Ухвала іменем україни 16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року, якою вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року щодо ОСОБА_5 змінено та пом`якшено покарання,

в с т а н о в и л а:

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Біленьке Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді сорока п`яти діб арешту.
За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він наприкінці травня 2015 року, діючи з корисливих мотивів, знаходячись на пасовищі поблизу АДРЕСА_2 , таємно викрав теля віком 3 місяці 3 неділі, вагою 100 кг, вартістю 3500 грн., чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_5 змінено в частині призначеного покарання, й постановлено вважати його засудженим з урахуванням ст. 101 КК України за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді тридцяти діб арешту. У решті вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій, просить змінити судове рішення через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким частково погодився й апеляційний суд, обираючи покарання засудженому не повною мірою врахували особу винного, обставин вчинення кримінального правопорушення та його поведінку після вчиненого, а також інші обставини, які мають значення для призначення покарання у виді п`ятнадцяти діб арешту.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції проводив судовий розгляд відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки ОСОБА_5 вину свою у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, не заперечував проти визнання недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються; засудженому та його захиснику було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку і таке рішення ОСОБА_5 та його захисник прийняли добровільно. Зізнання обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення в контексті ст. 95 КПК України є доказом.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
З мотивувальної частини вироку слідує, що призначаючи ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції, врахував усі пом`якшуючі обставини та позитивні дані про особу засудженого, з якими захисник пов`язує свої касаційні вимоги. Так, суд урахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України належить до категорії середньої тяжкості, обставини його вчинення та дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризуються негативно. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Разом із тим, суд взяв до уваги, що засуджений на диспансерному обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, на час ухвалення рішення перебуває під вартою у зв`язку з обранням запобіжного заходу у виді тримання під вартою за вчинення іншого тяжкого злочину. Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив, однак врахував, те що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення у неповнолітньому віці та зваживши на зазначене дійшов висновку про призначення покарання у виді арешту в максимальних межах передбачених ст. 101 КК України.

Суд апеляційної інстанції переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у порядку ст. 404 КПК України в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , погодився з тим, що суд першої інстанції при обранні виду покарання ОСОБА_5 безпідставно призначив максимальний його розмір, при цьому вказав, що районний суд в достатній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного, те що він сприяв розкриттю кримінального правопорушення, у скоєному щиро розкаявся, вчинив злочин неповнолітнім, що визнано пом`якшуючими вину обставинами, на час призначення покарання перебуває під вартою у зв`язку з обранням запобіжного заходу у виді тримання під вартою за вчинення тяжкого злочину, відсутність обтяжуючих вину обставин, й обґрунтовано дійшов висновку про можливість пом`якшення розміру призначеного покарання, але з урахуванням негативної характеристики й невідшкодування шкоди спричиненої потерпілій, призначив покарання у виді арешту із урахуванням ст. 101 КК України в розмірі тридцяти діб.

Із такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів та вважає, що покарання призначене ОСОБА_5 у виді тридцяти діб арешту є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому більш м`якого покарання у виді п`ятнадцяти діб арешту в касаційній скарзі захисника не наведено.

У даному провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які б свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали апеляційного суду і задоволення скарги захисника, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року, якою вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року щодо ОСОБА_5 змінено та пом`якшено покарання.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2