УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_4 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від

10 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від

05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Різдвянка Новомиколаївського району Запорізької області, проживаючого у тому

АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі

на строк 2 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 : матеріальну шкоду 510 грн; моральну шкоду 50 000 грн.

Вирішено питання про судові витрати та про долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він 13 березня 2015 року о 09.00 год., керуючи автомобілем марки ЗАЗ 110307 (реєстр. № НОМЕР_1 ) та рухаючись по вул. Північнокільцевій у м. Запоріжжі з боку вул. Малиновського в напрямку вул. Чумаченко, всупереч вимог п. 16.2 Правил дорожнього руху, виконуючи маневр лівого повороту на вул. Чумаченко, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які не були небезпечними для життя, але які потягли за собою тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня

2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить постановлені у кримінальному провадженні судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Подію злочину, доведеність винуватості засудженого в його вчиненні, кримінально-правової оцінки діяння за ч. 1 ст. 286 КК, відповідно до вимог

ч. 2 ст. 433 КПК колегія суддів не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого про надмірну суворість призначеного покарання, колегії суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 із застосуванням

ст. 75 КК, згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого (раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, частково відшкодував збитки), пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття та сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданих збитків). Крім того, врахував суд те, що злочин ОСОБА_4 вчинив з необережності.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції

не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті за якою його засуджено зі звільнення від його відбування з випробуванням та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК. Своє рішення місцевий суд належним чином обґрунтував.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, аналогічні доводи наведені в касаційній скарзі про суворість призначеного покарання, висловлював засуджений в своїй апеляційній скарзі, які апеляційний суд обґрунтовано залишив без задоволення, вмотивувавши свої висновки належним чином. Із огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що висновки суддів першої та апеляційної інстанцій щодо призначення ОСОБА_4 покарання є законним та обґрунтованим, а тому підстав вважати таке покарання надмірно суворим та явно несправедливим у колегії суддів немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3