Дата документу Справа № 317/3232/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1574/16 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 317/3232/16-к
Категорія ст. 185 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001295 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Біленьке Запорізького району Запорізької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 04.10.2011 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі. 29.07.2014 року звільнений на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році»,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України;
за участю: прокурора ОСОБА_7 , потерпілогоОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,
за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні, на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 16 серпня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні, посилається на незаконність вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого. При цьому зазначає, що суд безпідставно врахував в якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки даних про те, що ОСОБА_6 висловив жаль з приводу вчиненого та бажав виправити ситуацію встановлено не було, а вчинивши злочин в умовах очевидності, за наявності доказів, які прямо вказували на нього, до правоохоронних органів із зізнанням не з`явився, а лише визнав свою причетність до вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, вказує, що суд не мотивував підстави для призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, фактично в рамках мінімального строку покарання, передбаченого санкцією зазначеної статті.

Водночас з урахуванням наведеного, прокурор вважає, що ОСОБА_6 , має бути призначене покарання у виді арешту, оскільки таке покарання, на його думку, буде відповідати особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого останнім злочину, а також забезпечить мету кримінального покарання.

З урахуванням наведеного, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити тому покарання у виді арешту строком на 4 місяця.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, потерпілого та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які просили вирок залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16 серпня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 15.11.2015 року у вечірній час доби ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу, знаходячись за місцем свого мешкання, в будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , розуміючи, що за його діями не спостерігають сторонні особи, пройшов до приміщення гаражу, де з дерев`яної полиці, таємно викрав кутову шліфувальну машину «WINTECH» WA-125 NF, вартістю 450 грн., після чого покинув територію приміщення гаражу, тим самим отримав реальну можливість розпорядитись викраденим майном.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою обвинуваченого та інших учасників судового розгляду, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин провадження, оскільки вони учасниками судового розгляду не заперечувалися. При цьому обвинуваченому були роз`яснені наслідки недослідження інших доказів, які йому були зрозумілі. Обґрунтованість недослідження доказів не ставиться під сумнів у апеляційній скарзі.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 185 КК України.

Доводи прокурора про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1)необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;
2)необхідності застосування більш суворого покарання;
3)скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4)неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Враховуючи наведені вимоги закону, колегія суддів вважає, що прохання прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді арешту замість позбавлення волі, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, є необґрунтованими та суперечливими, оскільки не відповідають вимогам ч. 1 ст. 420 КК України, так як прокурор фактично просить пом`якшити останньому покарання. При цьому, ніяких доводів про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, він у апеляційній скарзі не приводить.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає також необґрунтованими і інші доводи прокурора, зокрема про те, що районний суд безпідставно врахував в якостіобставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки вони не мають ніякого правового сенсу.

Колегія суддів також звертає увагу на відсутність процесуальних можливостей в цьому випадку задовольнити апеляційну скаргу прокурора і шляхом зміни вироку, оскільки реальне призначення більш м`якого покарання, замість звільнення від відбування більш суворого покарання погіршить становище обвинуваченого, а відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, апеляційний суд змінює вирок лише у випадках, коли при цьому не погіршується становище обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні, залишити без задоволення, а вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 16 серпня 2016 року щодо ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді: