Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000083 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 ,
у с т а н о в и в:
За вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само,
засуджено за ч. 1 ст. 258-5 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративних функцій, на строк 3 роки без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, змінив вирок місцевого суду і скасував призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративних функцій, на строк 3 роки. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він незважаючи на відповідну заборону та відповідальність, установлену статтями 23, 25 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», у період із травня по червень 2014 року в м. Енергодарі Запорізької області з метою фінансової підтримки протиправної діяльності терористичної групи під керуванням ОСОБА_7 , що входить до збройних формувань самопроголошеного державного утворення «Луганська народна республіка» (далі «ЛНР»), здійснив фінансування тероризму шляхом надання фінансової підтримки у виді грошових коштів з наміром використати їх у подальшому для вчинення терористичних актів, а також для злочинів терористичної спрямованості на території Луганської області.
Так, на початку червня 2014 року, перебуваючи в м. Енергодарі, ОСОБА_6 за допомогою мобільного телефонного зв`язку, будучи достеменно обізнаним щодо терористичної діяльності на території Луганської області колишніх мешканців м. Енергодара ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , щодо яких проводиться досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні № 0000014 за ч. 1 ст. 258-3 КК, зв`язався з останнім із власної ініціативи запропонував повідомити йому про канали зв`язку для надання фінансової допомоги у виді грошей з метою забезпечення терористичної групи для подальшого здійснення протиправної діяльності стосовно органів державної влади та окремих громадян України.
Отримавши від указаних терористів «ЛНР» інформацію про реквізити банківської платіжної картки AT «Сбербанк Росії» з картковим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я іншого члена вищевказаногоутворення «ЛНР» ОСОБА_9 , щодо якого проводиться досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні № 0000150 за ч. 2 ст. 260 КК і який перебуває вміждержавному розшуку, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що виділені ним гроші будуть використані окремими терористами в інтересах терористичної групи під керуванням ОСОБА_7 , звернувся до необізнаної про його злочинні наміри знайомої ОСОБА_10 , зобов`язавши останню в рахунок повернення йому попередніх грошових зобов`язань на суму 3350 грн, перерахувати їх шляхом банківського переказу на рахунок ОСОБА_9 .

02 червня 2014 року ОСОБА_10 , діючи за вказівкою ОСОБА_6 , не знаючи про фактичне фінансування терористів, через касу відділення AT «Сбербанк Росії» в м. Енергодарі Запорізької області внесла за наданими ОСОБА_6 реквізитами на вищевказаний картковий рахунок 3350 грн на підтвердження чого підписала заяву про переказ готівки від 02 червня 2014 року № 57963062, при цьому 17 грн з указаної суми було стягнуто банком у якості комісії за платіжну операцію.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та про призначення нового розгляду в цьому суді. Обґрунтовуючи свою позицію, вказує на те, що призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК не відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу внаслідок м`якості, а ухвалу апеляційного суду постановлено з порушенням вимог ст. 419 КПК.
У запереченнях захисник ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на безпідставність доводів прокурора, викладених у касаційній скарзі, просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав доводи, наведені в касаційній скарзі, просив скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Про день та час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури учасників цього провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК участь засудженого в розгляді провадження судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду провадження судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 258-5 КК у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
У силу положень ст. 50 КК рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином мотивоване.
У поданій на вирок апеляції прокурор указував серед доводів про м`якість призначеного заходу примусу й про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК. При цьому посилався на те, що суд не повною мірою врахував те, що засуджений вчинив злочин, який згідно ст.12 КК є тяжким, поведінку обвинуваченого, який цікавився фактом надходження переведених грошей, висловлював бажання продовжити фінансування бойовиків, уточнюючи можливість грошових переказів. Прокурор просив скасувати вирок місцевого суду і постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_6 захід примусу у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Згідно зі ст. 370 КПК вирок суду першої інстанції, як і ухвала апеляційного суду мають бути законними, обґрунтованими та вмотивованими, відповідати вимогам, зазначеним у статтях 374, 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.419 КПК апеляційний суд у разі залишення апеляційної скарги без задоволення у своїй ухвалі має зазначити підстави, через які апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. При цьому незгода з апеляційною скаргою, як і рішення про залишення оскаржуваного вироку без змін, має ґрунтуватися на докладних мотивах.
Апеляційний суд не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону під час перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Так, цей суд не навів у своїй ухвалі переконливих аргументів для спростування доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про необґрунтованість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
У цілому не погоджуючись із вказаною апеляційною скаргою стосовно звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд фактично вважав (зробив це в загальних рисах, без поглибленого та всебічного аналізу наявних у справі обставин, які мають значення для правильного вирішення справи), що висновок місцевого суду про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства є обґрунтованим і належним чином мотивованим. Але це не відповідає змісту вироку місцевого суду, де не зазначено, що саме свідчить про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, але в умовах контролю за його поведінкою (а обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину були підставами для суду першої інстанції для застосування ст. 69 КК).
Також фактично поза увагою апеляційного суду залишилося: належність інкримінованих ОСОБА_6 дій до категорії тяжких, індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого особою злочину, який зумовлений його конкретними об`єктивними (об`єктом злочину, характером діяння, тяжкістю наслідків тощо) та суб`єктивними (зокрема формою й видом вини, мотивом, метою вчинення злочину) ознаками, конкретні обставини кримінального провадження (його бажання продовження перерахування грошей в подальшому і хоча це не має юридичного значення, проте характеризує його як особу).
За таких обставин апеляційний суд постановив свою ухвалу з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ст. 419 КПК), а тому вона на підставі п. 1 ч. 1 ст. 348 КПК підлягає скасуванню, а кримінальне провадження ? направленню на новий розгляд у вказаний суд, під час якого належить урахувати вказівки касаційного суду, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора з урахуванням й доводів касаційної скарги, та ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Якщо за наслідками такого розгляду апеляційний суд погодиться з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, то, за тих же даних про його особу, звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК слід визнати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого, а отже, є неправильним.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3