Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
17 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000035 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Харалуг Корецького району Рівненської області, мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, з повною загальною середньою освітою, одруженої, пенсіонерки, інваліда III групи, раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 4 ст. 358 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , -

ВСТАНОВИЛА:
Згідно із вироком Гощанського районного суду від 27 січня 2016 року, ОСОБА_5 з 25.07.2008 року по 30.01.2009 року умисно в невстановленому досудовим розслідуванням місці з метою подальшого використання підробленого документа, як доказу, під час розгляду цивільної справи в суді, внесла завідомо неправдиві відомості в офіційний документ акт про закінчення та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22.01.1988 року на ім`я забудовника ОСОБА_10 шляхом дописування в графу п.5 вказаного документу Благоустройство усадьбы состоит слова брама.
В подальшому, здійснюючи представництво свого чоловіка ОСОБА_10 на підставі довіреності, використала вказані документи, як доказ того, що проїзд, який розташований між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , є частиною господарства її чоловіка ОСОБА_10 , а не землями загального користування, під час подачі апеляційної скарги до судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області на рішення Корецького районного суду від 21.10.2008 року у цивільній справі № 2-340/08 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні землями загального користування (заїзду) та присадибною земельною ділянкою та під час розгляду цивільної справи № 2-195/09 у Корецькому районному суді за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про усунення перешкод з боку відповідача ОСОБА_10 в користуванні позивачем ОСОБА_8 проїздом між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_4 .

ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України ( в редакції від 01.01.2009 року), і призначено покарання: за ч. 1 ст. 358 КК України штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн; за ч. 3 ст. 358 КК України - штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань призначено остаточне покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 0000035 від 28.01.2014 року закрито.

Судом вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів у справі.

Постановлено стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 4000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4400 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 просить за відсутності її вини в інкримінованих злочинах скасувати вирок із закриттям кримінального провадження. В обґрунтування своїх вимог доводить, що в даному кримінальному провадженні під час досудового розслідування було грубо порушено її, як особи пенсійного віку, що має інвалідність, право на захист, та проведено ряд процесуальних дій буз участі захисника, з яким було укладено угоду, і який заздалегідь, у встановленому законом порядку, слідством не повідомлявся про участь в слідчих діях на захист її інтересів, що призвело до написання заяви про відмову від захисника, яка була вимушеною, а не добровільною, та юридичної необізнаності з її боку щодо предявленого обвинувачення в цілому. Також зазначає, що в графу п. 5 бланку Акта про закінчення та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22.01.1988 року на ім`я забудовника ОСОБА_10 нею дійсно вносився рукописний запис слова брама, який не є підробкою, а тотожним слову ворота, і відповідає дійсності, оскільки в січні 1988 року, тобто на момент введення в експлуатацію її житлового будинку, металева брама (ворота) фактично була споруджена, і дане спорудження забудовником ОСОБА_10 не було самочинним, що підтверджується відповідними правовстановлюючими та іншими первинними документами, що не знайшло відповідної юридичної оцінки при розгляді провадження судом першої інстанції.
Прокурор в апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчинених злочинах та правильності кваліфікації її дій, просить вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 358 та ч. 3 ст. 358 КК України ( в редакції від 01.01.2009 року), і призначити за ч. 1 ст. 358 КК України штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн; за ч. 3 ст. 358 КК України - штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань призначити остаточне покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. На підставі ч. 1 ст. 49 КК України та ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання. В решті вирок залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 доводить, що винність ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 358 та ч. 3 ст. 358 КК України, доведена повністю, а вирок суду, на її думку, є законним і вмотивованим, який просить залишити без зміни.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора та обвинуваченої і просить скасувати вирок у звязку з істотним порушенням права на захист ОСОБА_5 з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, думку потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно положень ст. 7 КПК України, до загальних засад кримінального провадження належить законність і забезпечення права на захист.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в обвинувальному акті, як процесуальному рішенні, який має містити виклад фактичних обставин злочину, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію злочину з посиланням на положення Закону і статті ( частини статті) КК України і формулювання обвинувачення.

Право на захист забезпечується, зокрема, тим, що обвинувачений має право знати у вчиненні якого злочину його обвинувачують ( п. 1 ч. 2 ст. 42 КПК України), а право на справедливий суд забезпечується і тим, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має, щонайменше, право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього ( п. а ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини в рішенні Абрамян проти Росії від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції наголошується на необхідності приділення особливої уваги роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення ( рішення від 19.12.1989 року у справі Камасінскі проти Австрії № 9783/82). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 року у справі Пелісьє та Сассі проти Франції).

Таким чином, обвинувачення повинно бути конкретним і зрозумілим, фактичні обставини - чітко узгоджуватись із правовою кваліфікацією та сформульованим обвинуваченням, оскільки в іншому випадку обвинувачений позбавляється права знати в чому він обвинувачується.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового розгляду справи прокурором було змінено пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення в частині обсягу обвинувачення та 19.11.2015 року складено новий обвинувальний акт ( т. 6 а. с. 154-155).

Відповідно до вказаного обвинувального акту, прокурором викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_5 , однак, в порушення вимог кримінального процесуального закону сформульоване обвинувачення не містить чіткої правової оцінки.

Зокрема, не розмежовано, які ж встановлені фактичні обставини підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 358 КК України, а які за ч. 4 ст. 358 КК України, що знайшло визнання з боку прокурора і при апеляційному розгляді провадження. .

Таким чином, пред`явлене обвинувачення є неконкретним, а відтак не відповідає вимогам ст. 20 КПК України щодо забезпечення права обвинуваченого на захист, оскільки прокурором при складанні нового обвинувального акту допущено суттєві порушення КПК України, які виключали можливість здійснення обвинуваченою ОСОБА_5 свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі, оскільки згідно положень ч. 1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 87 КПК України докази, отримані з порушенням права особи на захист, тобто, істотного порушення прав та свобод людини, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь - якого судового розгляду.

Згідно вимог ч. 2 ст. 54 КПК України відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування, що фіксується в протоколі процесуальної дії, і є гарантією забезпечення добровільності відмови від захисника та усвідомлення підозрюваним, обвинуваченим правових наслідків свого рішення.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ряд процесуальних дій із ОСОБА_5 проведено у відсутність її захисника - ОСОБА_7 , з яким укладена угода на захист, наявна в матеріалах провадження, і відмова ОСОБА_5 від захисника без фіксації такої відмови в процесуальному документі з дотриманням вимог закону, мала вимушений характер, про що обвинуваченою наголошується, як в апеляційній скарзі, так і при апеляційному розгляді справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі Яременко проти України (п. 88 рішення від 12 червня 2008 року) відмова від захисника, зроблена без участі захисника під тиском працівників міліції, розцінена Судом, як очевидна відсутність законних підстав для усунення захисника.

Зазначені вимоги закону суд першої інстанції залишив поза увагою, допустивши при розгляді провадження та винесення вироку істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону, яке, на думку колегії суддів, перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Враховуючи наведене, вирок суду не може вважатися законним та обґрунтованим, і підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції належить усунути вказані істотні порушення кримінального-процесуального закону, дати належну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам з точки зору їх допустимості і належності, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах учасників провадження, та прийняти відповідне процесуальне рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Гощанського районного суду від 27 січня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3