Справа №687/320/16-к
Провадження №1-кп/672/55/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2016 року Городоцький районний суд Хмельницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гадинківці Гусятинського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, гр.України, освіта професійно-технічна, не одруженого, на утриманні четверо неповнолітніх дітей, не працюючого, не військовозобов`язаного, раніше судимого:
- 30.11.2010 року Гусятинським районним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 160 годин громадських робіт;
- 05.04.2011 року Чемеровецьким районним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 місяців 17 днів арешту;
- 20.03.2012 року Гусятинським районним судом Тернопільської області за
ч.2 ст.190 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі, за ч.2 ст.185 КК України до 2 років обмеження волі, відповідно ч.1 ст. 70 КК України- 2 роки обмеження волі;
-01.10.2012 року Гусятинським районним судом Тернопільської області за ч. 2 ст. 185, ч.3 ст.185 КК України, на підставі ст. 71КК України - 3 роки 2 місяці позбавлення волі,
-26.03.2013 року Чемеровецьким районним судом Хмельницької області за
ч.2 ст. 185 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, за правилами ст. 70 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
-03.03.2015 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду замінено невідбуту частину покарання призначеного за вироком Чемеровецького районного суду від 26.03.2013, року у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі більш м`яким покаранням у вид 240 годин громадських робіт , покарання відбув,
обвинуваченого за ч.2 ст.185 КК України,
встановив:
Органами досудового слідства дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
В судовому засіданні обвинувачений винність в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні щодо крадіжки корови з пасовища в с.Гусятин Чемеровецького району визнав повністю, розкаявся у скоєному, проте заперечив свою вину у вчиненні крадіжки кобили.
Суд приходить до висновку, що органами досудового слідства не доведено участі обвинуваченого у вчиненні злочину по епізоду крадіжки кобили.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 показав, що під час допиту працівниками поліції він оговорив себе.
На досудовому слідстві розповідав про обставини вчиненої крадіжки, володіючи інформацією отриманою від працівників Чемеровецького відділу поліції.
Єдиною і основною доказовою базою в даному випадку, що свідчить, на думку сторони обвинувачення, про вчинення обвинуваченим даного злочину є : протокол огляду місця події від 20.05.2012 р. з фото таблицями (а.с.36-39); протоколом проведення слідчого експерименту від 10.12.2015 р. (а.с.52-53).
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 показав, що під час проведення слідчого експерименту 10 грудня 2015 року за фактом викрадення його кобили, ОСОБА_6 не вказав точного місця на пасовищі де була прив`язана на ланцюг кобила, не міг показати місце схову ланцюга, а тому в протоколі проведення слідчого експерименту 10 грудня 2015 року зауважив, що ОСОБА_6 не міг сам вчинити крадіжку кобили.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були запрошення в якості понятих при проведенні слідчого експерименту 10 грудня 2015 року дали аналогічні покази.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що він працює заготівельником великої рогатої худоби, ствердив, що в листопаді 2015 року ОСОБА_6 здав йому корову, факт здачі кобили в 2012 році заперечив.
Аналізуючи вищевказані докази, суд приходить до наступного висновку.
Протокол огляду місця події від 20.05.2012 р. з фототаблицями, сам по собі не має в даній справі жодного доказового значення, оскільки не містить будь-якої доказової інформації, яка б могла свідчити про причетність до вчинення даного злочину ОСОБА_6 .
Оцінюючи протокол проведення слідчого експерименту від 10.12.2015 р. (а.с.52-53), то суд приходить до висновку про його недопустимість, як доказу, виходячи із наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 08.12.2015 р. ОСОБА_6 брав участь у якості свідка у слідчому експерименті з приводу крадіжки корови, що мало місце 19.11.2015 р., де дав визнавальні покази відносно себе. 10.12.2015 р. був проведений аналогічний слідчий експеримент, за участю свідка ОСОБА_6 по факту крадіжки кобили у потерпілого ОСОБА_4 . Тоді, як вже 14.12.2015 р. ОСОБА_6 було оголошено про підозру на підставі вищевказаних доказів по даних злочинах.
Згідно ч.3 ст.240 КПК України передбачена можливість залучення до участі у слідчому експерименті підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника.
Проте, в данному випадку, особа, яку слідчий фактично підозрює у вчиненні злочину, має статус свідка та допитується з приводу вчинених ним дій, будучи під загрозою кримінальної відповідальності за ст.384 КК України "Завідомо неправдиве показання" та за ст.385 КК України "Відмова свідка від давання показань …"
Ч.1 ст.18 КПК України визначено, що: Жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.
Згідно п.3 ч.1 ст.66 КПК України : Свідок має право відмовитися давати показання щодо себе, близьких родичів та членів своєї сім"ї, що можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні ним, близькими родичами та членами його сім"ї кримінального правопорушення…
Згідно ч.2 п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" визначено, що : Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержанні незаконним шляхом, наприклад тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.
Згідно положень КПК України дача підозрюваним показань є його правом на захист, а не обов`язком, тому він не попереджається про відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу завідомо неправдивих показань.
Недопустимі випадки, коли фактично підозрюваний, але як такий процесуально не притягнутий, на досудовому слідстві допитується як свідок про його ж власні дії, що підлягають включенню в зміст обвинувачення. Фактично підозрюваний, що допитується як свідок, зобов"язаний відповідати на питання, давати показання, протии себе самого, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показів.
Така практика допиту як свідка особи, що фактично підозрюється у вчиненні злочину не узгоджується та суперечить положенням чинного законодавства та підп. g) п.3 ст.14 Міжнародному пакту про громадянські та політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73), де визначено що ніхто не може бути приневоленим до давання свідчень проти самого себе чи до визнання себе винним.
Згідно ч.2 ст.8 КПК України : Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
В свою чергу, в рішенні по справі "Саундерс проти Сполученого Королівства" від 17.12.1996 р. Суд вказав наступне: Щодо використання доказів, отриманих з порушенням права на мовчання та права не свідчити протии себе, Суд наголошує, що вони становлять загальновизнані міжнародні стандарти, які лежать в основі поняття справедливого судового розгляду за статтею 6 Конвенції. Встановлення таких стандартів пояснюється, зокрема, необхідністю захисту особи, яка переслідується за кримінальним законом, від неналежного тиску з боку органів влади, щоб завдяки цьому уникнути помилок правосуддя та сприяти реалізації цілей статті 6. Право не свідчити протии себе передбачає, зокрема, що сторона обвинувачення в кримінальній справі, намагаючись довести свою версію щодо обвинуваченого, не може використовувати докази, здобуті всупереч волі обвинуваченого за допомогою методів примусу чи утиску.
Згідно ст.86 КПК України: Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Ч.1 та п.6 ч.2 ст.87 КПК України визначено, що: Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов"язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема такі діяння: отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
В даному випадку, суд приходить до висновку, що органами досудового слідства, при відсутності належної доказової бази, яка б свідчила про винуватість обвинуваченого у вчиненні даного злочину, з грубим порушенням вимог процесуального законодавства, фактично штучно створювалась доказова база (протоколи слідчих дій) для пред"явлення обвинувачення у вчиненні даного злочину.
Будь-які інші належні та допустимі докази, які б свідчили про вчинення обвинуваченим крадіжки кобили в матеріалах справи відсутні.
А тому обвинуваченого ОСОБА_6 по епізоду крадіжки кобили у потерпілого ОСОБА_4 слід виправдати за недоведеністю його участі у вчиненні даного злочину.
Крім повного визнання вини обвинуваченим його вина у вчиненні крадіжки корови доведена добутими та дослідженими в судовому засіданні доказами.
Протоколом прийняття заяви ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення від 19 листопада 2015 року (т.1 а.с.43).
Протоколом огляду речових доказів (т.1а.с.46) .
Аналізуючи в сукупності добуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що вина обвинуваченого по епізоду крадіжки корови у потерпілої ОСОБА_8 повністю доведена в судовому засіданні і дії його суд кваліфікує за ч.2 ст.185 КК України тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу винного, що ОСОБА_6 раніше судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, у вчиненому розкаявся, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Пом`якшуючими обставинами обвинуваченого суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілій ОСОБА_8 , обставиною, що обтяжує покарання є рецидив злочинів.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.ст.75,76 КК України.
Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу слід змінити з тримання під вартою на особисте зобов`язання, звільнивши його з під-варти із зали суду.
Речовий доказ-мотузку слід передати потерпілій ОСОБА_8 ..
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 100, 368, 370, 374, 376, 395 КПК України,
ухвалив:
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на чотири роки.
За правилами ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання-позбавлення волі з випробовуванням, встановивши іспитовий строк один рік.
Згідно з вимогами ст.76 КК України на ОСОБА_6 покласти обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу змінити з тримання під вартою на особисте зобов`язання, звільнивши його з під-варти із зали суду.
Покласти на ОСОБА_6 наступні обов"язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України:
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, а саме: з АДРЕСА_1 , без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місця роботи.
Повідомити обвинуваченого під розпис, що у разі невиконання покладених на нього обов"язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0.25 до 2-х розмірів мінімальної заробітної плати.
Речовий доказ-мотузку передати потерпілій ОСОБА_8 ..
У пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України по епізоду крадіжки кобили чорної масті з пасовища с. Боднарівка, Чемеровецького району, Хмельницької області - виправдати за недоведеністю його участі.
Вирок може бути оскаржений протягом 30 днів з дня його проголошення через Городоцький районний суд до апеляційного суду Хмельницької області.

Вирок набирає чинності з дня закінчення терміну на його оскарження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя