УХВАЛА

13 жовтня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд судових рішень щодо нього,

в с т а н о в и в:

Як убачається із наявних у Верховному Суді України матеріалів, 26 квітня 2016 року засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України (далі - ВСУ) із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2016 року, якою залишено без зміни вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 квітня 2012 року, яким ОСОБА_1 засуджено за частиною п'ятою статті 27, частиною другою статті 15, частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) на вісім років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, з конфіскацією 1/4 частини майна, яке є його власністю та ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 25 червня 2015 року щодо нього. При цьому засуджений ОСОБА_1 вказував на неоднакове застосування касаційним судом норм кримінального та кримінального процесуального права, а саме щодо кваліфікуючої ознаки складу злочину вимагання хабара, порушував питання про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо нього та просив скасувати їх, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді ВСУ від 10 травня 2016 року засудженому ОСОБА_1 було повідомлено про недоліки заяви та надано строк, протягом якого він зобов'язаний був їх усунути.

На виконання ухвали судді ВСУ від 10 травня 2016 року про усунення недоліків заяви, засуджений ОСОБА_1 7 червня 2016 року надіслав до ВСУ нову заява, зі змісту якої вбачалося, що заявник знову ставить питання про перегляд судових рішень Верховним Судом України щодо нього в порядку статті 446 КПК, яка, як йому раніше вказувалось, передбачає коло осіб, які вправі звернутися із заявою про перегляд судових рішень. Так, він повторно не визначився з передбаченими статтею 445 цього Кодексу підставами для перегляду судових рішень ВСУ, а лише одночасно зазначив про неоднакове застосування касаційним судом норми права щодо кваліфікуючої ознаки складу злочину вимагання хабара, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та про невідповідність оскаржуваного рішення касаційного суду висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року щодо застосування зазначеної кваліфікуючої ознаки.

При цьому копію постанови із загальнодоступного Інтернет ресурсу - сайту Єдиного державного реєстру судових рішень, заявник не долучив.

Ухвалою судді ВСУ від 5 липня 2016 року засудженому ОСОБА_1 було повернуто заяву у зв'язку з не усуненням недоліків у ній.

4 жовтня 2016 року засуджений ОСОБА_1 повторно звернувся до ВСУ з заявою про перегляд вищезазначених судових рішень, у зв'язку з неоднаковим застосування касаційним судом норми права щодо кваліфікуючої ознаки складу злочину вимагання хабара, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та про невідповідність оскаржуваного рішення касаційного суду висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року щодо застосування зазначеної кваліфікуючої ознаки. При цьому просить судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує положення відповідного міжнародного договору України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частини 4 і 5 статті 9 КПК).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, який встановить, зокрема, обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36).

Разом із тим, як убачається з ухвали Суду від 8 січня 2008 року «Щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України» (п.2), право на доступ до національного суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом в такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Практикою Суду визначено, що встановлені державою обмеження повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути, щоб не суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення у справі Guerin v. France, 29 липня 1998 року, Reports 1998-V, п. 37).

Так, статтею 448 КПК в редакції Закону від 12 лютого 2015 року встановлено вимоги до заяви про перегляд судового рішення, в тому числі щодо обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, передбачених статтею 445 цього Кодексу.

Зі змісту заяви засудженого ОСОБА_1 вбачається, що хоча заявник і ставить питання про перегляд судових рішень ВСУ щодо нього в порядку статей 445, 446 КПК, однак він повторно не визначився з передбаченими статтею 445 цього Кодексу підставами для перегляду судових рішень ВСУ, а саме не вказав, яка на його думку, норма закону України про кримінальну відповідальність застосована касаційним судом неоднаково, а лише зазначив, що в ухвалі касаційного суду висновок про наявність у його діях ознаки вимагання суперечить раніше прийнятим рішенням цієї інстанції.

Таким чином, під час перевірки відповідності заяви вимогам КПК України встановлено зазначені недоліки.

Виходячи з того, що перегляд судових рішень ВСУ здійснюється виключно з питань права, для реалізації якого заявнику може бути надано правову допомогу, відповідно до статті 59 Конституції України, рішення Конституційного Суду України у справі (про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, частини 3 пункту «с» статті 6 Конвенції 1950 р., практики Суду та Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 2 червня 2011 року № 3460-VI.

Статтею 17 згаданого Закону передбачено надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідним територіальним центром.

Для реалізації свого права на звернення до Верховного Суду України засудженому ОСОБА_1 слід звернутися до територіального центру надання безоплатної вторинної правової допомоги.

На підставі наведеного та керуючись статтями 448, 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Про недоліки заяви повідомити засудженого ОСОБА_1 та надати йому строк для їх усунення до 13 листопада 2016 року.

У разі, якщо зазначені недоліки не буде усунено в установлений строк, заяву буде повернуто заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2