Справа № 461/661/16-к
Провадження № 1-кп/461/181/16
У Х В А Л А
судового засідання

09.03.2016 року Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

з участю прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілої - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Львові обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :
В провадженні Галицького районного суду м.Львова знаходиться обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

В судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 подав угоду про примирення між ним та потерпілою ОСОБА_4 , відповідно до якої ОСОБА_5 , повністю визнав себе винним в пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України, тобто у вчиненні злочину по обставинам, викладеним в обвинувальному акті, в зв`язку з чим, сторони домовились про призначення ОСОБА_5 , покарання за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В судовому засіданні потерпіла підтримала подану угоду та просила затвердити таку.

Прокурор в судовому засіданні угоду заперечила з підстав невідповідності умов угоди вимогам Кримінального кодексу України.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши умови поданої угоди та перевіривши такі на відповідність Закону, суд приходить до наступного.

Суд звертає увагу, що стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. При призначенні покарання Європейський суд виходить із таких засад. Як у справі «Бакланова проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно ст.8 ч.1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно ч.7 ст.474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

Відповідно до положень п.п.1,2 ч.7 ст.474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, інтересам суспільства.

Як видно з обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, можливо вчиненого ч.2 ст.185 КК України під час перебування під час іспитового строку, згідно вироку Галицького районного суду м.Львова від 25.09.2015р.

Одночасно, згідно ч.3 ст.78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

За правилами ст.71 КК України (призначення покарання за сукупністю вироків), при призначення покарання за новим вироком, суд повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком, а остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Крім того, як уже зазначалось вище, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину, будучи на іспитовому строку, а також раніше неодноразово судимим, в тому числі за злочини проти власності.

При цьому, санкція ч.2 ст.185 КК України, не передбачає покарання у вид штрафу, мотиви щодо застосування до обвинуваченого ст.69 КК України, викладені у поданій угоди про примирення, суд вважає недостатніми, а відтак з урахуванням особи обвинуваченого, узгоджене сторонами покарання не відповідає інтересам суспільства, оскільки не може, за вказаних вище обставин, вважатись достатнім для попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в затвердженні поданої угоди слід відмовити, у зв`язку з невідповідністю умов такої вимогам Кримінального кодексу України та інтересам суспільства.

Керуючись ст.474 КПК України, Конвенцію та практикою Європейського Суду з прав людини, суд -

У Х В А Л И В:
Відмовити в затвердженні угоди про примирення між сторонами кримінального провадження №0004786, укладеної між потерпілою ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

Розгляд обвинувального акту про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України продовжити в загальному порядку.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий по справі

суддя ОСОБА_1