Справа № 183/7634/15
№ 1-кп/183/251/16
В И Р О К
іменем України
04 квітня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000473 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жоровка Яготинського району Київської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця призваного на час проведення мобілізації, старшого солдата військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

13 березня 2015 року наказом № 64 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_2 ) старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду - номера обслуги 3 розрахунку 1 мінометного взводу мінометної батареї 3 парашутно-десантного батальйону у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. А відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 5 березня 2015 року в Україні діє особливий період.
У відповідності до нової редакції статті 407 КК України, внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», який опубліковано в журналі Голос України від 04.03.2015 № 39, зазначено, що до ст. 407 КК України внесено зміни та її доповнено ч. 4, яка передбачає відповідальність, за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду. Зазначені зміни набирають законної сили на наступний день після опублікування, тобто 05 березня 2015 року.
Старший солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
23 квітня 2015 року старший солдат ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від військової служби у військову частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, заходів для повернення до військової частини не приймав.
08 травня 2015 року старший солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби, внаслідок чого злочин було припинено.
Таким чином, старший солдат ОСОБА_4 незаконно перебував поза межами військової частини з 23 квітня 2015 року по 08 травня 2015 року.
Дії старшого солдата ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав у повному обсязі. При цьому пояснив, що так вчинив, оскільки не був потрібний у військовій частині, не було посади, не було надано зброї. 23 квітня 2015 року він пішов заробляти гроші для себе і матері, яка на пенсії. Він повертався до військової частини кожен вечір, але керівництво до відома не ставив, коли приходив. Він перебував в зоні АТО з 15.06.2015 року. Заробітну плату він почав отримувати, коли отримав посаду 15 травня. Зброю отримав 16 травня, і в цей же день його поставлено на матеріальне забезпечення. До цього моменту він перебував без утримання, без заробітної плати. А тому і вирішив так вчинити. По скоєне шкодує, щиро кається.

Суд вважає встановленою вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, а саме самовільного залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, на підставі наступних доказів, досліджених в судовому засіданні:
- листа ТВО командира військової частини НОМЕР_1 начальнику Дніпропетровського ЗВВСП та Оперативному черговому Дніпропетровського ЗВВСП про те, що згідно з телеграмою начальника Дніпропетровського ЗВВСП від 17.06.2015 року № б/н надано інформацію за фактом самовільного залишення частини (періоди СЗЧ) солдатом ОСОБА_4 з 23.04.2015 року по 08.05.2015 року;
- акту службового розслідування за результатом якого встановлено факт самовільного залишення солдатом ОСОБА_4 військової частини НОМЕР_1 з 23.04.2015 року по 08.05.2015 року;
- наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2015
року № 1229 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_4 , згідно з яким наказано провести службове розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_4 о 07.00 годині 23.04.2015 року номера обслуги 3 розрахунку 1 мінометного взводу мінометної батареї 3 парашутно-десантного батальйону солдатом ОСОБА_4 ;
- наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.05.2015
року № 1535 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_4 , відповідно до якого, враховуючи те, що в діях солдата ОСОБА_4 вбачаються ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але менше місяця…), наказано повідомити Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону про вчинення злочину;
- рапорту командира мінометної батареї НОМЕР_2 пдб командиру батальйону від 23.04.2015 року, яким повідомлено, що під час ранкового шикування о 07.00 годині 23.04.2015 року було виявлений факт самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 ;
- рапорту командира мінометної батареї НОМЕР_2 пдб командиру батальйону від 08.05.2015 року, яким повідомлено, що солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини о 08.00 08.05.2015 року;
- показань свідка ОСОБА_6 про те, що він прямий начальник обвинуваченого. Відповідно до рапортів командирів підрозділів з 23.04.2015 року до 08.05.2015 року, коли прибув до частини, ОСОБА_4 був відсутній у частині. Коткова шукали проводився пошук на території частини.. Проводилася службова перевірка. Він особисто не перевіряв, бо це не входить до його обов`язків. З моменту не прибуття на шикування, починаються заходи розшуку. Якщо протягом доби не знаходять, тоді до нього надходить рапорт із стройової частини. Якщо військовослужбовець повернувся, то він повинен доповісти про своє прибуття ст. 12 Статуту. Після повернення проводиться службове розслідування. Після залишення військовослужбовцем частини, останньому припиняються всі виплати;
Суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою та доведеною, його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
В судовому засіданні був допитаний у якості свідка ОСОБА_7 , який зазначив, що обвинувачений йому не знайомий, бачить його перший раз. У зв`язку з чим суд вважає, що даний доказ не є належним, оскільки не підтверджує існування чи відсутність обставин, які мають значення для кримінального провадження.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, враховуючи особу винного, а саме те, що ОСОБА_4 за місцем служби характеризується негативно, алевину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, приймав участь в антитерористичній операції на території Луганської та Донецької області в складі ЗПДБ,що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на три роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з мінімальним випробувальним терміном, тривалістю один рік, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого, який вину визнав повністю.
Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 4 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1