АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУ Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході проведення 09 грудня 2016 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_7 , перелік якого зазначено в клопотанні слідчого.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено наявності підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі представник власника майна просить ухвалу слідчого судді скасувати і постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого. Так апелянт посилається на відсутність підстав для арешту вилученого майна, оскільки ОСОБА_7 не відноситься до кола тих осіб, на майно яких у відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України може бути накладено арешт. Крім того, представник вважає незаконною саму процедуру вилучення зазначеного в клопотанні слідчого майна, оскільки воно не входить до переліку того майна на відшукання якого було надано дозвіл в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку житла ОСОБА_7 .

Також апелянт зазначає про своєчасність оскарження ухвали слідчого судді, оскільки розгляд клопотання слідчого відбувся без повідомлення власника майна та його представника, копія постановленого судом рішення на їх адресу не направлялася, а ознайомилися вони зі зміст вказаної ухвали лише 01 лютого 2017 року після звернення до суду з відповідним клопотанням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив рішення слідчого судді залишити в силі, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів судового провадження власника майна та його представника не було повідомлено про розгляд клопотання слідчого про арешт майна, а копію оскаржуваного рішення останній отримав 01 лютого 2017 року, у зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо своєчасності оскарження постановленого судом рішення.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді, то на думку колегії суддів вони є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Як вбачається з наданих суду матеріалів, Слідчим управлінням ГУ Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000650, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом складання та видачі завідомо неправдивих документів на протязі 2014-2016 років на території міста Києва службовими особами ряду підприємств під час проведення фінансово-господарських операцій з підприємствами-контрагентами, зокрема ТОВ «Днепр Стар» та іншими, а також за фактом фіктивного підприємства вчиненого повторно, а саме створення та придбання впродовж 2015-2016 років ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами, за пособництвом ОСОБА_10 та інших невстановлених осіб, ряду суб`єктів підприємницької діяльності та реєстрації фізичними особами підприємцями ряду осіб, в тому числі ФОП ОСОБА_7 , з метою прикриття незаконної діяльності.

09 грудня 2016 року, на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року, було проведено обшук приміщення, де мешкає ОСОБА_7 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено предмети і документи, перелік яких зазначено в клопотанні слідчого.

Постановою слідчого від 09 грудня 2016 року вилучене в ході обшуку житла ОСОБА_7 майно було визнано речовими доказами.

В рамках даного кримінального провадження слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, при цьому зазначив, що метою для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження є збереження цього майна, як речового доказу.
Встановивши вище зазначені обставини, дослідивши доводи клопотання і матеріали, які були надані слідчим на обґрунтування своїх вимог, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для його задоволення та накладення арешту на зазначене майно.
З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується та вважає, що слідчим доведена необхідність застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження з метою збереження речових доказів.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

На думку колегії суддів, доводи клопотання та додані до нього матеріали містять достатньо підозр, які дають підстави вважати про відповідність цього майна критеріям ст. 98 КПК України, а відтак вважає, що стороною обвинувачення доведено ті обставини, що зазначене в клопотанні слідчого майно може бути використано як доказ у даному кримінальному провадженні.
Що стосується посилань апелянта на те, що ОСОБА_7 не має ніякого відношення до кримінального провадження в рамках якого накладено арешт на майно, то слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Також, ст. 236 КПК України надає слідчому право, в ході проведення обшуку, вилучати майно, яке не входить до переліку тих речей і документів дозвіл на відшукання яких прямо надається в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку.
Таким чином, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є арешт майна.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого суддіШевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУ Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході проведення 09 грудня 2016 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_7 , перелік якого зазначено в клопотанні слідчого, залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/947/2017 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1