У Х В А Л А

3 червня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2., розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2013 року щодо нього,

в с т а н о в и в:

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 12 липня 2012 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК) до штрафу в розмірі 10 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 170 000 гривень.

Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 18 жовтня 2012 року вказаний вирок скасовано та постановлено новий, яким ОСОБА_1 визнано винуватим за частиною третьою статті 368 КК та призначено покарання із застосуванням статті 69 КК - чотири роки позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, які пов'язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, строком на три роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі статті 54 КК позбавлено ОСОБА_1 восьмого рангу державного службовця.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2013 року вирок апеляційного суду змінено. Визначено вважати ОСОБА_1 засудженим за частиною третьою статті 368 КК в редакції Закону України від 7 квітня 2012 року до покарання, призначеного апеляційним судом, без конфіскації майна і на підставі статті 75 КК його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки з покладенням передбачених статтею 76 КК обов'язків.

У своїй первинній заяві ОСОБА_1 вказував на неоднакове застосування касаційним судом норм матеріального та процесуального права, порушував питання про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо нього та, посилаючись на норми глави 32-1 Кримінально-процесуального кодексу 1960 року (далі - КПК 1960 року) і глави 33 чинного Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просив скасувати оскаржуване рішення та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі пункту 2 статті 6 КПК 1960 року.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 447, 448 КПК і встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 1 червня 2016 року.

Зокрема, зазначалося, що заявнику належить конкретизувати зміст заяви щодо передбачених статтею 445 КПК підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, вказати, яка норма закону касаційною інстанцією застосована неоднаково, і надати відповідні рішення для порівняння з урахуванням вимог статті 447 КПК.

Також йшлося про те, що правильність встановлення фактичних обставин справи та невідповідність вироку апеляційного суду вимогам статті 374 КПК 2012 року (статті 323 КПК 1960 року) не становить предмет перегляду Верховного Суду України.

31 травня 2016 року від ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали судді Верховного Суду України від 29 квітня 2016 року надійшла нова заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2013 року щодо нього.

За змістом вона аналогічна попередній заяві.

Зокрема, ОСОБА_1 не конкретизував, яка саме норма права, передбачена законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за містом судових рішень, на його думку, застосована неоднаково, оскільки зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 вважає, що його дії належало кваліфікувати не за статтею 368 КК, а за статтею 364 КК, й одночасно просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні складу злочину.

Окрім того, усупереч роз'ясненням в ухвалі Верховного Суду України від 29 квітня 2016 року про те, що недоведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК, правильність встановлення фактичних обставин справи та невідповідність вироку апеляційного суду вимогам статті 374 КПК 2012 року (статті 323 КПК 1960 року), не є предметом перегляду Верховним Судом України, ОСОБА_1 повторно вказує на це.

Також, незважаючи на зазначений у повторній заяві перелік долучених документів, вона надійшла до Верховного Суду України без додатків, що означає, що ОСОБА_1 не долучив інших, ніж до первинної заяви, копій порівнюваних судових рішень на підтвердження неоднакового застосування касаційним судом норми права, передбаченої статтею 364 КК, серед яких вони також відсутні.

Так, зі змісту долученої до первинної заяви копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2014 року убачається, що ОСОБУ_1 виправдано у зв'язку із недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК, та встановлено ряд порушень кримінального процесуального закону щодо допустимості доказів.

Зміст ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2012 року та 22 травня 2014 року свідчить про те, що в цих справах не вирішувалося питання про застосування статті 364 КК. Вони є прикладом юридичної оцінки засуджених осіб за статтею 190 КК, а не за статтею 364 КК, про яку йдеться у заяві ОСОБА_1

Що ж стосується копій порівнюваних ухвал касаційного суду від 5 квітня 2016 року та 13 січня 2016 року, то вони не містять висновку із зазначених у заяві ОСОБА_1 питань про застосування матеріальної норми права, оскільки ними скасовано судові рішення нижчестоящих судів та призначено новий розгляд у судах першої інстанції.

Ці ж судові рішення, які за твердженнями заявника є ілюстрацією неоднакового застосування норми процесуального права, не можуть бути розцінені такими з огляду на те, що, як вже зазначалося раніше, невідповідність вироку апеляційного суду вимогам статті 374 КПК 2012 року не є предметом перегляду Верховним Судом України.

Окрім того, оскаржувані ОСОБА_1 судові рішення постановлено за нормами КПК 1960 року. Згідно із висновком Верховного Суду України (справа № 5-55 кс 15) судові рішення, постановлені за нормами КПК 1960 року, не можуть бути переглянуті з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 КПК 2012 року (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року) - неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, оскільки відповідно до статті 5 КПК 2012 року кримінальний процесуальний закон не має зворотної сили.

Не є предметом перегляду й оскаржувані судові рішення в частині неоднакового застосування статті 9 КПК 2012 року, оскільки у справі щодо ОСОБА_1 застосовувалися норми КПК 1960 року.

Наведене свідчить, що зазначені в ухвалі судді від 29 квітня 2016 року недоліки ОСОБА_1 не усунуто, у зв'язку із чим згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 450 КПК заява підлягає поверненню.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або з інших підстав, ніж ті, які були предметом розгляду.

Керуючись статтею 450 КПК України,

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2013 року щодо нього повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2