У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Сквирського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України.

Вирішені цивільні позови потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , питання про стягнення процесуальних витрат та доля речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 у частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасовано та призначено новий судовий розгляд провадження у порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишений без змін.

За вироком місцевого суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 20 листопада 2015 року близько 18:00 год., керуючи технічно-справним автомобілем марки «AUDI 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 293 км автодороги Кременець-Біла Церква-Ржищів у напрямку м. Сквира Київської області, порушивши вимоги п. п. 12.2, 14.2 «в» Правил дорожнього руху України, почав виконувати обгін вантажного автомобіля, який рухався в попутному з ним напрямку, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу й допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 210930», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в той час рухався в зустрічному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ 210930» ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а пасажирка вищевказаного автомобіля ОСОБА_6 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі прокурор посилається на незаконність ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_4 , порушує питання про її скасування судом касаційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та даним про особу засудженого внаслідок м`якості. На обґрунтування своєї позиції зазначає про те, що суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, не повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину та наслідки, що настали, й необґрунтовано не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк. Указує на те, що в свою чергу суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 , належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування положень ст. 76 КК України та м`якості призначеного засудженому покарання, з огляду на що вважає, що ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Прокурором не оскаржуються доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненому злочині, кваліфікація дій останнього за ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом при призначенні ОСОБА_4 покарання вищевказані вимоги кримінального закону були дотримані.

Зокрема, як видно із вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання судом враховано ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України хоча і є тяжким злочином, однак вчинене з необережності, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризувався позитивно, на спеціальних обліках не перебував, одружений, має на утриманні двох дітей. Окрім того, суд зважив і на думку потерпілих, які, як зазначено у вироку, вважали за недоцільне призначати ОСОБА_4 покарання, пов`язане з позбавленням волі, а призначення додаткового покарання залишили на розсуд суду.

Пом`якшуючими покарання обставинами судом було визнано щире каяття у вчиненому злочині, активне сприяння його розкриттю, добровільне часткове відшкодування завданих збитків.

Обтяжуючих покарання обставин встановлено не було.

Врахувавши ці обставини у сукупності, суд визначив ОСОБА_4 основне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, не застосовуючи до ОСОБА_4 додаткове покарання, суд діяв відповідно до вимог закону України про кримінальну відповідальність, оскільки санкцією ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк не передбачене як обов`язкове, а тому його не призначення не є порушенням вимог кримінального закону.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та даним про особу засудженого внаслідок м`якості, у тому числі у частині необґрунтованого не призначення додаткового покарання, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги, дійшов висновку про те, що вид та розмір покарання, визначеного ОСОБА_4 судом першої інстанції, є обґрунтованими та не знайшов підстав для постановлення нового вироку, як про це зазначав вимогу прокурор.

Зокрема, в ухвалі суд апеляційної інстанції, мотивуючи своє рішення щодо правильності вироку суду першої інстанції у частині не призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, зазначив про те, що злочин вчинений ОСОБА_4 з необережності, засуджений щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував потерпілим завдану моральну та матеріальну шкоду на загальну суму 120000 грн, в суді першої інстанції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не наполягали на призначенні додаткового покарання. Окрім того, ОСОБА_4 керував автомобілем у тверезому стані, перебуває на обліку в центрі зайнятості, має право керувати транспортними засобами декількох категорій, а тому існує можливість його працевлаштування водієм. З огляду на викладені обставини, суд зауважив на тому, що позбавлення ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами може унеможливити його працевлаштування, позбавить можливості надавати матеріальну допомогу потерпілим та може поставити його сім`ю в скрутне матеріальне становище.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з наведеними вище висновками суду про те, що всі вказані обставини у сукупності, а також конкретні обставини вчиненого злочину, свідчать про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства в умовах контролю за поведінкою ОСОБА_4 , звільненого від відбування призначеного основного покарання, а також без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Окрім того,з ухвали убачається, що судом належним чином перевірено і спростовано доводи прокурора, викладені в апеляції, щодо неправильного застосування положень ст. 76 КК України при звільненні ОСОБА_4 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Суд касаційної інстанції не має підстав не довіряти вищевказаним висновкам суду апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора не містить доводів на їх спростування.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки містить обґрунтовані мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали про залишення вироку щодо ОСОБА_4 у частині призначеного покарання без змін, а апеляційної скарги прокурора без задоволення.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання є необґрунтованими.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про відсутність переконливих доводів щодо необхідності скасування ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_4 із мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття провадження немає.

Керуючись ст. 428 КПК України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3