під час апеляційного розгляду зазначені договори купівлі-продажу не скасовані, що не заперечувалось прокурором та слідчим.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 - фактично є особами, право власності на об`єкти нерухомості яких обмежено оскаржуваною ухвалою слідчого судді.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ч.1 ст.328 ЦК України регламентовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Таким чином, з урахуванням наданих апеляційному суду документів щодо права власності, враховуючи положення закріплені в ст.41 Конституції Українист.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 - є особами, які можуть звернутися з апеляційними скаргами на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, оскільки на даний час кожний з них на законних підставах володіє правом власності на частину нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № НОМЕР_1 .

Що стосується доводів апеляційних скарг про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства та зміст і форма кримінального провадження, які повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Рішення слідчого судді суду першої інстанції не може бути визнано законним та обґрунтованим та підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно положень ч.ч.1,2,3 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 цього Кодексу.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.
Вказаних вимог закону при розгляді клопотань про накладення арешту на майно слідчий суддя районного суду не дотримався.
Апеляційний суд визнає безпідставними посилання слідчого судді, як на обґрунтування накладення арешту на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції, на положення ч.2 ст.170 КПК України, в частині відповідності вказаного майна критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК України, оскільки вказане майно не відповідає вимогам п.п.1,2,3.4 зазначеної норми закону.

Як вбачається з матеріалів судової справи, в провадженні слідчого відділу УСБУ в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000322, з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.364КК України. Зареєстроване вказане кримінальне провадження за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Одеської міської ради, за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, які здійснили незаконну зміну адреси об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого вказане майно було відчужене.

Посилаючись на те, що об`єкти нерухомості які належать ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , є речовими доказами, слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту, яке було задоволено оскаржуваною ухвалою.

Разом з цим, зміст мотивувальної частини оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя формально віднісся до розгляду клопотання слідчого, оскільки мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя навів як підстави накладення арешту на майно «наявність ознак кримінальних правопорушень, передбачених КПК України, наявність обґрунтованої підозри у вчинені особою кримінального правопорушення та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні».

Однак слід констатувати, що дане кримінальне провадження внесено в ЄРДР за фактом вчинення одного злочину з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.364 КК України, а підозра будь-якій особі не пред`являлася.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та відсутності в матеріалах долучених до клопотання слідчого достатніх даних, які б давали підстави вважати, що нежитлові будинки, які відповідно до наданих ними документів належать останнім, були набуті ними внаслідок незаконних дій посадових осіб Одеської міської ради, апеляційний суд приходить до висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування такий засіб забезпечення кримінального провадження не може бути застосований до майна апелянтів, оскільки застосування такого заходу не відповідає положенням Конституції України, кримінальному процесуальному закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням тих матеріалів, які надані апеляційному суду, враховуючи пояснення прокурора, представника ДП "Одеський морський торгівельний порт" та слідчого під час апеляційного провадження, апеляційний суд вважає, що слідчий, з урахуванням долучених до клопотання матеріалів кримінального провадження, не мав законних підстави ініціювати питання про накладення арешту на майно в порядку ч.3 ст.170 КПК України.

Разом з цим, з урахуванням того, що апелянти звернулися зі скаргою щодо скасування арешту в тому числі і на майно, яке відповідно до наданих ними документів не належить ним, вони, у відповідності до положень п.5 ч.2 ст.173 КПК України, не мають законного права ставити питання про скасування арешту всіх об`єктів нерухомості, на які було накладено арешт оскаржуваною ухвалою слідчого судді.

За таких підстав, апеляційний суд вважає, що вимоги ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про скасування арешту на майно є обґрунтованими тільки в частині накладення арешту на майно, яке у відповідності до наданих апелянтами документів належить їм, а тому апеляційна скарга вказаних осіб підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд визнає безпідставними доводи прокурора та слідчого, що вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, є єдиним способом поновлення справедливості та може забезпечити хід розслідування по даному кримінальному провадженню та, що саме такі заходи будуть сприяти швидкому завершенню досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, з огляду на те клопотання слідчого та резолютивна частина оскаржуваної ухвали слідчого судді не відповідають вимогам ч.5 ст.173 КПК України, оскільки а ні в клопотанні слідчого, а ні в оскаржуваній ухвалі, якою задоволено клопотання слідчого не визначено спосіб та порядок виконання рішення щодо накладення арешту на майно.

За таких обставин, покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, апеляційний суд визнає необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді - такою, що постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали, якою в задоволенні клопотання слідчого в частині накладення арешту на майно вказаних осіб слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 117, 167-173, 376, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області, -

пост ановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 - задовольнити частково .

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса 02 листопада2016 року, якою у рамках кримінального провадження №0000322 від 17.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, відносно службових осіб Одеської міської ради і накладено арешт на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції Причал № НОМЕР_1 загальною площею 3293,3 м. кв., які належать на праві власності відповідно до свідоцтва НОМЕР_2 ГО «Причал №193 «Ярмарочна» за адресою АДРЕСА_2 , а також на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції Причал № НОМЕР_1 , які складаються з будівель під літерами «А», «Б», «В», «Е», «Д», «Ж», «З», «К», «Л», «М», «Н», «О», «П», «Р», «С», «Т», «У», «Ф», «Х», які в різних частках належать на праві приватної власності громадянам України ОСОБА_19 та ін. та ГО «Причал №193 «Ярмарочна» за адресою АДРЕСА_1 .- скасувати в частині накладення арешту на майно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3