Номер провадження: 11-кп/785/70/16
Номер справи місцевого суду: 500/4662/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.04.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю:

секретаря ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі кримінальне провадження №0001634 від 07.07.2015 рокуза апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.08.2015 року яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Ізмаїла, Ізмаїльського району, Одеської області, громадянка України, українка, маючої середню освіту, маючої на утриманні малолітню дитину, не працюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та засуджена до покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.Відповідно до ст.75 КК України обвинувачену звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік, -

встановив:
Згідно з вироком районного суду, обвинувачена ОСОБА_9 , 29 червня 2015 року, приблизно о 0100 год., умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, знаходячись біля під`їзду гуртожитку по АДРЕСА_2 , попросила у потерпілого ОСОБА_10 його мобільний телефон для дзвінка, завідомо знаючи, що повертати його потерпілому не буде, після отримання від потерпілого телефон марки «Ксіаомі» HMNOTE 1 LITE вартістю 3740 гривень з сім-картою мобільного оператора «Лайф» вартістю 20 гривень, флеш-картою на 8 Гб вартістю 90 гривень, чохлом марки «Mofi» вартістю 250 гривень, зайшла в під`їзд гуртожитку для здійснення телефонного дзвінка та вийшла через інший вихід, заволодівши таким чином вищевказаним майном, яке належало потерпілому ОСОБА_10 , завдавши йому матеріальну шкоду на загальну суму 4100 гривень.
Не погоджуючись з вироком суду заступник прокурора Одеської області ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якійне оспорюючи кваліфікацію вчиненого кримінального правопорушення та доведеність вини, просив вирок суду скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_11 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначити їй покарання у вигляді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510 гривень. В доводах апеляційної скарги прокурор вказував, що суд при обранні виду покарання у вигляді обмеження волі не прийняв до уваги, що ОСОБА_9 має на утриманні малолітню дитину, а тому відповідно до ч.3 ст.61 КК України покарання у вигляді обмеження волі до неї застосовано не може бути. До початку розгляду апеляційної скарги прокурор подав зміни до апеляційної скарги в яких послався на те, що призначаючи обвинувальний акт до розгляду та ухвалюючи обвинувальний вирок, районний суд не звернув уваги на невідповідність обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України, а саме на відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, що у відповідності до положень ч.1 ст.412 КПК України, є підставою для скасування вироку районного суду та призначення нового розгляду обвинувального акту в районному суді.
Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, який підтримав змінену апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області, просив вирок суду скасувати та призначити новийрозгляд в суді першої інстанції; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи зміненої апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Положення ст.2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду обвинувального акту та при постановленні вироку відносно ОСОБА_9 районний суд не дотримався, оскільки не звернув уваги на порушення вимог КПК України при зверненні прокурора з обвинувальним актом до суду, які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст.374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно положенням ч. 1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, має право повернути прокурору обвинувальний акт.

Згідно вимог п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Відповідно до положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: 1)виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) формулювання обвинувачення.

В обвинувальному акті відносно ОСОБА_9 викладені лише анкетні данні обвинуваченої, зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювалася остання на стадії досудового розслідування та правова кваліфікація кримінального правопорушення (а.с.2-3).
Разом з цим, вказані відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а тому ОСОБА_9 , за цим процесуальним рішенням (обвинувальним актом) - фактично має статус підозрюваної.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_9 , після викладення фактичних обставин справи, фактично відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п.13 ч.1 ст.3 КПК України, а за правилами ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_9 за передбаченою законом процедурою висунуте не було, оскільки воно, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, не міститься в самому обвинувальному акті.

Аналіз наведених норм КПК України вказує на те, що обвинувальний акт передається до суду і за допомогою саме цього документу ініціюється процес судового кримінального провадження відносно певної особи, він дійсно виступає як акт обвинувального характеру, що має визначені законом процесуальні наслідки.

Таким чином, суд першої інстанції на зазначені вище недоліки змісту обвинувального акту уваги не звернув і за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку обвинувачення ОСОБА_9 та невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, призначив обвинувальний акт до розгляду, розглянув фактично не висунуте обвинувачення та ухвалив оскаржуваний вирок.

Такі дії районного суду не відповідають вимогам ст.2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права закріпленому в ст. 8 КПК України та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог частини 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 26.06.2008 року у справі «Ващенко проти України» зазначив: ««обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі Конвенція), може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року Європейський суд зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, оскільки саме з моменту доведення «обвинувачення» до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

За змістом вказаних норм національного та міжнародного законодавства - кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, який відповідає вимогам закону, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, встановлені апеляційним судом порушення, які були допущені судом першої інстанції, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, перешкоджали розгляду обвинувального акта відносно ОСОБА_9 по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення. За таких підстав доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів визнає обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає допущені районним судом порушення кримінального процесуального закону істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами попереднього розгляду законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 416, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргузаступника прокурора Одеської області ОСОБА_12 - задовольнити.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.08.2015 року у відношенні ОСОБА_9 - скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції обвинувального акту відносно ОСОБА_9 ,у кримінальному провадженні №0001634 від 07.07.2015 рокуз правовою кваліфікацією за ч.1 ст.190 КК України, зі стадії підготовчого судового засідання, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду
Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5