Ухвала
іменем України
06 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянувши касаційні скарги захисника ОСОБА_4 поданої в інтересах засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 поданої в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000067,
в с т а н о в и л а:
Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 19 листопада 2015 року
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Карачіївці Віньковецького району Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Андріївка Покровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово засудженого, останній раз вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України.
Зазначеним вироком призначено покарання:
ОСОБА_7 у виді 5 років позбавлення волі.
ОСОБА_5 у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання, призначене вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 08 вересня 2015 року, та остаточно визначено ОСОБА_5 5 років

6 місяців позбавлення волі.

Також вказаним вироком вирішено питання цивільного позову, речових доказів та витрат у проваджені.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_5 змінено. З вироку виключено посилання суду як на доказ показання свідка ОСОБА_8 та вказівку про призначення ОСОБА_5 покарання на підставі

ст. 71 КК України. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за

ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі

ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів з урахуванням вироку Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року вважати ОСОБА_5 засудженим остаточно до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 місяців. В решті вирок суду залишено без змін.

Як вбачається з копій судових рішень ОСОБА_7 та ОСОБА_5 засудженого за злочин вчинений за таких обставин. 24 січня 2015 року приблизно о 00 год 20 хв, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , рухаючись по вулиці 40 років Жовтня, поблизу магазину "Колобок", що в смт. Покровське, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою, діючи умисно, з корисливих спонукань, з метою відкритого викрадення чужого майна, підійшли з-за спини до неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , яка в той час проходила по пішохідній доріжці. Застосувавши до неї фізичну силу, штовхнули її в спину, в результаті чого потерпіла, втратила рівновагу та впала на землю. В цей час ОСОБА_5 , підійшов до ОСОБА_9 , яка знаходилась на землі, схопив її за руки, для того щоб остання не змогла чинити опору. Після цього ОСОБА_5 , зняв із вух неповнолітньої потерпілої золоті сережки вагою 3,19 грами, 585 проби, вартістю 2233 грн., а ОСОБА_7 , дістав з кишені куртки потерпілої телефон марки "Apple iPhone 4" 16 Gb, вартістю 3075 грн. Після вчиненого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинили ОСОБА_9 , матеріальну шкоду на загальну суму 5308 грн.
Не погоджуючись з постановленими щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_5 судовими рішеннями, захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулися до суду з аналогічними касаційними скаргами, в яких просять рішення суду першої та апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд. На думку обох захисників рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 404 КПК України. Захисники вважають, що в діях їхніх підзахисних відсутній склад злочину передбачений ч. 2 ст. 186 КК України. Не погоджуються з висновками суду за результатами розгляду кримінального провадження. Також, захисники вказують, що протокол обшуку від 02 лютого 2015 року проведений за адресою: АДРЕСА_2 , є недопустимим доказом, оскільки обшук проводився в супереч норм КПК України, а саме клопотання про проведення обшуку було подано слідчим ОСОБА_10 особою, яка не мала відповідних процесуальних повноважень, а сама слідча дія проводилася без участі власника приміщення. Недопустимим доказом захисники вважають і протокол проведення слідчого експерименту, так як слідча дія була проведена без участі захисників. Крім того, вказують, що суд першої інстанції грубо порушив право на захист ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Також звертають увагу, що суд посилається на предмети, що не є речовими доказами.
Перевіривши доводи касаційних скарг, дослідивши додані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла до висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Вина ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, встановленого ч. 2 ст. 186 КК України за викладених у вироку обставин доведено об`єктивними доказами, які перевірені у передбаченому законом порядку і є допустимими.
Зокрема свої висновки про винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , не зважаючи на заперечення засудженими своєї вини, суд обґрунтував, дослідивши пояснення неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , її законного представника ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та підтверджені дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.
Доводи захисників щодо недопустимості такого доказу як протоколу проведення обшуку від 02 лютого 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 , є безпідставними. В обґрунтування зазначених доводів захисники стверджують, що клопотання про проведення обшуку було подано слідчим без відповідних процесуальних повноважень. А ухвала слідчого судді щодо проведення обшуку надала дозвіл на проведення обшуку без власника приміщення.
З такими твердженнями захисників погодитися не можна, оскільки підставою для проведення обшуку стала ухвала слідчого судді, а не клопотання слідчого.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 236 КПК України для участі в проведенні обшуку може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в обшуку має право запросити спеціалістів. Слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення обшуку осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені.
Відповідно до ч. 4 цієї статті у разі відсутності осіб у житлі чи іншому володінні копія ухвали повинна бути залишена на видному місці у житлі чи іншому володінні особи. При цьому слідчий, прокурор зобов`язаний забезпечити схоронність майна, що знаходиться у житлі чи іншому володінні особи, та неможливість доступу до нього сторонніх осіб.
Таким чином, відсутність власника приміщення не перешкоджала проведенню обшуку приміщення. Крім того, з пояснень свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , даних в суді першої інстанції, вбачається, що обшук в приміщенні було проведено за участю ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_8 , що проживають за вказаною адресою.
Що стосується доводів захисників про те, що протокол проведення слідчого експерименту є недопустимим доказом оскільки проведено без участі захисника то колегія суддів суду касаційної інстанції вважає їх помилковими.
Відповідно до ст. 12 КПК України злочин вчинений ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відноситься до тяжких злочині.
Відповідно до ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.
Таким чином, проведення даної слідчої дії без захисників не є підставою вважати даний доказ недопустимим.
Крім того, з ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що засуджені добровільно погодилися на слідчий експеримент.
Отже, порушень норм кримінального процесуального закону при отриманні зазначених доказів суд касаційної інстанції не вбачає.
У касаційній скарзі захисники вказують, що судом першої інстанції було порушено право обвинувачених на захист оскільки в травні 2015 року, через зайнятість захисників засуджених в інших судових процесах, не беручи до уваги заперечення ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , викликав на окрему процесуальну дію іншого захисника. На думку захисників продовження запобіжного заходу не є невідкладною процесуальною дією.
Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення дії попередньої ухвали згідно з правилами передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Згідно з ч. 1 ст. 53 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд залучають захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе.

Таким чином, дії суду першої інстанції не можна вважати такими, що порушують право засуджених на захист.
Посилання в ухвалі апеляційного суду на телефон марки «Apple iPhone4» не є підставою для скасування постановлених судових рішень.
Доводи захисників про відсутність речових доказів є такими, що не відповідають дійсності. Так як їхню долю було вирішено оскаржуваним вироком суду.
Доводи захисників про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України не знайшли свого підтвердження при перевірці судових рішень судом касаційної інстанції. Всі доводи апеляції захисників були належно перевірені судом апеляційної інстанції та на них надано змістовні відповіді.
Ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у касаційній скарзі їхніх захисників не наведено.
Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження, слід відмовити, оскільки з касаційних скарг та наданих до них копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарг немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 , поданої в інтересах засудженого ОСОБА_5 , та захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3