У Х В А Л А

7 квітня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2015 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк п'ять років.

На підставі статті 71 КК, за сукупністю вироків, ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років шість місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року вказаний вирок залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року вказані судові рішення залишено без зміни.

Заступник Генерального прокурора України звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеної ухвали касаційного суду з підстав, передбачених пунктом 1 та 3 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). При цьому у заяві йдеться про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норми права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_1 судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 449 КПК до заяви про перегляд судового рішення додаються копії різних за змістом судових рішень, якщо заява подається з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 статті 445 КПК та копія постанови Верховного Суду України, якщо заява подається з підстави, передбаченої пунктом 3 статті 445 КПК.

Однак надані прокурором копії рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2014 року, 18 березня 2014 року, а також копії постанов Верховного Суду України від 4 липня 2013 року, 14 листопада 2013 року, 11 грудня 2014 року, та 31 січня 2013 року не є належним прикладом для порівняння.

Так, зі змісту ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2014 року, 18 грудня 2014 року та постанов Верховного Суду України від 4 липня 2013 року та 11 грудня 2014 року вбачається, що винних осіб було засуджено за те, що вони завдавали по декілька ударів ножем у життєво-важливі органи потерпілим, внаслідок чого отримували тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

З ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2013 року вбачається, що вироком місцевого суду ОСОБУ засуджено за те, що він завдав потерпілому один удар ножем, у грудну клітину зліва зі спини, внаслідок чого потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Із постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2013 року видно, що винну особу засуджено за те, що він підійшов ззаду до потерпілої і ножем завдав один удар у спину, спричинивши ножове поранення тулуба з ушкодженням грудної клітини та черевної порожнини, тобто заподіяв потерпілій умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

З ухвали Верховного Суду України від 26 червня 2014 року вбачається, що вироком місцевого суду ОСОБУ засуджено за те, що він з метою умисного вбивства вистрілив із п'яти-шести метрової відстані з мисливської двоствольної рушниці потерпілій в спину, а потім, після того як потерпіла впала, він одразу здійснив постріл ще й у шию потерпілому. Проте злочин не довів до кінця з причин, що не залежали від волі винуватого.

У той же час зі змісту оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції вбачається, що засуджений ОСОБА_1, будучи в стані алкогольного сп'яніння, умисно завдав одного удару ножем в грудну клітину потерпілого, заподіявши тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Наведене свідчить, що в оспорюваному і в наданих для порівняння судових рішеннях судами встановлено різний розвиток подій, що призвів до наслідків у вигляді отримання потерпілими тяжких тілесних ушкоджень, а тому рішення надані для порівняння не є належним прикладом.

Крім того, заступник Генерального прокурора України, вбачаючи неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, а саме, частини першої статті 121 КК, вважаючи, що дії засудженого підлягають кваліфікації за частиною третьою статті 15, частиною першою статті 115 КК, як незакінчений замах на вбивство, долучає до своєї заяви постанову Верховного Суду України від 31 січня 2013 року, в якій, у подібних правовідносинах, Судом висловлена правова позиція щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБИ за частиною другою статті 15, частиною першою статті 115 КК і відповідно необхідності кваліфікації її дій за частиною першою статті 121 КК, що не суперечить оскаржуваній прокурором ухвалі суду касаційної інстанції від 11 лютого 2016 року щодо ОСОБА_1

Таким чином, під час перевірки відповідності заяви вимогам КПК встановлено ряд зазначених недоліків, які перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

На підставі наведеного, керуючись статтею 450 КПК України,

у х в а л и в:

про зазначені недоліки заяви повідомити заступнику Генерального прокурора України і надати йому строк до 6 травня 2016 року для їх усунення.

У разі, якщо зазначені недоліки не буде усунено в установлений в даній ухвалі строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2