Судді Верховного Суду України ОСОБА_4 стосовно постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 квітня 2016 року у справі за заявою засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року щодо нього з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі - КПК 2012 року).
Цією Постановою від 21 квітня 2016 року Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України відмовила у задоволенні заяви засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 і скасуванні ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року, якою залишено без зміни ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 7 серпня 2014 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за нововиявленими обставинами.
Своє рішення Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України мотивувала тим, що Закон України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ), який набрав чинності з 28 березня 2015 року, не дає підстави на перегляд рішення касаційного суду на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК, постановленого після 28 березня 2015 року.
Не погоджуюсь з таким рішенням Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, виходячи з такого.
Враховуючи те, що у постанові у справі № 5-111 кс 15 Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України сформувала висновок, що невиконання судом вимог статті 6 Конвенції, яка гарантує право кожного на розгляд його справи в порядку кримінального провадження судом, утвореним відповідно до закону, є порушенням права на розгляд його справи судом, визначеним законом, тому повинна була дотримуватись практики Європейського суду з прав людини (далі - Суд) і щодо часових меж звернення до суду з підстав порушення конвенційних норм, в т.ч. і статті 6 Конвенції.
Не погоджуючись із зазначених підстав із вузьким тлумаченням дії Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» в часі, даного в науковому висновку члена НКР при Верховному Суді України, вважаю, що Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у цій справі (як і в подібних) мала застосувати критерій оцінки «якості закону», відповідно до практики Суду.
У рішенні Суду у справі "Корецький та інші проти України" від 3 квітня 2008 року визначено вимогу щодо «якості закону», зокрема, «щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права гарантовані Конвенцією. Відповідно закон (в т.ч. Закон № 192-VІІІ) має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.
Аналогічні вимоги до оцінки «якості закону», які дають змогу під час судового розгляду уникнути порушення конституційних прав і свобод людини містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року.
Виконуючи вказані вимоги, суд повинен взяти до уваги рішення Конституційного Суду України (далі - КСУ) у справі № 5-рп/2005 (про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року де зазначено, що «закони, інші нормативно-правові акти, які визначають порядок реалізації встановлених Конституцією України та міжнародними договорами прав і свобод людини і громадянина, не повинні звужувати, заперечувати чи в будь-який інший спосіб обмежувати ці права і свободи. Цей принцип є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі між державою і громадянином (п.п. 5.2, 5.5).
Наведена практика Суду і КСУ однозначно дає підстави для правильного розуміння дії законів у часі та уникнення судових помилок.
2. Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року ОСОБА_1 засуджено за:
- пунктами 1, 4, 6 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна,
- частиною четвертою статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- частиною другою статті 194 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років;
- частиною першою статті 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
- частиною другою статті 15, частини третьої статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- частиною третьою статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 остаточно визначено покарання - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Ухвалою Верховного Суду України від 6 квітня 2004 року вирок Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року залишено без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 без задоволення.
У заяві ОСОБА_1 порушує питання про скасування ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року щодо нього, якою залишено без зміни ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 7 серпня 2014 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за нововиявленими обставинами. Стверджує про порушення його права на захист судом касаційної інстанції, оскільки колегією суддів, яка постановила ухвалу 11 грудня 2014 року, всупереч вимог частини другої статті 48, частини першої статті 49, частини першої статті 52 КПК не було забезпечено йому обов'язкову участь захисника, як особі засудженій до довічного позбавлення волі. Під час попередніх судових засідань його було забезпечено захисником, однак від його допомоги він відмовився через непрофесійність останнього та не оскарження ним судових рішень. Будучи юридично безграмотним, він не зміг донести до касаційної інстанції доводи про незаконні дії щодо нього з боку працівників органу дізнання, в тому числі, щодо незаконної кваліфікації його дій за пунктом 4 частини другої статті 115 КК, порушення права на захист, необґрунтованість висновків додаткової судово-медичної та судово-пожежної експертиз, підроблення доказів.
На підтвердження неоднакового застосування касаційним судом норм КПК, які гарантують забезпечення права на захист, засудженим ОСОБА_1 надано ухвали колегій суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2015 року у справі ОСОБА_2 та від 13 травня 2015 року у справі ОСОБА_3, де касаційний суд за аналогічних обставин визнав участь захисника в суді касаційної інстанції обов'язковою.
Такі вимоги про обов'язкову участь захисника під час кримінального провадження щодо особливо тяжких злочинів, яке включає процедуру розгляду у суді касаційної інстанції, містяться у частині першій статті 49 та частині першій статті 52 КПК.
Вважаю, що в ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1, допущені порушення прав і свобод засудженого за особливо тяжкий злочин, які становлять порушення права на справедливий суд за п. «с» частини третьої статті 6 Конвенції.
Так у справі «Шабельник проти України», яке набуло статусу остаточного 19 лютого 2009 року Суд зазначив, що «українське законодавство передбачає обов'язкове представлення захисником інтересів осіб, яким у випадку засудження судом загрожує довічне ув'язнення. Суд вважає, що в зазначений період інтереси правосуддя вимагали юридичного представництва заявника» (п.58).
Статтею 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Положення статті 9 КПК додатково конкретизують зміст статті 8 КПК, зокрема, що під час кримінального провадження суд, прокурор зобов'язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Обидві норми статей 8 і 9 КПК передбачають застосування норм КПК у кримінальному провадженні з урахуванням практики Суду, в т.ч. зазначеної вище.
У пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а статтями 13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Крім того, стаття 13 «Обов'язковість судових рішень» Закону № 192-VІІІ, передбачає, що «висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права».
З урахуванням викладеного вважаю, що судові рішення у кримінальній справі щодо засудженого ОСОБА_1 підлягали б негайному судовому перегляду для усунення судової помилки за практикою Суду, або з підстав передбачених пунктом 3 статті 445 КПК.
Суддя Верховного Суду України ОСОБА_4