У х в а л а
іменем україни

19 квітня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,

в с т а н о в и в :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 22 березня 2014 року приблизно о 02.00 год. на вул. Курнатовського, 2 у м. Києві, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, повторно відкрито викрав гаманець з грошима ОСОБА_5 , спричинивши йому матеріальну шкоду на загальну суму 48,07 грн, після чого був затриманий ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування зазначеної ухвали та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. При цьому прокурор хоча і зазначає про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, фактично посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Вважає, що суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, не врахував обставини вчинення злочину, дані про його особу та особливо небезпечний характер кримінального правопорушення. Крім цього, скаржник вказує на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, оскільки суд, на його думку, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора та належним чином їх не спростував.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Стосовно ж доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, а також про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
У силу ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд достатньою мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, має ряд тяжких захворювань, викрадене майно повернув потерпілому. Крім того, суд визнав обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а пом`якшуючими обставинами визнання вини та щире каяття. З урахуванням зазначеного, суд призначив ОСОБА_4 покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою засудженого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на максимальний строк, що є достатнім для того, щоб він довів своє виправлення. Це рішення у вироку мотивоване й не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.Стосовно доводів, викладених в апеляції прокурора, аналогічних доводам у його касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року щодо ОСОБА_4 .

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3