Справа №576/2596/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/348/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2016 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в порядку апеляційного розгляду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 на обвинувальний вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Буро-Рубанівка Охтирського району Сумської області, мешканця АДРЕСА_1 раніше не судимого;

обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги від потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2016 року відносно ОСОБА_7 , в яких апелянти просять скасувати вказане судове рішення в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Даним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2,3,4 ч.1 ст.76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 н а користь держави процесуальні витрати, пов`язані з виконанням експертиз, в сумі 1152 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_6 вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 не було враховано як обставини, що пом`якшує покарання, надання медичної та іншої допомоги потерпілому після вчинення ДТП, відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі, а також те, що вона не наполягала на призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 , не оспорюючи своєї вини у вчиненому злочину, вказує про неврахування судом низки обставин, які пом`якшують покарання та спростовують висновки суду стосовно необхідності позбавлення його права керувати транспортними засобами. Так, обвинуваченим вказується на щире каяття, повне визнання ним своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди, надання медичної та іншої допомоги потерпілому після вчинення злочину, позицію потерпілої сторони щодо призначення додаткового покарання. При цьому, особлива увага звертається на те, що по спеціальності водія обвинувачений працює 38 років, це є єдиним джерелом доходу, і позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить його засобів існування.

Іншими учасниками судового розгляду вирок суду відносно ОСОБА_7 в апеляційному порядку не оскаржено.

Як встановив суд, ОСОБА_7 07 листопада 2014 р. близько 17 години 40 хвилин, керуючи автомобілем марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Кірова в с. Береза Глухівського району у напрямку м. Глухова, на дорозі поблизу будинку № 33, проявляючи неуважність за дорожньою обстановкою під час засліплення зустрічним автомобілем, в порушення вимог п. 19.3 Правил дорожнього руху України, продовжив свій рух і здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який переходив проїзну частину дороги зліва направо, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді сполученої тупої травми голови, тулубу та кінцівок (автотравми), яка в своєму перебігу ускладнилась розвитком небезпечного для життя явища травматичного шоку, та від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в Глухівський ЦРЛ. Вказане порушення п. 19.3 Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь судді про обставини кримінального провадження та суть апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника на підтримку поданих апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти їх задоволення та просив залишити вирок суду без змін, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Виходячи з визнаних судом доведеними фактичних обставин кримінального провадження, дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, позитивно характеризується, має постійне місце проживання та роботи, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, враховані також обставини, що пом`якшують покарання, повне визнання своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування заподіяної шкоди, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання; та обрав покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, ближче до нижчої межі, з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

З врахуванням наведених обставин, а також думки потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, факту часткового відшкодування заподіяної шкоди та відсутністю обтяжуючих обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення останнього від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг потерпілої та обвинуваченого щодо незгоди з призначенням додаткового покарання.

Так, питання щодо можливості не призначення обвинуваченому додаткового покарання ставилося стороною захисту ще під час судового провадження у суді першої інстанції, обґрунтування висновків суду з цього приводу відображені у вироку суду, з якими цілком погоджується колегія суддів.

Необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів ОСОБА_7 зумовлена, перш за все, тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення, а найбільше його наслідками, що призвели до смерті людини, а по-друге, конкретними обставинами, за яких відбулося грубе порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційних скарг потерпілої та обвинуваченого з приводу неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання як обставин, що пом`якшують покарання, надання медичної чи іншої допомоги після вчинення злочину та не часткове, а повне відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди. Оскільки ні стороною захисту, ні стороною обвинувачення питання визнання обставиною, що пом`якшує покарання надання медичної та іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, не заявлялось; суд цілком обґрунтовано врахував факт часткового відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди, оскільки, як було встановлено під час судового засідання в суді першої інстанції, цивільно-правова відповідальність обвинуваченого застрахована страховою компанію, якою після ухвалення вироку заподіяна шкода потерпілій буде відшкодована в повному обсязі.

Наведені обставини, а також те, що заробітна плата водія є єдиним джерелом доходу ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, не є такими, що істотно знижують ступінь небезпечності вчиненого злочину та не є підставами для непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Не заслуговують на увагу колегії суддів також доводи апеляційної скарги потерпілої про те, що суд першої інстанції не допитав її під час судового розгляду. Як вже зазначалося раніше, суд першої інстанції за згодою сторін, визнав недоцільним дослідженням всіх доказів по справі та обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу. Разом з тим, під час судового засідання 28 січня 2016 року, а також під час судових дебатів суд першої інстанції з`ясовував та вислуховував позицію потерпілої ОСОБА_6 з приводу покарання, що має бути призначене обвинуваченому, а також обставини щодо відшкодуванням ним заподіяної шкоди.

Отже, покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, призначене судом першої інстанції, яке передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, в даному випадку, із звільненням від відбування основного покарання, керуючись положеннями ст.75 КК України, із покладенням на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ст.76 КК України, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є домірним скоєному, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, підстав для його пом`якшення за наведених обвинуваченим та потерпілою підстав не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2016 року відносно ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.