Справа № 344/2243/16-к
Провадження № 1-кс/344/1055/16
У Х В А Л А
14 березня 2016 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СУ ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження від 28/01/2016 р. -

ВСТАНОВИВ:

в скарзі вказано, що слідчим закрито провадження за заявою скаржника про вчинення щодо неї злочину ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК України. Однак скаржник заперечує вказану постанову з тих підстав, що слідчим не допитано інших мешканців району, які могли постраждати від дій вказаної особи. Тому скаржник просила суд скасувати оскаржувану постанову.

Скаржник повторно не з`явилась в судове засідання, не надала обґрунтованого клопотання про його відкладення.

Слідчий подала суду письмове заперечення проти скарги, в якому зазначила про те, що досудовим слідством однозначно встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виникли цивільно-правові відносини позики, ОСОБА_5 частково сплатила на користь ОСОБА_3 грошові кошти за умовами їх правочину.

На даний час на розгляді в Городенківському районному суді Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 .

В оскаржуваній постанові зазначено, що під час досудового слідства було допитано скаржника і ОСОБА_5 також на досудовому слідстві в даному кримінальному провадженні було встановлено, що ОСОБА_5 отримувала від скаржника грошові кошти в період з листопада 2014 р. по січень 2015 р. і сплачувала по зобов`язаннях, строк повернення грошових коштів сторони не встановлювали. Припинила повертати борг у зв`язку зі зміною економічної ситуації. Між показаннями скаржника та ОСОБА_5 немає суперечностей.

Отже в кримінальному провадженні однозначно було встановлено, що за вказаними епізодами дій у ОСОБА_5 був відсутній умисел на вчинення шахрайства щодо скаржника, ОСОБА_5 повертала спірні грошові кошти, за умовами домовленості сторін. За цивільно-правовими спорами скаржника не може бути здійснено кримінальне провадження.

28/01/2016 р. слідчим СУ ГУ НП в Івано-Франківській області закрито кримінальне провадження в частині заяв скаржника про цивільно-правовий спір щодо не виплати ОСОБА_5 на користь скаржника розміру позики. ОСОБА_5 надала показання про визнання сум позик, про те, що здійснювала погашення позики і, про неможливість для себе на даний час повернути проценти за користування коштами і погасити решту визнаного нею боргу.

Обставини повернення боргу в сумах, що вказані ОСОБА_5 підтверджено показаннями скаржника. Оскільки сторони домовлялись про отримання позик та їх повернення, та ОСОБА_5 було здійснено повернення із порушенням змісту прийнятих нею зобов`язань тому у вказаних діях відсутній склад злочину, а захист прав скаржника підлягає здійсненню в порядку цивільного судочинства.

Усі засоби для встановлення спірних обставин було досудовим слідством повністю використано.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 5 ст. 110 КПК України, постанова слідчого повинна складатися з вступної, мотивувальної та резолютивної частини.

Мотивувальна частина постанови містить відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Висновки слідчого про необхідність закриття даного кримінального провадження умотивовані на основі аналізу зібраних по справі матеріалів і доказів.

Питання закриття кримінального провадження або внесення і його підтримання в суді є виключною компетенцією представника державного обвинувачення. Тому не погодження скаржника із висновками державного обвинувачення не є підставою для скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки усі дії, які необхідно було вчинити для перевірки та спростування припущень скаржника досудовим слідством здійснено.

Відповідно до ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Георгел и Георгета Стоіческу (Georgel and Georgeta Stoicescu) проти Румунії» (скарга № 9718/03), якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Великої Палати Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції" (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова Великої Палати в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

Так само відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року вказано, що Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява №37437/97).

Тому національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України скаржнику не гарантується право на кримінально-правове переслідування за невиконання цивільно-правових зобов`язань.

Крім цього скаржник надала суду пояснення про те, що вона вже звернулась із позовом про стягнення з ОСОБА_5 спірних грошових коштів саме в якості позики, а не в якості шкоди завданої злочином.

Отже і скаржник раніше надала пояснення про те, що спірні грошові кошти є предметом позики, а не об`єктом злочину.

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Отже рішення про закриття кримінального провадження в частині цивільно-правових спорів ухвалено уповноваженою посадовою особою досудового слідства, яка діяла в порядку і з підстав, що встановлені законом.

Так само в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже даному суду не належить компетенція щодо оцінки доказів для встановлення складу злочину чи наявності правових підстав для вирішення цивільно-правового спору сторін. Досудовим слідством однозначно доведено правові підстави для ухвалення оскаржуваного рішення, воно є обґрунтованим відповідними доказами, засоби доказування, що передбачені законом для встановлення спірних фактичних обставин досудовим слідством вичерпані.

Відповідно до усталеної, послідовної, однозначної практики Європейського суду з прав людини саме по собі непогодження скаржника з його обвинуваченням не є підставою для окремого кримінального провадження щодо встановлення такого непогодження.

Так, Відповідно до ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже будь-які показання фізичних осіб, в якості доказів в кримінальному провадженні, можуть бути надані тільки перед судом.

Тому скаржник не вправі посилатися на неповноту досудового слідства з підстав, пояснень, які надали інші учасники або з підстав не проведення між ними одночасного допиту, оскільки для надання таким поясненням статусу доказу законом встановлено вимогу щодо подання пояснення виключно перед судом.

Так, відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Відповідно до ст. 22 КПК України повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором.

Отже виключно прокурором могло бути ухвалено рішення про внесення спірних епізодів до обвинувального акту та передання його до суду.

В свою чергу в ст. 343 КК України встановлено кримінальну відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

За вказаних обставин досудовим слідством вжито усі необхідні дії для спростування обставин із заяви про вчинення злочину. Зазначена скарга позбавлена будь-яких правових підстав, а тому є формою зловживання правом на звернення до суду

Відповідно до зазначеного та на підставі ст. 7 КПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 0000098, відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 5 днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1