У х в а л а
іменем україни

25 жовтня 2016року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0002329, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Дніпропетровська,

мешканця

АДРЕСА_1 ,

судимого 23.10.2012 року за ч. 1 ст. 175, ст. 69 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік; 28.01.2013 року за ч. 2 ст. 190, ч.1 ст. 366 КК України, ст. 70, ст. 70 ч.4 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарчих та організаційно-розпорядчих обов`язків строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; 04.06.2013 року за ч. ч. 1, 2, 3 ст. 358, ч. ч. 1, 2 ст. 190, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2014 року покарання за вироками від 28.01.2013 року та 04.06.2013 року об`єднано на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади,пов`язані з виконанням адміністративно-господарчих та організаційно-розпорядчих обов`язків строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст. 190 КК України на2 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначене покарання поглинуто покаранням за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2013 року і остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права займати посади, повязані з виконанням адміністративно-господарськихта організаційно-розпорядчих обовязків строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладено на нього обовязки, передбачені п. п.2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано. Призначено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2013 року, яким ОСОБА_9 засуджено на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади,повязані з виконанням адміністративно-господарськихта організаційно-розпорядчих обовязків на 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, постановлено виконувати самостійно.

Віншій частині вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання. Посилається на те, що апеляційний суд повною мірою не врахував конкретні обставини справи та його особу, тому дійшов необґрунтованого висновку про неможливість його виправлення без відбування покарання. Просить звільнити його від призначеного покарання з випробуванням, застосувавши ст. 75 КК України.

ОСОБА_6 засуджено за те, що він приблизно наприкінці серпня 2012 року, знаходячись біля магазину «Семена», розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Зоопаркова, 1, діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вступив у довірчі відносини із раніше знайомим ОСОБА_10 , якому повідомив неправдиву інформацію щодо своїх намірів придбати автомобіль ГАЗ-322132, державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , та попросив останнього передати йому цей автомобіль для перевірки його технічного стану. ОСОБА_10 , будучи введеним ОСОБА_6 в оману, передав останньому автомобіль, вартістю 16000 грн., ключі до нього та технічний паспорт серії НОМЕР_2 , після чого ОСОБА_6 , не маючи намірів повертати або на законних підставах придбати зазначений транспортний засіб, під приводом здійснення перевірки його технічного стану та подальшого придбання, заволодів вказаним автомобілем шляхом зловживання довірою ОСОБА_10 , спричинивши ОСОБА_11 матеріальну шкоду в сумі 16 000 грн.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, і правильність кваліфікації дій засудженого у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого про необгрунтованість рішення апеляційного суду щодо необхідності скасування вироку місцевого суду, яким його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, є безпідставними.

З вироку суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_6 , звернув увагу на те, що суд першої інстанції, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, хоч і вказав у вироку, що він вчинив злочин, який належить до категорії середньої тяжкості, характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий, в тому числі за аналогічні кримінальні правопорушення, однак не урахував, що наведені обставини свідчать про те, що застосування ст. 75 КК України не сприятиме виправленню ОСОБА_6 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому апеляційний суд правильно взяв до уваги, що судом першої інстанції безпідставно враховано у якості обставини, яка пом`якшує покарання, щире каяття засудженого, оскільки матеріалами кримінального провадження така обставина не підтверджується.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а отже, і про необгрунтованість рішення суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання та ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд навів підстави для прийняття такого рішення. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 420 КПК України.

Підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення ізадоволення касаційної скарги засудженогоколегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення йоскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2