Дата документу Справа № 336/3342/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/625/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 121 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 серпня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, проживає в АДРЕСА_1

та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, проживає в АДРЕСА_2 ,

визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_9 і ОСОБА_10 засуджено за те, що 01 січня 2015 року у період з часу з 20:30 год. до 21 год. вони, перебуваючи на спортивному майданчику школи № 77, що знаходиться в місті Запоріжжі, вул. Панфьорова, 59, на ґрунті раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_11 з метою спричинення йому тілесних ушкоджень нанесли останньому не менш п`яти ударів ногами, та не менш п`яти ударів руками в область голови та тулуба .

В результаті ударів потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого потерпілій ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.

Дії ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Їм призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вирішено питання про цивільні позови, речові докази, запобіжний захід та початок строку відбування покарання обвинуваченими і зарахування часу їх попереднього ув`язнення.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставин справи і кваліфікацію дій обвинувачених, просив зазначений вирок суду в частині призначеного їм покарання скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 і ОСОБА_10 більш суворе покарання у виді 9 років позбавлення волі кожному, оскільки визначене судом покарання за вказаних обставин не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними діяння та їх особам.

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_7 кожен в своїй апеляційній скарзі оспоривши висновки суду, вважали вирок незаконним і необґрунтованим, та таким, що не відповідає обставинам справи. На переконання вказаних апелянтів судовий розгляд було проведено неповно, поверхово. Судом не було встановлено істину у справі. Під час розгляду кримінального провадження було істотно порушено права обвинувачених на захист. В зв`язку з чим, ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_7 просили вирок суду скасувати, а кримінальне провадження, щодо обвинувачених закрити за відсутності в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК. ОСОБА_9 вимагав, скасувавши вирок суду, призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши позицію прокурора, яка підтримала доводи і вимоги апеляції прокурора та заперечила проти вимог і доводів апеляційних скарг ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 ; дослідивши доводи і вимоги апеляційних скарг ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 , які їх підтримали в повному обсязі, заперечивши при цьому проти вимог прокурора; перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами п.2 ч.3 ст.374 КПК у мотивувальній частині вироку, окрім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Зазначених вимог закону районний суд не виконав.

Судова колегія звертає свою увагу на те, що в обвинувальному акті обвинувачення зазначило, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 вчинили даний злочин, діючи у групі між собою, при цьому перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

Проте описова частина вироку щодо встановлених судом обставин скоєння ОСОБА_9 і ОСОБА_10 злочину вже не містить у собі посилань ні на скоєння злочину у групі ні на перебування обвинувачених під час скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, кваліфікуючи дії ОСОБА_9 і ОСОБА_10 за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, районний суд, тим самим, виключив з обвинувачення кваліфікуючу ознаку злочинного діяння «вчинене групою осіб».

Проте в порушення наведених вимог п.2 ч.3 ст.374 і ст.370 КПК суд жодним чином не мотивував такого свого рішення. Ним не було наведено мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованим. Вирок не містить у собі жодних обґрунтувань щодо підстав виключення з обвинувачення кваліфікуючої ознаки «вчинення групою осіб» та відсутності передбаченої п.13 ч.1 ст.67 КК обтяжуючої покарання обставини «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння».

Не мотивував суд й відсутності в діях обвинувачених передбаченої п.1 ч.1 ст.67 КК обтяжуючої покарання обставини «рецидив злочину».

Проте, згідно абз.2 п.6 Постанови №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» обставини, передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст.67 КК, суд залежно від конкретних обставин справи (зокрема, за відсутності зв`язку якоїсь із названих у цих пунктах обставин зі злочином) вправі не визнати обтяжуючими, навівши у вироку відповідні мотиви.

Наведені порушення вимог кримінального процесуального закону є такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому вони з огляду на положення ст.412 КПК є істотними. Дані порушення неможливо усунути під час апеляційного розгляду, оскільки районним судом докази у справі в цій частині не досліджувались, їм оцінка не надавалась, що унеможливлює ухвалення нового вироку в апеляційному порядку або ж бо залишення вироку суду без змін.

В зв`язку з цим, вирок суду визнати законним і обґрунтованим не можна, а тому він підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Вирішуючи питання про вимоги апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченим покарання, судова колегія погоджується з таким запереченням. При цьому судова колегія виходить з того, що обидва обвинувачених вину у скоєнні даного злочину не визнали, не розкаялись, моральну і матеріальну шкоду не відшкодовано. Суд не в повній мірі прийняв до уваги, що злочин скоєно щодо особи похилого віку, який був беззахисним перед зухвалим нападом. Суд першої інстанції не спростував обвинувачення, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 під час скоєння злочину перебували у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до п.2 Постанови №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Зокрема судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, за наявності рецидиву злочину. Менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Отже за відсутності будь-яких пом`якшуючих покарання обставин та за наявності ряду неврахованих обставин, що обтяжують покарання, районний суд невмотивовано призначив покарання розмір якого наближений до мінімального, внаслідок чого призначив занадто м`яке покарання.

Отже, у випадку якщо за результатами нового судового розгляду судом першої інстанції буде встановлено вину ОСОБА_9 і ОСОБА_10 за обставин, зазначених в обвинувальному акті прокурора, судова колегія вважає призначене покарання у виді 8 років позбавлення волі кожному занадто м`яким.

Крім того, судова колегія звертає також увагу й на те, що під час нового судового розгляду суду належить провести судовий розгляд у відповідності до вимог кримінального процесуального закону із врахуванням заперечень наведених в апеляційних скаргах ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 грудня 2016 року щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_9 в цій справі скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 строк їх тримання під вартою на 60 днів до 30 вересня 2016 року (включно).

Ухвала судової колегії оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4