Справа №490/9259/16-к 02.12.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали судової справи № 490/9259/16-к з питань, пов`язаних з виконанням вироку, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2016 року.

Засуджений:

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, громадянин України, відбуває покарання у Миколаївському слідчому ізоляторі, засуджений вироком Центральним районним судом м. Миколаєва від 07 березня 2013 року за ч.1 ст. 187 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 08 травня 2013 року вищевказаний вирок скасовано в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, ухвалено вважати його засудженим за ч.1 ст. 187 КК України на 5 років позбавлення волі.

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_6

засуджений: ОСОБА_5

захисник: ОСОБА_7

представники СІЗО ОСОБА_8 , ОСОБА_9

_ ________________________________________________________________

Провадження 11-кп/784/926/16 Головуючий у першій інстанції : ОСОБА_10

Категорія: в порядку виконання Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1

вироку

Короткий зміст апеляційної скарги.
Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково звільнити його від відбування покарання.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні подання Миколаївського СІЗО про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України.

Узагальнені доводи засудженого ОСОБА_5 .

Наголошує, що висновки суду першої інстанції відносно того, що він не довів своє виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги його позитивну характеристику висновок СІЗО та спостережної комісії, відповідно до яких він довів своє виправлення поведінкою та ставленням до праці.

Вказує, що суд залишив поза увагою те, що за весь час відбування покарання він має заохочення та не має жодного стягнення.

Стверджує, що під час відбування покарання він постійно працював, вимоги режиму не порушував. Вказує, що його праця пов`язана з господарським обслуговуванням, він постійно доглядає за закріпленою за ним територією слідчого ізолятору, приймає участь у різних господарських роботах.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не дав можливості надати додаткові пояснення представнику СІЗО в той час коли він розгубився та не зміг чітко відповісти на запитання суду.

Зазначає, що він дійсно довів своє виправлення, зробив для себе висновки, відбув необхідну частину строку покарання, щиро кається у вчиненому ним вперше злочині, вимог режиму утримання не порушував та вважає, що його подальше виховання можливе без ізоляції від суспільства.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_5 засуджений вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2013 року за ч.1 ст. 187 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 08 травня 2013 року вищевказаний вирок скасовано в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, ухвалено вважати його засудженим за ч.1 ст. 187 КК України до 5 років позбавлення волі.

Мотивуючи рішення про відмову в задоволенні подання начальника Миколаївського СІЗО, суд навів характеризуючи дані з особової справи засудженого, положення ст. 81 ч.2 КК України щодо підстав застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Зазначив, що незважаючи на позитивну характеристику засудженого, останній в своїх поясненнях в суді першої інстанції не міг пояснити, що входить у його трудові обов`язки, яку роботу виконує, яку документально-історичну літературу у період відбування покарання він прочитав та в чому полягає його участь у програмі диференційованого-виховного впливу «Духовне відродження». При цьому зазначив, що наведені обставини ставлять під сумнів достовірність як зазначених вище відомостей викладених у характеристиці засудженого, так і, відповідно, достовірність інших суб`єктивних даних, які в ній містяться.

Окрім того, суд зазначив, що довідка про заохочення і стягнення, не надає можливості зрозуміти за які дії засудженому оголошувалися подяки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що учасниками процесу не надано суду достовірних, переконливих, беззаперечних доказів того, що засуджений за вчинення тяжкого умисного корисливого злочину поєднаного із застосуванням насильства небезпечного для здоров`я людини, своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини .

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, його захисника, представників СІЗО, думку прокурора, які підтримали апеляційну скаргу засудженого про скасування ухвали суду, дослідивши матеріали судової, особової справи засудженого ОСОБА_5 та додатково надані адміністрацією СІЗО матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.

Статтею 81 КК України передбачені підстави, за яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання: відповідно до ч. 2 якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; відповідно до п.2 ч. 3 зокрема, після фактичного відбуття засудженим не менш двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р. судам під час судового засідання у справах цієї категорії слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчинення злочину, праці та навчання, додержання ними вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребує в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Суд першої інстанції поверхнево оцінив ставлення засудженого ОСОБА_5 до праці та його поведінку за час відбування покарання.

Так, суд дійшовши висновку про те, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці не довів виправлення, суд ретельно не дослідив матеріалами особової справи та обмежився лише поясненнями засудженого.

ОСОБА_5 в Миколаївському слідчому ізоляторі відбуває покарання з 08.05.2013р.

З матеріалів особової справи ОСОБА_5 , вбачається, що фактично відбуте покарання засудженим станом на 02.12.2016р., становить - 3 роки 6 місяців 24 днів; а не відбута частина покарання становить 1 рік 5 місяців 6 днів.

Кінець строку відбування покарання засудженим визначено 08.05.2018р.

Таким чином, ОСОБА_5 , засуджений за тяжкий злочин, фактично відбута частина покарання становить не менше двох третин.

Є слушними доводи апелянта про невідповідність фактичним обставинам справи висновків суду стосовно того, що він не довів своє виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Відповідно до характеристик від 19.01.2015р., 10.11.2015р., 15.09.2016 р. в Миколаївському слідчому ізоляторі ОСОБА_5 дотримувався встановлених правил поведінки та розпорядку дня, не порушував вимог режиму утримання, стягнень не мав. Зазначено, що за весь період відбування покарання засуджений залучався до суспільно корисної оплачуваної праці, приймав активну участь в роботах по благоустрою установи. Постійно відвідує заходи виховного характеру, реагував на них позитивно, приймав участь в програмі диференційованого-виховного впливу «Духовне відродження», а також підвищує свій освітній рівень шляхом самоосвіти, багато читає документально-історичної літератури. Підтримує соціально-корисні зв`язки з родичами.

Як видно з довідки від 05.09.2016р. засуджений ОСОБА_5 має вісім заохочень за сумлінне відношення до праці та зразкову поведінку (накази № 2 від 10.01.2014р., № 10 від 10.04.2014р., № 23 від 22.08.2014р., № 15 від 30.03.2015р.,№ 25 від 12.10.2015р., № 1 від 14.01.2016р., № 19 від 20.04.2016р., № 34 від 06.07.2016р.).

Відповідно до ст. 130 КВК України за сумлінну поведінку і ставлення до праці, навчання, активну участь у роботі самодіяльних організацій до засуджених можуть застосовуватися заходи заохочення.

Як вбачається з матеріалів особової справи ініціював застосування до засудженого заохочень за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку начальник відділення внутрішньої служби ізолятору. Відповідно до рапортів та подань, які погоджені з керівниками служб слідчого ізолятору, начальником слідчого ізолятору були видані накази про оголошення подяк засудженому ОСОБА_5 .

З опитувальних листів щодо застосування до засудженого пільги, згідно ст. 81 КК від 19.01.2015р., від 10.11.2015р. видно, що керівники служб Миколаївського слідчого ізолятору надавали висновки відносно того, що засуджений ОСОБА_5 заслуговує на застосування вказаних пільг.

Відповідно до матеріалів особової справи до засудженого за час відбування ним покарання не застосовувались заходи стягнення.

Згідно наказу начальника СІЗО від 22.02.2013 року № 115, який міститься в матеріалах особової справи, на підставі заяви засудженого його зараховано до відділення господарчого обслуговування робітником з комплексного обслуговування й ремонту будинків.

Як вбачається з листа в.о. начальника СІЗО від 11.11.2016р., наказ № 460/5 від 18.03.2013р. «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» чітко не деталізує функціональні обов`язки засудженого на вказаній посаді. Зазначено, що до кола обов`язків ОСОБА_5 належить достатньо великий спектр завдань з господарчого та побутового облаштування території слідчого ізолятору - ремонт камер та корпусних відділень слідчого ізолятору в якості різноробочого, прибирання території ізолятору, розвантаження вантажівок з продовольчою продукцією.

Окрім того, вказано, що засуджений всі покладені на нього завдання виконує якісно, добросовісно та своєчасно.

Матеріали особової справи містять відомості про те, що ОСОБА_5 приймає участь в програмі диференційованого-виховного впливу «Духовне відродження» на підставі своєї заяви від 22.08.2013р.

Засуджений неодноразово приймав участь у заходах релігійного характеру, відвідував богослужіння та інші заходи, які проводилися священнослужителями в установі. Також, брав участь у заходах пізнавальної спрямованості.

Окрім того, як видно з читацького формуляра засудженого ОСОБА_5 , останній підвищує власний освітній рівень шляхом читання різноманітної художньої, науково-популярної та духовної літератури з фонду літератури слідчого ізолятору у вільний від основної роботи час.

Також, власний освітній рівень засуджений самоудосконалює шляхом відвідування лекцій, бесід та інших заходів культурно-просвітницького, інформаційно-профілактичного, релігійного та пізнавального характеру, що проводяться для засуджених як представниками адміністрації установи у вихідні та святкові дні, так і представниками державних, громадських та релігійних організацій, що відвідують слідчий ізолятор.

Заслуговують на увагу дані особової справи засудженого, які свідчать про те, що ОСОБА_5 в слідчому ізоляторі відвідують його батьки, від яких він отримує передачі, а також спілкується з ними шляхом телефонних розмов та листування. Зазначене свідчить про міцні соціально-корисні зв`язки засудженого з родиною.

Враховуючи викладене, у суду апеляційної інстанції є достатні підстави вважати, що за час відбування покарання у зазначеному слідчому ізоляторі засуджений ОСОБА_5 сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

За такого, на підставі ст.ст. 407 ч.1 п. 4, 409 ч.1 п. 2, 411 ч.1 п. 1 КПК України оскаржувана ухвала підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, з постановленням нової ухвали про застосування умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 411, 419, 424, 532, 537, 539 КПК України, Апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2016 року про відмову в задоволенні подання начальника Миколаївського слідчого ізолятору щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 скасувати.

Постановити нову ухвалу. Подання начальника Миколаївського слідчого ізолятору ОСОБА_11 задовольнити.

На підставі ст. 81 КК України засудженого ОСОБА_5 умовно-достроково звільнити від відбування покарання, призначеного йому вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 08 травня 2013 року на строк 1 рік 5 місяців 6 днів.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: