У Х В А Л А
Справа № 185/1867/16-к
Провадження № 1-кс/185/348/16
29 лютого 2016 року м. Павлоград
Слідчий суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту,-
Ознайомившись з поданим клопотанням, дослідивши документи, як надані слідчому судді на обґрунтування доводів клопотання, приходжу до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно п.1 ч. 2 ст. 171 КПК України в клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено підстава і мета згідно ст. 170 цього Кодексу та обґрунтування необхідності арешту майна.
Частина 2 ст. 173 КПК України встановлює, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У відповідності до частини 2 ст.186 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Обгрунтовуючи клопотання, слідчий вказує, що документи , які він вважає речовими доказами, було вилучено під час огляду за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено протокол огляду від 23 лютого 2016 року.
Водночас, як вбачається з документів доданих до клопотання, органом досудового розслідування мав бути проведений обшук за вищевказаною адресою, оскільки на проведення саме такої слідчої дії був наданий дозвіл слідчого судді ухвалою від 17 лютого 2016 року.
Кримінальне процесуальне законодавство диференціює поняття огляду і обшуку.
Окрім цього, слідчий в поданому клопотання про накладення арешту зазначає, що вилучені речі та предмети мають ознаки речових доказів.
Відповідно речові докази згідно ст. 98 КПК України це - матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Однак, при обґрунтуванні клопотання слідчий зазначає як підставу для накладення арешту, що виявлені предмети та документи є знаряддям кримінального правопорушення, однак таке посилання є безпідставними та жодним чином не обґрунтовані з огляду на кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення, яке розслідується, а саме ч.1 ст.191 КК України привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні.
Окрім цього, в поданому клопотанні про накладення арешту не усунуті недоліки, на які слідчий суддя звернув свою увагу ухвалою від 26 лютого 2016 року, текст клопотання є ідентичний.
Згідно ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Клопотання про фіксування процесуальної дії за допомогою технічного засобу під час розгляду клопотання слідчому судді не надходило і за ініціативою слідчого судді не здійснювалося, що відповідає вимогам ст. 107 КПК України.
На підставі наведеного, керуючись ст.173 КПК України,
П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні клопотання слідчого СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погодженим з прокурором Павлоградської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 про накладення арешту відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1