Справа № 152/291/16-к
В И Р О К
іменем України
21 червня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_2 ,
керівника Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисника потерпілих адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого оператором АЗС №11-18 ТОВ «НІКА-МАГНУС», що знаходиться в м. Київ, раніше не судимого,

Обвинувачений ОСОБА_7 24.12.2015 року приблизно о 23 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням Тиврів-Шаргород в с. Клекотина Шаргородського району у напрямку м. Шаргород, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, під час виконання маневру обгону при зміні напрямку руху ліворуч не переконався, що даний маневр буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав автомобілем на ліве узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалася по узбіччю в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 від отриманих травм померла на місці пригоди.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи за №74 від 26.01.2016 року ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: закритої хребтово-спинномозкової травми: неповного перелому між 6 та 7 шийними хребцями та повного перелому хребта на рівні 10 грудного хребця зі зміщенням та повним розривом спинного мозку на цьому рівні; закритої черепно-мозкової травми: саден на обличчі, крововиливів у м`які покрови голови в правих лобно-скроневій та потиличній ділянках, тотального субарахноїдального крововиливу більш вираженого над правою тім`яно-скроневою долею головного мозку, крововиливу в шлуночки головного мозку; закритої тупої травми грудей: саден на грудях, забою легень; закритої тупої травми живота: розриву селезінки в ділянці воріт; розриву лобкового з`єднання з розходженням відламків, перелому горизонтальної вітки сідничної кістки справа; відкритого перелому правого стегна в верхній третині; садна та синця на нижніх кінцівках. Смерть ОСОБА_9 настала від отриманої сполучної травми тіла, яка виникла від дії твердого тупого предмету (предметів), в умовах дорожньо-транспортної пригоди, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_9 є прямий причинний зв`язок. Анатомічне розташування та характер ушкоджень свідчить про те, що вони утворилися від місцевої дії травмуючої сили, яка діяла в праву половину тіла в направленні ззаду наперед при умові вертикального положення тіла.
Згідно з висновком судово-токсикологічної експертизи за №3172 від 30.12.2015 року при судово-хімічній експертизі крові ОСОБА_7 методом газорідинної хроматографії виявлено етиловий спирт у концентрації 1,1 проміле.
Відповідно до висновку автотехнічної експертизи за №753а, який датований 06.01.2015 року, дії водія автомобіля «Mitsubishi» з державним номером НОМЕР_1 ОСОБА_7 в даній дорожній обстановці регламентувалися вимогами п.10.1. ПДР України. В даній обстановці в діях ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п.10.1. ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Під час руху ОСОБА_7 допустив порушення вимог наступних пунктів Правил дорожнього руху України:
1.10. узбіччя виділений конструктивно або суцільною лінією дорожньої розмітки елемент автомобільної дороги, який прилягає безпосередньо до зовнішнього краю проїзної частини, розташований з нею на одному рівні та не призначений для руху транспортних засобів…;
2.9 (а) водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;
10.1. перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
12.1. під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати ним.
У безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди є порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.10.1. ПДР України.
Крім того, відповідно до обвинувального акту від 12.02.2016 року органом досудового розслідування ОСОБА_7 висунуто обвинувачення в тому, що він 24.12.2015 року приблизно о 23 годині, керуючи технічно справним легковим автомобілем «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням Тиврів-Шаргород в с. Клекотина Шаргородського району у напрямку м. Шаргород, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалася по лівому узбіччю по напрямку руху автомобіля, тим самим поставив потерпілу ОСОБА_9 в небезпечний для життя стан, так як останній було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що були небезпечними для життя в момент заподіяння. Після вчинення наїзду водій ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження та залишилася на місці пригоди позбавлена реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, не звернувся за допомогою до осіб, які були очевидцями пригоди та не відправив потерпілу до лікувального закладу, хоча мав об`єктивну можливість це зробити, діючи умисно, продовжуючи керувати автомобілем «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , самовільно залишив місце події. Тобто, відповідно до обвинувального акта від 12.02.2016 року, дії обвинуваченого ОСОБА_10 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.1 ст.135 КК України як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку; що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Згідно із ч.2 ст.368 КПК України, якщо особа обвинувачується у вчиненні декількох злочинів або декількох кримінальних проступків, суд вирішує питання, зазначені у пунктах 1-8 частини першої цієї статті, окремо за кожним кримінальним правопорушенням.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом (ч.2 ст.17 КПК України).
Аналогічне випливає також із правової позиції, висловленої Європейським Судом з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку і надає оцінку доказів у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, «поза розумним сумнівом», що відповідає положенням ч.2 ст.17 КПК України та правовій позиції Європейського суду з прав людини у рішенні в справі «Бочаров проти України».
Так, під час судового розгляду кримінального провадження були допитані обвинувачений, потерпілі, свідки обвинувачення, досліджені документи, висновки експертиз, допитані експерти з метою роз`яснення висновків, за клопотанням сторони захисту призначено проведення судової експертизи та досліджено висновок.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 12.02.2016 року, визнав частково, зокрема, визнав себе винуватим повністю у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 12.02.2016 року, щиро покаявся у скоєному, просив його суворо не карати. Проте, винуватим себе у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, обвинувачений не визнав.
Суду обвинувачений ОСОБА_7 показав, що має автомобіль «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , який по свідоцтву про реєстрацію належить ОСОБА_11 . Цей автомобіль він придбав у ОСОБА_11 , але єдиним документом на підтвердження цього була довіреність, строк якої закінчився, але, відповідно до вимог законодавства, на теперішній час довіреності не потрібно, тому на момент ДТП керував вказаним автомобілем без довіреності, на підставі наявного у нього реєстраційного свідоцтва на автомобіль та поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 24.12.2015 року у вечірній час він перебував удома. Приблизно о 20 годині йому зателефонував товариш ОСОБА_12 і, так як це був Святий Вечір напередодні Різдва, яке святкують християни католицького обряду, то вони домовилися його відсвяткувати, зустрівшись за селом Юхимівка Шаргородського району Вінницької області. Приблизно о 20 годині він та ОСОБА_12 зустрілися за селом Юхимівка, куди приїхали кожен на своєму автомобілі. Він на автомобілі «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , а ОСОБА_12 на автомобілі «ВАЗ-2104». Там вони вживали спиртні напої, розмовляли. Удвох з ОСОБА_12 вони випили пляшку горілки, місткістю 0,7 літра. Скільки часу минуло, він не пам`ятає. Сильного алкогольного сп`яніння він після випитого не відчував. Випивши горілку, він та ОСОБА_12 роз`їхалися, зокрема, ОСОБА_12 , як йому здається, поїхав у с. Мурафу Шаргородського району, а він поїхав у кафе, що знаходиться в с. Юхимівка, де сидів і ще випив 0,5 літра пива. Коли він пив пиво, то йому зателефонував ОСОБА_12 і запропонував поїхати в кафе, що знаходиться у центрі с. Мурафа, на що він погодився. Із села Юхимівка в с. Мурафа він їхав по автодорозі сполученням Тиврів-Шаргород через село Клекотина Шаргородського району приблизно між 23 та 24 годинами. На якій швидкості він їхав не пам`ятає. Коли він їхав по дорозі у селі Клекотина, то у автомобілі було ввімкнене дальнє світло фар. Він бачив, що по лівому узбіччю дороги і по дорозі зліва йдуть люди. В селі Клекотина він обгонив автомобіль марки «Нива», при цьому, включив поворот, переключився на ближнє світло фар і виїхав на ліве узбіччя. В цей час, тобто під час обгону автомобіля «Нива», він людей на узбіччі дороги не бачив. При обгоні автомобіля «Нива» і виїзді на ліве узбіччя дороги він відчув удар об автомобіль. Він не зрозумів, що сталося, зрозумів тільки, що наїхав на якусь перешкоду, але на яку саме, не побачив. Обганяючи автомобіль «Нива» він ще проїхав приблизно 200 метрів, завершив маневр обгону і зупинився приблизно за 200 метрів від того місця, де відчув удар об автомобіль, щоб подивитися, на що він міг наїхати і чи пошкодив автомобіль. Коли він вийшов з автомобіля і обдивлявся, то побачив, що були пошкоджені бампер і крило автомобіля. В цей час, як він зупинився і обдивлявся свій автомобіль, позаду нього зупинився автомобіль «Нива», той, якого він обганяв. З автомобіля вийшов водій і повідомив, що він збив людину. Він не тільки не бачив, що вчинив наїзд на людину, а взагалі не усвідомив, на яку перешкоду наїхав. Дізнавшись про те, що він здійснив наїзд на людину, відразу пішки пішов до місця аварії. Дійшовши за кілька хвилин до місця аварії, побачив на узбіччі жінку, яка лежала. Люди, які знаходилися на місці аварії, повідомили йому, що викликали карету «швидкої допомоги» і поліцію та про те, що жінка померла, тому він сам уже не телефонував у лікарню. Він підійшов до жінки, спробував перевірити, чи є пульс і побачив, що жінка лежить без ознак життя. Після цього він очікував лікарів та поліцейських на місці аварії, тільки на кілька хвилин відійшов, так як пішов до свого автомобіля, що знаходився за 200 метрів, і переїхав ним до місця аварії від того місця, де зупинився. З місця дорожньо-транспортної пригоди він не втікав, що здійснив наїзд на людину, не знав і не усвідомлював, так як при здійсненні обгону автомобіля «Нива», переключившись на ближнє світло фар та виїхавши на ліве узбіччя, людей, в тому числі і потерпілу ОСОБА_9 , на узбіччі дороги не бачив. Від чого відчув удар об автомобіль не зрозумів, так як не бачив ніяких перешкод. Умислу втікати з місця ДТП та залишити потерпілу без допомоги в небезпечному для життя стані і позбавлену можливості вжити заходів до самозбереження він не мав і вказаного злочину не вчиняв. Не зупинився відразу і проїхав 200 метрів від того місця, де відчув удар об автомобіль тому, що закінчував маневр обгону. Коли зупинився і дізнався, що своїм автомобілем збив пішохода, то відразу повернувся до місця аварії з наміром надати допомогу, проте об`єктивно він не мав можливості надати допомогу ОСОБА_9 , так як побачив, що остання не подає ознак життя, в чому переконався, коли підійшов до неї в проміжку кількох хвилин після ДТП та встановив, що потерпіла допомоги не потребує, так як померла.
Крім признання ОСОБА_7 вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, його винуватість у вчиненні вказаного злочину підтверджується доказами, зібраними стороною обвинувачення і дослідженими в судовому розгляді.
Так, винуватість ОСОБА_7 підтверджується:
- показаннями потерпілого ОСОБА_13 в судовому засіданні 10.03.2016 року, який суду показав, що померла в результаті ДТП ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 його дружина, з якою він прожив у шлюбі 35 років. На місці ДТП він не був, про смерть дружини дізнався від дітей. Ввечері 24.12.2015 року його дружина ОСОБА_9 із села Клекотина пішла на вечірню Різдвяну службу в село Мурафа. Але від дому дружина відійшла всього 600 метрів, так як сталася ДТП, в результаті якої вона загинула. Втрата близької людини стала для нього важким ударом та стресом, так як вони дружно жили, виховали дітей, мали онуків, дружина була здорова, виконувала багато домашньої роботи, в той час як він був на роботі. На теперішній час йому у всьому допомагає донька ОСОБА_5 . Втрату дружини він важко переживає. Протягом судового розгляду справи потерпілий ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.217 т.І);
- показаннями свідка ОСОБА_14 , який суду показав, що 24.12.2015 року приблизно о 23 годині 30 хвилин 23 годині 35 хвилин на Святий Вечір їхав разом із дружиною своїм автомобілем «Нива» з номерним знаком НОМЕР_2 на Різдвяну службу в костел, що знаходиться в с. Мурафа, по автодорозі в с. Клекотина в напрямку м. Шаргород. Він їхав зі швидкістю приблизно 60 км/год. Позаду нього їхав автомобіль із включеним дальнім світлом фар зі швидкістю, на його думку, під 90 км/год., так як почав швидко наближатися, але світло фар не переключив на ближнє і в дзеркало заднього виду дальнє світло його сліпило, що дуже дратувало під час руху. Вечір був місячний і коли вони їхали, то бачили людей, які йшли на Різдвяну службу до костьолу пішки по узбіччю з протилежного краю дороги. Він проїхав повз людей, які йшли по краю узбіччя з протилежної сторони дороги. Також, він бачив, що попереду них по узбіччю з протилежної сторони дороги йшла ще одна жінка. В цей час автомобіль позаду наблизився і він сказав дружині, що зараз щось може статися. Автомобіль, який їхав позаду, наздогнав його, потім почав обганяти, виїхавши на зустрічну смугу руху. Як він вважає, при обгоні водій не включив поворот та не переключився на ближнє світло фар. Ширина дороги дозволяла здійснити обгін так, щоб не виїхати на узбіччя. Спершу вони порівнялися машинами, а потім автомобіль виїхав вперед на 1-2 метри і він почув звук удару. Автомобіль поїхав вперед, проїхав приблизно до 300-400 метрів і зупинився сам, включив аварійний сигнал, хоча в нього було таке враження, що водій втікає, оскільки проїхав достатньо велику, на його думку, відстань від місця аварії. Він подумав у цей час, що автомобіль заїхав у дерево груші, що росло попереду у напрямку його руху. Водій мав можливість втекти з місця аварії, але не втікав, зупинився. Після того, як він почув удар, зупинився, щоб подивитися, чи можна чимось допомогти. На місці аварії він побачив жінку на обочині, яка вже була мертва. До них відразу підійшли люди, тому він сів у свій автомобіль і під`їхав до автомобіля попереду. Коли під`їхав, то побачив водія, який обдивлявся свій автомобіль. Він запитав у водія, чи бачив, що зробив, чи розуміє, що збив автомобілем жінку на смерть. Від водія він почув запах алкоголю. Водій не хитався, але було видно, що останній перебуває у стані алкогольного сп`яніння. На його запитання водій сказав, що не зрозумів нічого, почув тільки, що щось гупнуло по автомобілю і він зупинився, щоб подивитися. У нього склалося таке враження, що водій не до кінця усвідомлював, що трапилося. Після цього він повернувся, а водій, як йому тепер відомо, ОСОБА_7 , пішов до місця аварії пішки. Коли він повернувся до місця аварії, то люди, що там знаходилися, повідомили, що зателефонували в поліцію та «швидку медичну допомогу». ОСОБА_7 , коли прийшов на місце аварії, то ніяких дій, щоб допомогти потерпілій, не приймав, нікуди не телефонував, так як жінка померла відразу на місці аварії. Спершу ОСОБА_7 знаходився на місці аварії, а потім пішов до свого автомобіля і повернувся ним назад до місця ДТП. Після цього ОСОБА_7 знаходився на місці ДТП до приїзду поліції, а потім працівники поліції забрали його у свій службовий автомобіль;
- показаннями свідка ОСОБА_15 , яка суду показала, що 24.12.2015 року приблизно о 23 годині 30 хвилин вона із своїм чоловіком ОСОБА_14 на автомобілі «Нива», їхали на вечірню Різдвяну службу до костьолу, що знаходиться в с. Мурафа, по автодорозі в с. Клекотина. Позаду них їхали два автомобілі. Попереду них по узбіччю дороги з протилежної сторони йшли люди на службу в костел. Вони проїхали повз людей і спереду побачили ще одну жінку, яка йшла сама. Чоловік подивився у дзеркало заднього виду і сказав, що позаду дуже швидко наближається автомобіль, напевно, має намір здійснювати обгін, тому зараз може статися щось неприємне. Потім вона побачила, що їх обігнав автомобіль, який не включив поворот і не переключився на ближнє світло фар. Після цього вона почула глухий звук удару. При цьому автомобіль, який їх обігнав, не зупинився, швидкості не зменшив і поїхав вперед. Чоловік відразу зупинився, вийшов із автомобіля і побіг подивитися, що сталося. Вона з автомобіля не виходила. Потім чоловік повернувся і сказав, що в аварії загинула жінка. Автомобіль, який їх обігнав і наїхав на цю жінку, проїхав ще приблизно 300-400 метрів вперед і зупинився. З автомобіля вийшов водій і стояв, розглядав свою машину, а потім сперся на неї. Вони з чоловіком під`їхали до автомобіля і чоловік пішов та розмовляв з водієм ОСОБА_7 , як тепер їй відоме його прізвище. Коли чоловік повернувся, то повідомив, що ОСОБА_7 перебуває в стані алкогольного сп`яніння;
- показаннями свідка ОСОБА_12 , який суду показав, що має автомобіль ВАЗ-2104 з державним номером НОМЕР_3 . 24.12.2015 року у вечірній час він здзвонився із своїм товаришем ОСОБА_7 і, так як це був Святий Вечір напередодні Різдва, то вони вирішили його відсвяткувати. Приблизно о 18 годині він та ОСОБА_7 зустрілися за селом Юхимівка, куди приїхали кожен на своєму автомобілі. Там вони вживали спиртні напої. Він пам`ятає, що на двох вони випили пляшку горілки, яку привіз він, місткістю 0,7 літра або 1 літр, пляшка була з-під пива. Випили цю горілку, а потім ще пили горілку, яку привіз ОСОБА_7 . Він відчув сильне алкогольне сп`яніння. Як і чому він поїхав у с. Клекотину Шаргородського району, не пам`ятає через сильне алкогольне сп`яніння. Можливо, поїхав у с. Мурафу, щоб у кафе випити ще спиртного. Чи телефонував ОСОБА_7 і кликав його з собою не пам`ятає. Події того вечора пам`ятає погано, так як перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння.
Також, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується наступними письмовими доказами:
- заявами ОСОБА_13 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до органів досудового розслідування про залучення їх до участі в кримінальному провадженні в якості потерпілих (а.с.79-81 т.ІІ);
- даними, що містяться у рапорті чергового Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області від 24.12.2015 року, відповідно до яких 24.12.2015 року о 23 годині 50 хвилин надійшло повідомлення по телефону від ОСОБА_16 про ДТП на автодорозі Шаргород-Тиврів на вул. Вишнева в с. Клекотина Шаргородського району (а.с.106 т.І);
- даними, що містяться в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної події від 25.12.2015 року з фототаблицями, відповідно до яких автодорога, на якій відбулася ДТП, без перехресть; асфальтована; призначена для руху в двох напрямках; лінії горизонтальної дорожньої розмітки відсутні; дорожнє покриття сухе та чисте, шириною 5,1 м., місцями є ожеледь по твердому покриттю; до проїзної частини дороги справа та зліва примикає горизонтальне грунтово-щебеневе покриття шириною, відповідно, 2,7 м. та 2,4 м.; в районі правого краю смуги руху в напрямку м. Шаргорода під кутом до дороги розташований пошкоджений автомобіль «Міцубісі», при цьому заднє ліве колесо на 4,3 м. від правого краю дороги, переднє ліве колесо на відстані 4,6 м. від того ж краю дороги, при чому автомобіль задньою віссю знаходиться на відстані 1,2 м. від початку осипу уламків скла та пластику. На узбіччі смуги руху у напрямку м. Тиврів на відстані 2,3 м. від межі господарства АДРЕСА_2 та на відстані 2,2 м. від краю проїзної частини починається сукупність осипу уламків пластику, скла довжиною 18 м. шириною 3,7 м., при чому край осипу на 1,5 м. від правого краю смуги руху. На цьому ж узбіччі на відстані 7,6 м. від початку осипу знаходиться труп ОСОБА_9 , на відстані 2,3 м. від якого та на 2,3 м. від краю дороги розташований фрагмент підкрилка. На відстані 3,2 м. від трупа ОСОБА_9 та на 1,2 м. від краю дороги розташований ланцюжок з хрестиком, біля якого знаходиться частина бамперу автомобіля (а.с.107-109, 111-118 т.І);
- даними із схеми до протоколу огляду місця події, з яких вбачається розташування слідової інформації, осипу уламків скла та пластику, трупа ОСОБА_9 (а.с.110 т.І);
- даними, що містяться у Висновку №42 від 25.12.2015 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до яких ОСОБА_7 станом на 25.12.2015 року о 07 годині 05 хвилин перебуває у стані алкогольного сп`яніння (а.с.119 т.І);
- висновком експерта №3172 від 29-30.12.2015 року, відповідно до якого при судово-хімічній експертизі крові ОСОБА_7 методом газово-рідинної хроматографії, виявлено етиловий спирт у концентрації 1,1 проміле. Наявність метилового спирту, а також пропилового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено (а.с.123-124 т.І). При цьому, суд вважає, що вказаний висновок є належними та допустимим доказом на підтвердження обставин про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, будучи в стані алкогольного сп`яніння, не дивлячись на те, що прокурором під час судового розгляду надано ще один висновок експерта №3172 від 29-30.12.2015 року, відповідно до якого при судово-хімічній експертизі крові ОСОБА_7 методом газово-рідинної хроматографії, наявність метилового, етилового спиртів, а також пропилового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено (а.с.121 т.І), оскільки допитана в судовому засіданні, відповідно до вимог ст.356 КПК України, тобто з метою роз`яснення висновку, експерт Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_17 в судовому засіданні показала, що 29-30.12.2015 року провела судово-медичну експертизу крові ОСОБА_7 та направила висновок слідчому у кримінальному провадженні, проте, виявила у висновку експертизи помилку, яка полягала в тому, що вона зазначила про відсутність метилового, етилового спиртів, а також пропилового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів у крові останнього, тоді як був наявний етиловий спирт у концентрації 1,1 проміле. Про помилку вона відразу повідомила слідчого і просила повернути вказаний висновок у Вінницьке обласне бюро СМЕ, написала пояснення слідчому та направила висновок, що відповідає дійсності, тобто про наявність етилового спирту в крові ОСОБА_7 у концентрації 1,1 проміле. При цьому, номер та дату висновку змінювати не передбачено. Проте, слідчий помилковий висновок до обласного бюро СМЕ не повернув. Також, їй не зрозуміло, з яких причин прокурором додано вказаний помилковий висновок судові, не перевіривши наявність у провадженні двох взаємовиключних висновків експертизи та не з`ясувавши обставин того, який із них є вірним. На підтвердження своїх показань вона надає судові копії супровідних листів з вимогою про повернення висновку експертизи для доопрацювання та копію протоколу допиту її слідчим у вказаному кримінальному провадженні (а.с.28-31 т.ІІ);
- висновком експерта за №739а від 16.01.2016 року, згідно з яким на момент експертного огляду автомобіля «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , гальмівна система та рульове керування автомобіля знаходяться у працездатному стані, не мають експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку ДТП (а.с.142-145 т.І);
- висновком експерта за №752а від 06.01.2016 року, згідно з яким наїзд на пішохода ОСОБА_9 автомобілем «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 стався на узбіччі, що примикає до смуги руху в напрямку смт. Тиврів проїзної частини дороги в с. Клекотина Шаргородського району (а.с.148-150 т.І);
- висновком експерта від 25.12.2015 року 26.01.2016 року за №74, згідно з яким ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: закритої хребтово-спинномозкової травми: неповного перелому між 6 та 7 шийними хребцями та повного перелому хребта на рівні 10 грудного хребця зі зміщенням та повним розривом спинного мозку на цьому рівні; закритої черепно-мозкової травми: саден на обличчі, крововиливів у м`які покрови голови в правих лобно-скроневій та потиличній ділянках, тотального субарахноїдального крововиливу більш вираженого над правою тім`яно-скроневою долею головного мозку, крововиливу в шлуночки головного мозку; закритої тупої травми грудей: саден на грудях, забою легень; закритої тупої травми живота: розриву селезінки в ділянці воріт; розриву лобкового з`єднання з розходженням відламків, перелому горизонтальної вітки сідничної кістки справа; відкритого перелому правого стегна в верхній третині; садна та синця на нижніх кінцівках; що виникла від дії твердого тупого предмету (предметів) під час автодорожньої пригоди (…) має ознаки прижиттєвого походження та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень і стоїть у причинному зв`язку зі смертю. Смерть ОСОБА_9 настала від отриманої нею сполучної травми тіла, яка ускладнилася травматичним шоком. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_9 є прямий причинний зв`язок. Анатомічне розташування та характер ушкоджень свідчить про те, що вони утворилися від місцевої дії травмуючої сили, яка діяла в праву половину тіла в направленні ззаду наперед при умові вертикального положення тіла. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 слідів переїзду транспортним засобом через тіло не виявлено. Неможливе виникнення тілесних ушкоджень під час падіння з висоти власного зросту (а.с.125-128 т.І);
- даними, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 25.12.2015 року та схемою до нього, з яких вбачається, що ОСОБА_7 погодився на проведення слідчого експерименту та повідомив, що погодні умови, стан дороги та дорожня обстановка максимально наближені до тих, при яких відбулася ДТП. Метою проведення слідчого експерименту була перевірка показів ОСОБА_7 . В ході експерименту було встановлено, що під час маневру обгону автомобіль, керований ОСОБА_7 , рухався прямолінійно, правим габаритом на відстані 1,8 м. від правого краю дороги, а статистичний автомобіль, якого він обганяв, рухався прямолінійно правим габаритом на відстані 0,7 м. від правого краю проїзної частини (а.с.137-139 т.І);
- свідоцтвом про смерть ОСОБА_9 від 25.12.2015 року (а.с.171 т.І);
- свідоцтвом серії НОМЕР_4 від 06.05.2004 року про реєстрацію транспортного засобу (а.с.130 т.І), з якого вбачається, що власником автомобіля «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 є ОСОБА_11 ;
- постановою про приєднання до кримінального провадження речового доказу: автомобіля «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області (а.с.169 т.І).
Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає доведеним, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, а саме: 24.12.2015 року приблизно о 23 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням Тиврів-Шаргород в с. Клекотина Шаргородського району у напрямку м. Шаргород, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, під час виконання маневру обгону при зміні напрямку руху ліворуч не переконався, що даний маневр буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав автомобілем на ліве узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалася по узбіччю в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 від отриманих травм померла на місці пригоди.
Між тим, що внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла, та порушенням обвинуваченим ОСОБА_7 вимог п.10.1. Правил дорожнього руху України, є прямий причинний зв`язок.
Доказами на підтвердження встановлених судом обставин є зазначені вище показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , показаннями експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , які допитувалися в порядку ст.356 КПК України з метою роз`яснення висновків, досліджені судом документи, протоколи огляду та слідчих дій, висновки експертів щодо технічного стану автомобіля та порушення вимог ПДР ОСОБА_7 , щодо тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої, протокол слідчого експерименту та схема до нього, постанова про визнання речовим доказом автомобіля учасника ДТП, реєстраційні документи на транспортний засіб.
Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 органами досудового розслідування за ч.2 ст.286 КК України суд вважає вірною.
Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого і він повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.2 ст.286 КК України.
Виходячи з положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, сприяв змагальності сторін, які мали можливість самостійно обстоювати їхні правові позиції, права, свободи, законні інтереси, передбачені КПК України, сторони не були позбавлені права та можливості подавати до суду речі, документи, інші докази, заявляти клопотання, а також реалізувати інші права, сприяв рівності сторін у їх процесуальних правах, виходячи також із правових позицій, висловлених Європейським Судом з прав людини у п.24 рішення у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення у справі «Гурепка проти України №2», в яких наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами сторони кримінального провадження не заперечували.
Суд констатує той факт, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тому у суду є достатні підстави для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, в силу вимог ч.3 ст.373 КПК України, якою передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому, суд вважає, в силу вимог ст.ст.85, 86 КПК України, неналежним та недопустимим доказом висновок експерта №3172 від 29-30.12.2015 року (а.с.121 т.І), відповідно до якого при судово-хімічній експертизі крові ОСОБА_7 методом газово-рідинної хроматографії, наявність метилового, етилового спиртів, а також пропилового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено, оскільки вказаний висновок було відкликано експертом у зв`язку із допущенням помилки, про що показала допитана в судовому засіданні, відповідно до вимог ст.356 КПК України, експерт Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_17 .
Так експерт ОСОБА_17 в судовому засіданні показала, що 29-30.12.2015 року провела судово-медичну експертизу крові ОСОБА_7 та направила висновок слідчому у кримінальному провадженні, проте, виявила, що допустила помилку, яка полягала в тому, що вона зазначила про відсутність метилового, етилового спиртів, а також пропилового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів у крові останнього, тоді як був наявний етиловий спирт у концентрації 1,1 проміле. Про цю помилку вона відразу повідомила слідчого і звернулася із вимогою до останнього повернути вказаний висновок у Вінницьке обласне бюро СМЕ, написала пояснення слідчому та направила висновок, що відповідає дійсності, тобто про наявність етилового спирту в крові ОСОБА_7 у концентрації 1,1 проміле. Проте, як вона встановила на теперішній час, слідчий висновок із допущеною помилкою до обласного бюро СМЕ не повернув.
Крім того, факт вживання обвинуваченим ОСОБА_7 ввечері 24.12.2015 року спиртних напоїв не заперечується ним самим, а також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 .
Разом з тим, оцінюючи докази, надані прокурором для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, тобто у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, суд зазначає, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_20 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не тільки не доводять винуватості останнього, навпаки, спростовують.
Так, судом встановлено, що кримінальне провадження в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України внесено до ЄРДР 04.02.2016 року (а.с.155 т.І) на підставі самостійного виявлення слідчим кримінального правопорушення під час досудового розслідування.
Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після його самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Проте, відповідно до ст.25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування у кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Відповідно до ч.1 ст.477 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, в тому числі, частиною першою статті 135 КК (залишення в небезпеці без обтяжуючих обставин) (п.1 ч.1 ст.477 КПК України).
Частиною першою статті 478 КПК України встановлено, що потерпілий має право подати до слідчого, прокурора, іншої службової особи органу, уповноваженого на початок досудового розслідування, заяву про вчинення кримінального правопорушення протягом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення певного кримінального правопорушення.
Статтею 26 КПК України встановлено засаду диспозитивності у кримінальному провадженні, зокрема, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.26 КПК).
При цьому, частиною 4 статті 26 КПК України встановлено, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого.
Проте, як показали під час судового розгляду потерпілі, вони заяв про відкриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України органу досудового розслідування чи прокуророві не подавали та не просили притягнути останнього до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України, у зв`язку із чим вважають, що слідчий у цьому кримінальному провадженні використав свої процесуальні права щодо внесення відомостей до ЄРДР у спосіб, не передбачений нормами КПК України, кримінальне провадження за цим складом злочину є незаконним, тому просять виправдати ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України.
На підтвердження вказаних обставин також свідчить заява потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до суду від 16.06.2016 року (а.с.69 т.ІІ).
Крім того, на підтвердження вказаних обставин свідчать заяви потерпілих ОСОБА_4 від 25.12.2015 року, ОСОБА_5 від 02.02.2016 року та ОСОБА_13 від 02.02.2016 року про залучення їх до провадження у якості потерпілих, які подавалися до внесення відомостей до ЄРДР щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України (а.с.79-80 т.ІІ), після чого потерпілими заяви про відкриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення не подавалися.
Прокурором під час судового розгляду для підтвердження законності внесення слідчим до ЄРДР відомостей про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, було надано довідку слідчого ОСОБА_21 від 04.02.2016 року №677-24/2015 начальникові Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області про встановлення ним у ході розслідування в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України (а.с.78 т.ІІ).
Проте, суд вважає, що в силу вимог ст.85 КПК України, якою передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, вказана довідка слідчого від 04.02.2016 року є неналежним доказом, так як не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у цій кримінальній справі, та інших обставин, які мають значення для кримінальної справи.
Також, в силу вимог ст.86 КК України, якою встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, суд вважає, що довідка слідчого від 04.02.2016 року, відповідно до якої ним встановлено в діях ОСОБА_7 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, є і недопустимим доказом, оскільки внесення в ЄРДР відомостей про злочин і відкриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за довідкою не передбачено нормами КПК України.
В силу вимог ч.2 ст.86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Натомість, слідчим у кримінальному провадженні 08.02.2016 року обвинуваченому ОСОБА_7 повідомлено про підозру за ч.1 ст.135 КК України, що вбачається із реєстру матеріалів досудового розслідування (а.с.8 т.І), а також 12.02.2016 року складено обвинувальний акт, затверджений прокурором, який, відповідно до ч.4 ст.110 КПК України, є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України за №12рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
До висновку про недопустимість вказаного доказу довідки слідчого від 04.02.2016 року суд прийшов, виходячи не тільки із норм кримінального процесуального законодавства України, а й виходячи із практики Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, застосовується під час кримінального провадження.
Зокрема, у п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, у п.п.45-46 рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, а також у п.95 рішення у справі «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року Європейським судом висловлено правову позицію про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, передусім, регулюється національним законодавством; за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.
Таким чином, вказана довідка слідчого, як неналежний та недопустимий доказ, не може бути доказом на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню, зокрема, передбачених ч.1 ст.91 КПК України.
Пунктами 1, 2, 3, 4 ч.1 ст.91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання…
Обов`язок доказування обставин, передбачених ч.1 ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, в силу вимог ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.
Суд вважає, що слідчим та прокурором не надано судові належних та допустимих доказів на підтвердження наявності події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України у діях ОСОБА_7 та винуватості останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.
Виходячи з аналізу ч.1 ст.91 КПК України, подію кримінального правопорушення становлять переважно обставини, які підпадають під ознаки об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею КК України. Тобто при доказуванні події злочину необхідно довести всі його ознаки: що це діяння є суспільно небезпечним; наявність ознак конкретного складу правопорушення, тобто треба встановити, чи мали місце: саме суспільно небезпечне діяння (дія або бездіяльність), його суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між діянням та наслідками, що настали, причетність особи до вчиненого діяння.
Таким чином, подія злочину відсутня у разі відсутності діяння у кримінально-правовому значенні, в тому числі і у разі відсутності наслідків, які законодавцем визначені як обов`язкова ознака складу злочину; відсутності суспільної небезпечності діяння, яке містить склад злочину; відсутності у вчиненому діянні складу конкретного злочину.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що висловлена в ухвалі від 10.04.2008 року у справі №5-1062км08, об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, полягає у суспільно небезпечній бездіяльності зазначеного у цій статті спеціального суб`єкта, а саме, залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Цей злочин вважається закінченим з моменту ухилення від надання допомоги особі, що перебуває в небезпечному для життя стані, незалежно від того, наскільки ефективною могла бути така допомога.
Разом з тим, прокурором не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що потерпіла ОСОБА_9 перебувала у безпорадному та небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, оскільки судом встановлено із показань потерпілих, свідків, висновку експерта за №27 від 17.05-24.05.2016 року, що потерпіла ОСОБА_9 померла на місці ДТП від отриманих тяжких тілесних ушкоджень.
Так, у висновку експерта №74 від 25.12.2015 року-26.01.2016 року відсутні відомості про час смерті потерпілої, чи раптово померла ОСОБА_9 в результаті ДТП, якщо ні, то впродовж якого проміжку часу після отриманих тілесних ушкоджень, чи сумісні з життям отримані в результаті ДТП ОСОБА_9 тілесні ушкодження, протягом якого проміжку часу могла жити ОСОБА_9 після отриманих травм, чи була можливість у ОСОБА_9 уникнути смерті від отриманих в результаті ДТП тілесних ушкоджень у разі надання їй кваліфікованої медичної допомоги, чи перебуває смерть потерпілої ОСОБА_9 в прямому причинно-наслідковому зв`язку із залишенням її у небезпечному для життя стані.
Допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_19 повідомив суду, що ним надано відповіді у висновку експертизи тільки на постановлені перед ним слідчим запитання у постанові про призначення експертизи. Проте, із даних, які він отримав у результаті проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 , він може надати відповіді на вказані питання. У зв`язку із чим судом за клопотанням сторони захисту призначено проведення судової експертизи.
З висновку експерта за №27 від 17.05.-24.05.2016 року вбачається, що тілесні ушкодження у ОСОБА_9 утворилися під час дорожньо-транспортної пригоди, тобто 24.12.2015 року о 23 годині 30 хвилин. Після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 могла жити незначний проміжок часу, на протязі декількох хвилин. Тілесні ушкодження, які отримала ОСОБА_9 , є несумісними для життя і є несумісними для життя навіть у разі надання їй кваліфікованої спеціалізованої медичної допомоги. Смерть ОСОБА_9 не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із залишенням її у небезпечному для життя стані (а.с.53-56 т.ІІ).
Із обвинувального акту від 12.02.2016 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 померла на місці дорожньо-транспортної пригоди відразу після ДТП.
Обставини про час смерті потерпілої ОСОБА_9 на досудовому розслідуванні встановлені на підставі належних та допустимих доказів.
Вказані обставини про час смерті ОСОБА_9 підтверджені належними і допустимими доказами і під час судового розгляду.
Так, під час судового розгляду встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 дійсно померла на місці пригоди, що вбачається із показань свідка ОСОБА_14 , який суду показав про те, що зупинився своїм автомобілем відразу після ДТП і підбіг до жінки, що постраждала внаслідок ДТП, проте встановив, що остання померла.
Вказані показання також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_15 .
Обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду стверджував, що відразу після зупинки свого автомобіля у двохстах метрах від місця аварії, дізнавшись від свідка ОСОБА_14 про те, що вчинив наїзд на людину, яка відразу померла, підійшов до місця аварії та, перевіривши пульс у ОСОБА_9 , пересвідчився, що потерпіла мертва, допомогу надавати немає кому.
Потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час судового розгляду показали, що від сусіда дізналися, що їх матір загинула відразу на місці ДТП, у чому вони пересвідчилися, коли в межах кількох хвилин прибігли на місце аварії і встановили, що матір померла.
Відповідальність за статтею 135 КК України настає в разі завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо, зокрема, винний сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Тобто, диспозиція ч.1 ст.135 КК України містить декілька умов, необхідних для настання кримінальної відповідальності, зокрема, потерпіла особа має бути в безпорадному для життя стані і бути позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження. Суб`єктивна сторона злочину полягає у прямому умислі. «За відомість», про яку йдеться у диспозиції статті, означає, що винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє в цьому. Якщо особа не усвідомлює, що інша особа опинилася у небезпечному для життя стані, то відповідальність не настає. Саме такий правовий висновок зроблено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 17.03.2013 року у справі №5-273км13 та від 19.03.2013 року у справі №5-1372к13.
Разом з тим, суд констатує той факт, що даних про те, що потерпіла ОСОБА_9 перебувала у безпорадному та небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження прокурором не представлено суду. Небезпечний для життя стан передбачає, що потерпіла позбавлена можливості самостійно прийняти заходи до самозбереження в результаті того, що знаходиться в безпорадному стані. Проте, ОСОБА_9 померла відразу на місці ДТП в результаті порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, у зв`язку з чим не перебувала в безпорадному та небезпечному для життя стані. Смерть потерпілої ОСОБА_9 настала від сполучної травми тіла, отриманої в результаті ДТП, тобто між отриманою сполучною травмою тіла та смертю потерпілої є причинно-наслідковий зв`язок. Наслідок ДТП у виді смерті потерпілої перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із порушенням ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, проте, смерть потерпілої не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із залишенням її в небезпеці.
Крім того ОСОБА_7 мав би усвідомлювати, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, в який він її сам поставив, а він зобов`язаний і має можливість надати потерпілій допомогу, але відмовляє в цьому. Проте, судом при оцінці показань потерпілих, свідків, самого обвинуваченого, при оцінці висновку експерта за №27 від 17.05.-24.05.2016 року, встановлено протилежне ОСОБА_7 не усвідомлював, що вчинив наїзд на потерпілу ОСОБА_9 і що остання опинилася у небезпечному для життя стані.
Таким чином, відсутня подія злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, тобто завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, коли обвинувачений сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Переконливих аргументів для спростування встановлених судом обставин істотного порушення норм КПК України при відкритті кримінального провадження і висуненні ОСОБА_7 обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України та показань потерпілих щодо того, що вони не зверталися про відкриття відносно ОСОБА_7 кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, а таким чином, аргументів щодо спростування вказаних висновків суду про відсутність події злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, прокурором в ході судового розгляду не наведено.
В силу ч.3 ст.62 Конституції України та положень ч.ч.3, 4 ст.17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до приписів ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 ст.284 КПК України.
Пунктами 1 та 2 ч.1 ст.284 КПК України встановлено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення; 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Частиною сьомою ст.284 КПК України встановлено, що якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Враховуючи усе вище викладене, суд вважає, що обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України висунуто слідчим та прокурором з істотним порушенням норм КПК України, тому суд приходить до переконання про ухвалення щодо цього обвинувачення виправдувального вироку з підстави встановлення відсутності події кримінального правопорушення, відповідно до п.1 ч.1 ст.284, ч.7 ст.284, ч.1 ст.373 КПК України, визнавши ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд, відповідно до вимог п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 23.12.2005 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», враховує не тільки наслідки, що настали, а характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину…
Суд вважає, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у скоєному злочині, передбаченому ч.2 ст.286 КК України, що враховує, відповідно до вимог ч.1 ст.66 КК України, як обставину, що пом`якшує його покарання, оскільки з початку досудового слідства і в судовому розгляді ОСОБА_7 визнавав, що з його вини сталася ДТП, зазначив під час судового розгляду, що він готовий понести покарання за вчинений злочин та просить його суворо не карати.
Також, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, враховує таку пом`якшуючу обставину, як добровільне відшкодування потерпілим заподіяної злочином моральної шкоди, відповідно до заявлених ними цивільних позовів, що підтвердили потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в своїх показаннях під час судового розгляду та у відповідних заявах до суду (а.с.75-77 т.ІІ).
Відповідно до вимог ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання в с. Юхимівка Шаргородського району та за місцем роботи (а.с.133 т.І, а.с.82 т.ІІ), до кримінальної відповідальності притягується вперше (а.с.132 т.І), на диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває (а.с.135-136 т.І), має хворобливий стан здоров`я, так як хворіє на цукровий діабет 2 типу середнього ступеню важкості в стадії декомпенсації, діабетичну полінейропатію, артеріальну гіпертензію І ступеню, серцеву недостатність І ступеню (а.с.83-85 т.ІІ). Ці обставини суд також враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , є, відповідно до п.13 ч.1 ст.67 КК України, вчинення ним злочину, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.
Також, при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема, що внаслідок вчиненого ним злочину загинула людина, отже наступив невідворотний для потерпілих наслідок.
Крім того, відповідно до вимог п.5 ч.3 ст.56 КПК України, суд враховує думки потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , висловлені щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , які вважають, що покарання може бути призначене у виді позбавлення волі, але без реального його відбування, тобто в умовах призначення випробування та іспитового строку, оскільки, на їх переконання, обвинувачений усвідомив свою протиправну поведінку та суспільну небезпечність злочину, відшкодувавши витрати на поховання матері та заявлені ними суми цивільних позовів про відшкодування моральної шкоди і витрат на правову допомогу.
При цьому, суд враховує також, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст.8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
З урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, особи винуватого, його ставлення до вчиненого ним діяння, зокрема, що обвинувачений визнав свою провину, усвідомив протиправну поведінку, виявляє жаль з приводу вчиненого злочину, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд приходить до переконання про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі.
Суд також вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 додаткове покарання, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Відповідно до правового висновку Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленого в ухвалі від 24.11.2015 року, підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Призначаючи ОСОБА_7 зазначене вище покарання за ч.2 ст.286 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.
Оцінюючи доводи в судових дебатах прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням та сторони захисту про те, що злочин є необережним та нетяжким, а також потерпілих відносно того, що вчинений ОСОБА_7 злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, належить до категорії необережних злочинів і що при призначенні покарання обвинуваченому слід застосувати ст.75 КК України і звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком, суд приходить до наступного висновку.
Насамперед, суд констатує, що ствердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про те, що злочин є нетяжким, суперечить нормам ст.12 КК України, відповідно до якої злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання… Тоді як ч.2 ст.286 КК України передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, тобто, відповідно до ч.4 ст.12 КК України, вказаний злочин є тяжким.
Відповідно до положень статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема, ч.2 ст.286 КК України встановлює кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами, якщо вони спричинили смерть потерпілого.
Відтак, виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_7 злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є суспільно небезпечним та тяжким; внаслідок вчиненого злочину загинула людина, що є невідворотним наслідок для потерпілих; злочин вчинено при обтяжуючій покарання обставині у стані алкогольного сп`яніння.
Відшкодування ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрат на поховання матері, яка загинула внаслідок вчиненого ним злочину, а згодом і на поховання потерпілого ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також відшкодування заявленої потерпілими в цивільних позовах моральної шкоди з врахуванням частини моральної шкоди, заподіяної покійному потерпілому ОСОБА_13 не знижує ступеню винуватості ОСОБА_7 , а також ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, є лише пом`якшуючою покарання обвинуваченого обставиною, і, на думку суду, є спробою обвинуваченого хоча б частково компенсувати наслідки вчиненого ним злочину.
Таким чином, щире каяття обвинуваченого та відшкодування ним заподіяної потерпілим моральної шкоди, як пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, позитивно характеризують його особу після вчинення злочину, але, на переконання суду, не змінюють того, що вчинений ним злочин є тяжким, суспільно небезпечним, винним діянням, яке призвело до невідворотного наслідку позбавлення життя людини, яке є найвищою соціальною цінністю.
Тому, суд вважає неможливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання і не знаходить підстав для застосування ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України.
При цьому, суд вважає таке рішення справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У кримінальному провадженні заявлено цивільні позови потерпілими ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Потерпілий ОСОБА_13 помер (а.с.217 т.І).
Виходячи з аналізу ст.129 КПК України, суд при вирішенні цивільного позову у кримінальному судочинстві, задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Враховуючи, що потерпілий ОСОБА_13 помер, то, в силу вимог п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України, провадження за його позовом підлягає закриттю.
В ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_4 заявив про залишення без задоволення позовних вимог до ОСОБА_7 , зсилаючись на добровільне відшкодування останнім заявленої моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Позов до ПрАТ «СК «Талісман страхування» про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. потерпілий ОСОБА_4 підтримав, зсилаючись на обґрунтування, зазначене в позові.
ПрАТ «СК «Талісман страхування» проти позовних вимог ОСОБА_4 заперечень не має, про що в.о. голови правління ПрАТ зазначив у клопотанні (а.с.223 т.І).
В ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_5 заявила про залишення без задоволення її позовних вимог до ОСОБА_7 , зсилаючись на добровільне відшкодування останнім заявленої моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Позов до ПрАТ «СК «Талісман страхування» про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. потерпіла ОСОБА_5 підтримала, зсилаючись на обґрунтування, зазначене в позові.
ПрАТ «СК «Талісман страхування» проти позовних вимог ОСОБА_5 заперечень не має, про що в.о. голови правління ПрАТ зазначив у відповідному клопотанні (а.с.223 т.І).
Визначаючись щодо позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ПрАТ «СК «Талісман страхування», суд виходить із такого.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням … завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого…
Із поліса №АЕ/3650079 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чинного на час ДТП, вбачається, що цивільно-правова відповідальність особи, яка керує автомобілем «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 ОСОБА_7 застрахована ПрАТ «СК «Талісман страхування» (а.с.131 т.І).
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Вказаний Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника заподіювача шкоди.
Згідно з пунктами 1.3., 1.4., 1.7., 1.12. ст.1 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілі це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; особи, відповідальність яких застрахована, страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; забезпечений транспортний засіб транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; дорожньо-транспортна пригода це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.
Відповідно до пункту 22.1 ст.22 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі ст.26-1 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Відповідно до пунктів 9.1., 9.3. ст.9 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого, становить 100000 гривень на одного потерпілого.
У дорожній ситуації, що склалася, дії водія автомобіля «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 ОСОБА_7 не відповідали вимогам пункту 10.1. ПДР України і знаходяться з технічної точки зору у причинному зв`язку з виникненням події цієї ДТП.
Отже, оскільки ОСОБА_7 є винуватцем ДТП, то ПрАТ «СК «Талісман страхування» у цій справі повинна відшкодувати потерпілим завдану внаслідок ДТП моральну шкоду.
Таким чином, з ПрАТ «СК «Талісман страхування» на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід стягнути по 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (100000 х 5% = 5000), тобто цивільні позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ПрАТ «СК «Талісман страхування» про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу, підстав для його зміни немає.
Таким чином запобіжний захід обвинуваченому у виді застави слід залишити до набрання цим вироком суду законної сили.
Відповідно до ч.11 ст.182 КПК України, враховуючи, що застава внесена не обвинуваченим ОСОБА_7 , а заставодавцем ОСОБА_22 , заставу слід повернути заставодавцю після набрання цим вироком суду законної сили.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати за проведення експертиз у зв`язку із залученням стороною обвинувачення експертів спеціалізованої державної установи.
Зокрема, експертом Вінницького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України проведено: 16.01.2016 року автотехнічну експертизу і надано висновок за №739а (а.с.142-145 т.І), проте, довідка про витрати на проведення експертизи надана до іншого висновку №751а від 16.01.2016 року (а.с.141 т.І), який в матеріалах справи відсутній, тому вказані витрати відшкодуванню за рахунок обвинуваченого не підлягають.
Також, експертом Вінницького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України проведено: 06.01.2016 року транспортно-трасологічну експертизу, про що надано висновок за №752а (а.с.148-151 т.І), вартість експертизи становить 491,04 грн. (а.с.147 т.І); 06.01.2015 року автотехнічну експертизу і надано висновок за №753а (а.с.151-153 т.І), вартість експертизи становить 491,04 грн. (а.с.170 т.І).
Таким чином, ці процесуальні витрати в сумі 982,08 грн. на залучення експерта з ініціативи сторони обвинувачення, відповідно до ч.2 ст.122 та ч.2 ст.124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 .
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Питання про долю речових доказів у даній кримінальній справі слід вирішити на підставі ст.100 КПК України, а саме: автомобіль «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , належний по свідоцтву про реєстрацію НОМЕР_4 ОСОБА_11 , який знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, слід повернути останньому, оскільки доказів про належність вказаного автомобіля на праві власності обвинуваченому ОСОБА_7 обвинуваченим суду не надано.
Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
11.02.2016 року слідчим суддею було тимчасово обмежено ОСОБА_7 у праві керування транспортними засобами (а.с.34 т.І). Строк тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами ОСОБА_7 продовжено ухвалою суду від 01.03.2016 року на строк до 11.05.2016 року (а.с.51-54 т.І). Таким чином, вказана ухвала припинила свою дію 11.05.2016 року і вказане обмеження продовженню не підлягає.
Частиною 4 статті 374 КПК України передбачено, що у резолютивній частині вироку зазначаються, в тому числі: у разі визнання особи виправданою прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та його виправдання… Якщо особі пред`явлено декілька обвинувачень і деякі з них не доведені, то у резолютивній частині вироку зазначається, за якими з них обвинувачений виправданий, а за якими засуджений.
Керуючись ст.ст.100, 128, 129, п.1 ч.1 ст.284, ч.7 ст.284, ст.368, ч.1 ст.369, ст. 373, ст.ст.374-376 КПК України,
засудив:
ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, та виправдати його у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за якою засудити його до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вираховувати з дня звернення цього вироку до виконання, зарахувавши, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання перебування ОСОБА_7 під вартою з 25.12.2015 року по 14.01.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто 42 (сорок два) дні (21х2=42).
Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишити у виді застави.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави на відшкодування судових витрат за проведення експертизи залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованої державної установи Вінницького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України: 982 (дев`ятсот вісімдесят дві) гривні 08 копійок за проведення автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз.
Провадження за цивільним позовом ОСОБА_13 до ПрАТ «СК «Талісман страхування» та ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, закрити.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ПрАТ «СК «Талісман страхування» та ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, задовольнити частково.
Стягнути з ПрАТ «СК «Талісман страхування» на користь ОСОБА_4 5000 (п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовити.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ПрАТ «СК «Талісман страхування» та ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, задовольнити частково.
Стягнути з ПрАТ «СК «Талісман страхування» на користь ОСОБА_5 5000 (п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовити.
Речовий доказ: автомобіль «Mitsubishi Space Star» з державним номером НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, повернути власнику ОСОБА_11 .
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1