Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 24 березня 2016 року справу за касаційними скаргами захисника ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 .
За вироком Подільського районного суду м. Києва від 30 грудня

2014 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, неодноразово судимого, останнього разу за вироком Приморського районного суду м. Одеси

від 02 лютого 2009 року за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. ст. 69, 70 цього ж Кодексу до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно: ОСОБА_7 2650 грн, ОСОБА_8 15 000 грн.

Згідно з наведеним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів за таких обставин.

14 червня 2009 року приблизно о 23.45 год. ОСОБА_6 біля середньої загальноосвітньої школи № 51, розташованої на вул. Люсторфській дорозі, 60 у м. Одесі, з метою заволодіти чужим майном, застосувавши насильство, небезпечне для життя і здоров`я особи, тричі вдарив кулаком у голову ОСОБА_9 , яка сиділа на східцях, від чого остання впала і у неї потемніло в очах. Згодом ОСОБА_7 , опанувавши себе, побачила, що ОСОБА_6 оглядає вміст її сумочки, однак побачивши, що потерпіла дивиться на нього, ОСОБА_6 ударив її ногою в лівий бік тулуба, після чого заволодів її майном (2 мобільними телефонами, картою пам`яті, 2 сім-картками, навушниками, гаманцем із грошима, золотими обручкою і сережками) на загальну суму 2935 грн та почав відходити за ріг школи.

При цьому почувши, що потерпіла намагається піднятися, ОСОБА_6 дістав зі свого одягу предмет, схожий на ніж, і пригрозив ОСОБА_7 застосуванням насильства, небезпечним для її життя і здоров`я, та наказав їй не кричати. Після чого зник з місця вчинення злочину.

Крім того, 30 липня 2012 року приблизно о 12.00 год. ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 з метою заволодіння чужим майном, діставши зі своєї сумки револьвер Stalker № 0112-015978, з метою подолання волі до опору вистрелив у ліву ступню ОСОБА_8 , заподіявши йому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після цього ОСОБА_6 , вистреливши у диван, на якому сидів ОСОБА_8 , продовжуючи тримати останнього на прицілі, заволодів майном потерпілого (грошима, ємністю з туалетною водою, фотоапаратом та гарнітурою до нього, шкіряною сумкою, електричним носієм пам`яті, кредитною карткою) на загальну суму 6006 грн, після чого втік із місця вчинення злочину.

Апеляційний суд скасував вирок районного суду в частині призначеного покарання та засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 71 зазначеного Кодексу за сукупністю вироків до покарання, призначеного ОСОБА_6 , частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2009 року, і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 5 місяців з конфіскацією майна, яке є його власністю.

У решті вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд, посилаючись на невідповідність висновків фактичним обставинам справи, істотні порушення кримінального-процесуального закону, допущені в ході досудового та судового слідства, які на його думку, проведено неповно та однобічно. Також стверджує про неправильне застосування кримінального закону в частині кваліфікації дій, інкримінованих його підзахисному за епізодом від 14 червня 2009 року.
Засуджений ОСОБА_6 також просить у своїй скарзі скасувати вирок апеляційного суду щодо нього, стверджуючи про його незаконність. При цьому він стверджує про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також про неповноту й однобічність досудового та судового слідства, оскільки він непричетний до вчинення інкримінованого йому епізоду протиправного діяння від 14 червня 2009 року. До того ж засуджений наполягає на тому, що в ході досудового слідства було порушено його право на захист, оскільки кілька процесуальних документів було вручено йому через деякий проміжок часу після їх постановлення.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника, який підтримав касаційні скарги та просив їх задовольнити, прокурора, який вважав касаційні скарги безпідставними, а оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими й просив їх залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги слід залишити без задоволення на таких підставах.
У своїх скаргах особи, які їх подали, порушують питання про перегляд судових рішень у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, однобічністю й неповнотою досудового та судового слідства. Проте зазначені обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і відповідно до вимог ст. 398 КПК України 1960 року не підлягають перегляду в касаційному порядку, а отже, з урахуванням того, що оскаржуваним рішенням апеляційного суду вирок районного суду було скасовано тільки в частині призначеного покарання, а у решті залишено без змін, при касаційному розгляді кримінальної справи колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Виходячи з фактичних обставин справи, встановлених судом, кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України є правильною.
При цьому доводи сторони захисту про непричетність ОСОБА_6 до вчинення злочину у м. Одесі 14 червня 2009 року, як уже зазначалося вище, були предметом ретельної перевірки судами першої та апеляційної інстанції, їх належним чином було спростовано у оскаржуваних судових рішеннях і вони не можуть бути предметом перевірки касаційного розгляду.
Також безпідставними є твердження захисника та засудженого про необхідність кваліфікації дій винної особи за епізодом від 14 червня

2009 року за ч. 2 ст. 186 КК України, а не за ст. 187 цього ж Кодексу, оскільки матеріали справи не містять даних, що потерпілій було завдано яких-небудь тілесних ушкоджень.
Відповідно до положень кримінального закону та змісту постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2013 року розбій є окремим різновидом суспільно небезпечного діяння проти власності, яке складається з двох нерозривних, взаємозалежних дій нападу і насильства. При цьому напад завжди пов`язаний із насильством або погрозою його застосування, а зусилля нападника спрямовані насамперед проти особи, застосовуються проти її волі. Метою такого насильства є одразу подавити опір потерпілого та упередити протидію нападу. Під час розбою особа діє раптово і несподівано, насильство є інтенсивним, а особа, яка його застосовує або погрожує ним, перебуває в агресивно-насильницькому стані, тобто у стані готовності застосувати насильство, небезпечне для життя та здоров`я особи, на будь-якому етапі злочинної поведінки. Такий стані і характер дій нападника по суті є тими ознаками, які, навіть за відсутності реального застосування насильства свідчать про розбій.
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень суд установив, що 14 серпня 2014 року з метою заволодіти майном ОСОБА_7 , яка сиділа на сходах, ОСОБА_6 , стоячи біля останньої, тричі вдарив її кулаком по голові, від чого дівчина, випустивши телефон із рук, впала і у неї потемніло в очах. Потім у процесі заволодівання майном потерпілої ОСОБА_6 , помітивши, що вона дивиться на нього, ще раз ударив лежачу на землі дівчину ногою по тулубу.

Виходячи з наведених положень кримінального закону, а також із конкретних обставин вчинення протиправного діяння щодо ОСОБА_7 , спрямованості, кількості та сили ударів нападника потерпілій, їх вікової та статевої різниці, особливості їх взаєморозташування (один до одного), інтенсивності та тривалості нападу, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що насильство, застосоване ОСОБА_6 до потерпілої, було небезпечним для її життя

і здоров`я.
При цьому доводи захисту про те, що матеріали справи не містять даних про отримання ОСОБА_7 в результаті нападу будь-яких тілесних ушкоджень, є правильними, однак не впливають на правильність кваліфікації дій винного як розбою, оскільки завдання особі тілесних ушкоджень не є обов`язковою складовою складу злочину, передбаченого ст. 187 КК України.
Доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій винного, оскільки ножем він пригрозив потерпілій з метою безперешкодно зникнути з місця вчинення злочину вже після того, як заволодів її майном, є неспроможними, тому що погроза застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, за епізодом від 14 червня 2009 року ОСОБА_6 у вину не ставилася.
Твердження захисника та засудженого про порушення права

останнього на захист під час досудового слідства не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Хоча, порушення процесуальних строків щодо вручення ОСОБА_6 ряду процесуальних документів під час досудового розслідування, на які звертається увага у касаційних скаргах, дійсно мали місце, однак такі порушення не є істотними, оскільки не могли потягнути за собою незаконність судових рішень, постановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Вручення 21 вересня 2012 року ОСОБА_6 копії постанови про порушення кримінальної справи за ч. 2 ст. 187 КК України від 04 вересня 2012 року (за епізодом від 30 липня 2012 року) також не може вважатися порушенням його права на захист, оскільки останньому було вручено копію постанови про порушення кримінальної справи за ч. 1 ст. 187 КК України від 31 липня 2012 року (за тим же епізодом від 30 липня

2012 року) цього ж дня та роз`яснено його право на захист.
Крім того, як видно з матеріалів справи, у своїх апеляціях, особи, які їх подали, наводили доводи, аналогічні доводам у поданих касаційних скаргах. Ці доводи ретельно перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував у своєму рішенні, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.

Що стосується доводів, наведених у касаційних скаргах, про незаконність внесення прокурором зміни до його апеляції, то вони також виявилися безпідставними.
Так, відповідно до ст. 355 КПК України 1960 року до початку розгляду справи в апеляційному суді особа, яка подала апеляцію, має право доповнити, змінити або відкликати її, а також подати свої заперечення на апеляцію іншого учасника судового розгляду. Внесення до апеляції змін, які тягнуть за собою погіршення становища засудженого або виправданого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається. При цьому, ст. 89 цього ж Кодексу встановлено, що при обчисленні строків не беруться до уваги той день та година, від яких починається строк.
Таким чином, з урахуванням того, що прокурор 12 січня 2015 року подав апеляцію на вирок районного суду від 30 грудня 2014 року, а зміни до цієї апеляції 14 січня того ж року, тобто в межах строку на апеляційне оскарження зазначеного вироку (а саме в останній день перебігу такого строку), підстав вважати такі зміни незаконними колегія суддів не вбачає.
Покарання ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного, а також з урахуванням принципів призначення покарання за сукупністю вироків, оскільки винний вчинив новий злочин у період звільнення його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. Визначені ОСОБА_6 вид та термін покарання цілком відповідають вимогам закону щодо мети покарання, а підстав для його пом`якшення матеріали справи не містять.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть за собою скасування чи зміну судових рішень, у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394396 КПК України 1960 року та п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Судді:

_________________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 ___________________ ОСОБА_3