Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/886/16-к
Провадження № 1-кп/499/65/16
У Х В А Л А

Іменем України

"18" жовтня 2016 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю учасників кримінального провадження: секретарі судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Одеської області обвинувальний акт кримінального провадження №0000082 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Іванівського районного суду Одеської області від Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області надійшов обвинувальний акт №0000082, затверджений заступником керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

Прокурор у підготовчому судовому засідання вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, вважаючи, що у справі під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги, передбаченні ст. ст. 32, 291 Кримінального процесуального кодексу України, підстави для прийняття судом рішень, передбачених п.п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, відсутні.

Захисник ОСОБА_5 , яку підтримав обвинувачений ОСОБА_4 , вважають за можливе призначити судовий розгляд у кримінальному провадженні.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, додані до нього додатки, приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, який встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суд неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 291, ст. 109 КПК України, суперечать вимогам КПК України до встановлення цих відомостей.

Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015 р.

Так, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу, зокрема, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, зокрема й ті, що стосуються самої події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого (п.5 ч. 2 ст. 291, п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України), правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Виходячи з вищезазначеного вбачається, що обвинувальний акт повинен складатися з описової та резолютивної частин. В описовій частині зазначаються дані, які стали приводом та підставами початку досудового розслідування, обставини кримінальної події та під ознаки якого кримінального закону підпадають дії особи. В резолютивній частині підводяться підсумки кримінального розслідування, тобто особі висувається обвинувачення, яке відповідно до ст. 369, 374 КПК України має бути вирішено у вироку суду.

При цьому, формулювання обвинувачення має бути конкретним, тобто в ньому повинно бути детально описано місце вчинення злочину, час, спосіб вчинення, зокрема конкретні дії (бездіяльність), які були скоєні обвинуваченим, ознаки суб`єктивної сторони злочину (форма вини, мотив, мета) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, так як зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Разом з тим, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 вищезазначені вимоги закону недотримані.

Виклад фактичних обставин не може одночасно вважатись й підміняти собою формулювання обвинувачення, як помилково дійшов висновку слідчий, яким складено обвинувальний акт, та прокурор, який його погоджував і підписував, оскільки як вбачається з обвинувального акту, події, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення є тотожними.

Крім того правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч.3 ст.186 КК України це грабіж, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдав значної шкоди потерпілому. При цьому фактичні обставини, які встановлені на стадії досудового розслідування містить суперечності.

Так, в обвинувальному акті у викладені фактичних обставин вчинення злочину та формулюванні обвинуваченні, які є тотожними, містяться відомості про те, ОСОБА_4 через незачинені вхідні двері проник до приміщення будинку ОСОБА_6 та знаходячись в приміщені кухні, реалізуючи свій злочинний намір, переслідуючи ціль незаконного збагачення почав погрожувати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фізичною розправою, вимагаючи у них грошові кошти. ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 декілька ударів кулаками рук в область обличчя та тулуба.

В ході даного конфлікту, з кишені ОСОБА_7 випар паперовий згорток, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 2000 доларів США, після чого ОСОБА_4 , не звертаючи уваги на присутність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , відкрито заволодів грошовими коштами ОСОБА_6 , шляхом підняття їх з підлоги.

Разом з тим з об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж) чи відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

При насильницькому грабежі винний не тільки прикладає певні зусилля для того, щоб безпосередньо вилучити чуже майно, а ще і вдається до насильницького впливу на потерпілого чи інших осіб. При цьому насильство застосовується як засіб протиправного вилучення або утримання такого майна.

Однак в обвинувальному акті не розкрито причинно-наслідковий зв`язок здійснення насильницьких дій обвинуваченого та заволодіння ним сумою грошей, оскільки не зазначено з яких саме мотивів виходив ОСОБА_4 , погрожуючи потерпілим фізичною розправою, та наносячи удари ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Частини 1, 2 ст. 91 КПК України встановлюють обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу.

Проте в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 не вказано умислу погроз фізичної розправи та нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим при вчиненні даного кримінального правопорушення.

Також слід відзначити, що в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, поєднане з проникненням у житло.

При цьому у формулюванні фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, які є тотожними, та які прокурор вважав встановленими, органи досудового розслідування описали ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та не описали суб`єктивну сторону скоєного злочину, не розкрито суть кримінального правопрушення.

В обвинувальному акті прокурором зазначено про більш тяжкий злочин, ніж той який пред`явлено особі, що дає суду можливість стверджувати про неконкретність обвинувачення та невідповідність самого обвинувачення фактичним обставинам справи, так як із формулювання обвинувачення вбачається, що злочин скоювався із застосуванням погроз фізичної розправи та із застосуванням фізичного насильства, зазначено що 25 лютого 2016 року ОСОБА_4 через незачинені вхідні двері проник до приміщення будинку ОСОБА_6 та знаходячись в приміщені кухні, реалізуючи свій злочинний намір, переслідуючи ціль незаконного збагачення почав погрожувати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фізичною розправою, вимагаючи у них грошові кошти. ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 декілька ударів кулаками рук в область обличчя та тулуба., при цьому у формулюванні обвинуваченні та викладі фактичних обставин справи не описано ставлення особи потерпілого до погроз та фізичного насильства, не зазначена мета та ціль погроз та нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим до описаних подій в обвинувальному акті та взагалі скоєного злочину.

Важливе значення при відмежуванні грабежу від розбою має суб`єктивне ставлення потерпілого до насильства чи погрози його застосування щодо нього. Так, якщо особа вважає, що погроза застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, є реальною, то дії суб`єкта злочину слід кваліфікувати як розбій, в іншому випадку як грабіж.
Відмінність між насильством, небезпечним для життя чи здоров`я, і насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я, полягає в характері легких тілесних ушкоджень чи погрозі заподіяти їх. Легкі тілесні ушкодження без розладу здоров`я (ч. 1 ст. 125 КК) або погроза спричинити їх належать до насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я. А легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або короткочасну незначну втрату працездатності (ч. 2 ст. 125 КК), належать до насильства, небезпечного для життя чи здоров`я.
Зазначені фактичні дані не є новими, відомі на період досудового розслідування, стосовно них не може бути змінене обвинувачення в суді.

Невизначеність прокурора в обвинувальному акті щодо вказаних фактичних обставин позбавляє суд у подальшому можливості прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, визначити межі судового розгляду стосовно обвинуваченого з огляду на п. 13 ч. 1 ст. 3 та ч. 1ст. 337 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України).

Завданням кримінального провадження є зокрема охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення. Пред`явлене особі обвинувачення має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Дані положення випливають і з п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Неконкретність обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, порушує забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_4 на захист та справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд наголошує на тому, що згідно з ч.2 ст.9 Кримінального процесуального кодексу України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім зазначеного, відповідно до ст.293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику.

У підготовчому судовому засіданні встановлено, що до обвинувального акту відносно ОСОБА_4 додана розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, при цьому розписка про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування захисником обвинуваченого відсутня.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підставою для повернення обвинувального акта прокурору з підготовчого судового засідання є встановлення невідповідності вказаного процесуального рішення вимогам ст. 291 КПК України, зокрема такими порушеннями у даній справі суд, визнає невідповідність обвинувального акта вимогам закону щодо їх змісту та, вважає обвинувальний акт таким, що підлягає поверненню прокурору, для усунення виявлених недоліків.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 3, 7, 9, 22, 91, 291, 293, 314, 337, 369-372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт з додатками №0000082 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, повернути заступнику керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 для усунення вказаних недоліків обвинувального акту протягом розумного строку.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_1