Дата документу Справа № 335/859/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/568/16 Головуючий в 1-й інстанції:
Єдиний унікальний №335/859/15-к ОСОБА_1
Категорія: ст.ст. 15 ч.3, 258 ч.2, Доповідач в 2-й інстанції:
263 ч.1, 263-1 ч.1 КК України ОСОБА_2

УХВАЛА
про повернення апеляційної скарги
21 березня 2016 року м.Запоріжжя

Суддя Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_2 , розглянувши матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2016 року,

встановила:
23.02.2016р. судді-доповідачу передане кримінальне провадження з апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2016 року, яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено: за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України до 7 років 3 місяців позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263-1 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 7 років 3 місяців позбавлення волі.
Ухвалою судді-доповідача від 25.02.2016р. апеляційна скарга обвинуваченого була залишена без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.396 КПК України, а саме: в апеляційній скарзі апелянтом була заявлена вимога про скасування оскаржуваного вироку в частині його засудження за ч.3 ст.15, ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України та виправдання його за вказаним обвинуваченням, проте, заявлена обвинуваченим вимога не узгоджується з видами рішень, які може прийняти апеляційна інстанція за наслідками розгляду апеляційної скарги; порушуючи в резолютивній частині апеляційної скарги питання про призначення за ч. 1 ст. 263-1 КК України покарання із застосуванням ст. 69, 75, 76 КК України та звільнення з-під варти, обвинувачений заявлені вимоги не конкретизував, оскільки, у порушення вимог ст. 22 КПК України, поклав їх на розсуд суду, та, крім того, не зазначив, яке саме рішення щодо вироку в цій частині, на його думку, слід прийняти суду апеляційної інстанції; у мотивувальній частині скарги апелянт просить призначити йому покарання за ст.263-1 КК України (хоча він засуджений за ст.263-1 ч.1 КК України) із застосуванням ст.69 КК України, у резолютивній частині скарги просить призначити покарання за ч.1 ст.263-1 КК України із застосуванням ст.69, 75, 76 КК України, при цьому, ставлячи у резолютивній частині скарги питання про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, обвинувачений не навів обґрунтування для прийняття такого рішення.

При цьому обвинуваченому було надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги 5 днів з дня отримання копії ухвали.

05.03.2016р. обвинуваченим подано оновлену апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що недоліки апеляційної скарги обвинуваченим так і не усунені.

Так, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, тому апелянт в апеляційній скарзі повинен визначити межі апеляційного оскарження.

Крім того, відповідно до ст.396 КПК України апеляційна скарга повинна містити вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, які повинні бути конкретизованими та узгоджуватися з положеннями кримінального процесуального закону.

Незважаючи на зазначені вище положення закону, обвинуваченим в апеляційній скарзі заявлено вимогу про скасування вироку в частині визнання його винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.15, ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України з ухваленням нового вироку, яким визнати його невинуватим у вчиненні зазначених вище злочинів та визнати його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263-1 КК України.

Разом з тим, зазначена вимога обвинуваченого не узгоджується з положеннями ст.420 КПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:

необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

необхідності застосування більш суворого покарання;

скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;

неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Зазначене свідчить про те, що обвинувачений, ставлячи питання про ухвалення нового вироку, в той же час не ставить жодного питання у разі вирішення якого згідно зі ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

Крім того, обвинувачений так і не зазначив, яке рішення щодо вироку в частині його засудження за ч.1 ст.263-1 КК України повинно бути прийнято апеляційним судом та яке конкретно покарання повинно бути призначено за цією статтею.

Зазначені обставини свідчать про те, що обвинуваченим недоліки апеляційної скарги так і не були усунені, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст.399 ч.3 п.1 КПК України, підлягає поверненню апелянту.

Враховуючи зазначене та керуючись ст.399 КПК України,

ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2016 рокуповернути апелянту.

Копію ухвали разом з апеляційною скаргою надіслати обвинуваченому ОСОБА_3 .
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області може бути оскаржена засудженим до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_2