Справа № 298/113/16-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

12.08.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів :
ОСОБА_1 ( головуючої)
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/777/455/16, за апеляційними скаргами заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 25.05.2016, у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого за ч.3 ст. 135 та ч.2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 .
Цим вироком : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з освітою середньою, непрацюючий, неодружений , несудимий,
визнаний винним за ч.2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 5 ( п`яти )років позбавлення волі з позбавленням прав керування строком на три роки,
за ч.3 ст. 135 КК України на 4( чотири ) роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 5 ( п`ять ) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 три роки.
З 25 травня 2016 року по 19 липня 2016 року обвинувачений ОСОБА_6 перебував під вартою, у зв`язку із зміною запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою строком на 55 днів.
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 8500 грн. та моральну шкоду у розмірі 200 тисяч гривень.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок змінити, обґрунтовуючи тим, що суд помилково зазначив доведеною вину ОСОБА_6 за кваліфікуючою ознакою ч.2 ст. 286 КК України «порушення правил експлуатації транспорту», оскільки не було встановлено таких порушень , які б вказували на це. Крім цього просить перекваліфікувати дії ОСОБА_12 з ч.3 ст. 135 КК України на ч.1 ст. 135 КК України та призначити покарання у виді 2 -х років обмеження волі. Обгрунтовує тим, що потерпілий ОСОБА_11 отримав такі тяжкі тілесні ушкодження внаслідок ДТП, від яких відразу помер, а не у зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_12 залишив його без надання допомоги. Настання смерті потерпілого не перебувало у причинному зв`язку із залишенням його у небезпеці обвинуваченим ОСОБА_6 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок в частині засудження за ч. 3 ст. 135 КК України скасувати, виправдавши за цим обвинуваченням та призначити за ч. 2 ст. 286 КК України більш м`яке покарання, просить призначити 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на 2 роки без позбавлення прав керування, зменшити розмір стягнення моральної шкоди, стягнувши 50 тис гривень. Обгрунтовує тим, що судом при ухваленні вироку було допущено невірне застосування норм матеріального права, висновок суду про доведеність вини за ч.3 ст. 135 КК України нічим не обґрунтований, базується лише на визнавальних показаннях самого обвинуваченого. При цьому? при призначенні міри покарання, суд не врахував показання ОСОБА_12 про те, що коли він відчув удар, то зупинив автомобіль, подивився на дорогу, нічого не побачив і поїхав далі. Не врахував суд також дорожню обстановку, що подія відбулась у темну пору доби, що ширина дороги складає 5, 75 метра; що потерпілий рухався всупереч правил дорожнього руху, замість іти назустріч транспортним засобам, ішов у попутньому, при цьому без світлоповертальних елементів на одязі з метою виявлення іншими учасниками дорожнього руху. Отже, якби потерпілий дотримав правил дорожнього руху, цієї б трагедії не було. Також суд не врахував, що обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, є напівсиротою через смерть батька, проживає з матір`ю, яка є інвалідом, та фактично знаходиться на його утриманні. Також вважає, що суд необгрунтовано вирішив цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, хоча суд і зіслався на вимоги закону, однак його рішення про стягнення 200 тисяч гривень є несправедливим, а сума надмірною.
В запереченні на апеляційну скаргу прокурора в частині доведеності вини за ст. 135 КК України, захисник ОСОБА_7 навів обґрунтування аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, та погодився з доводами прокурора щодо необхідності виключення з вироку посилання суду на доведеність вини ОСОБА_6 за кваліфікуючою ознакою ч.2 ст. 286 КК України порушення правил експлуатації транспорту.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора в підтримання апеляційної скарги заступника прокурора області, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 в підтримання своєї апеляційної скарги, заперечення потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 проти апеляційної скарги захисника та про часткове підтримання апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши висновки експертиз за клопотанням учасників судового розгляду, обговоривши доводи сторін кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції з повнотою з`ясував обставини кримінального правопорушення, допитав обвинуваченого, потерпілу, свідків, дослідив письмові докази. Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у порушенні правил дорожнього руху особою яка керує транспортним засобом , що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України не оспорюється і така вина доведена , як зазначив у вироку суд, як показаннями самого обвинуваченого, висновком автотехнічної експертизи, висновком судово-медичної експертизи щодо причин смерті потерпілого ОСОБА_11 , показаннями свідків та іншими доказами.
Суд правильно встановив фактичні обставини вчиненого, проте не звернув увагу на кваліфікуючі ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Порушення правил дорожнього руху за кваліфікуючою ознакою порушення правил експлуатації транспорту, не було встановлено органом досудового розслідування, такого не було встановлено і в ході судового розгляду. Отже, посилання суду на доведеність вини у цій частині, підлягає виключенню з вироку.
Також суд правильно встановив фактичні обставини з приводу того, що ОСОБА_6 завідомо залишив без допомоги потерпілого, поставивши його в небезпечний для життя стан, покинув місце події ДТП. Однак, даючи оцінку висновку судово-медичної експертизи № 534 від 16.12.2015, з якого убачається, що смерть потерпілого настала внаслідок травми голови, яка супроводжувалася переломом кісток основи та склепіння черепа, ускладнилася забоєм головного мозку, що привело до набряку та вклинення речовини головного мозку, що і стало безпосередньою причиною його смерті, яка констатована о 15 год. 38 хв. 15.12.2015 у медичному закладі, а тому не має причинного зв`язку з тим, що смерть потерпілого пов`язана із залишенням його без допомоги обвинуваченим. Суд цим обставинам дав невірну оцінку, як і орган досудового розслідування. Тому апеляційна скарга прокурора і в цій частині є обґрунтованою.
У зв`язку з цим, дії ОСОБА_6 слід перекваліфікувати з ч.3 ст. 135 КК України на ч.1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення особи без допомоги, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Покарання за ч.1 ст. 135 КК України слід призначити у тих межах, яке просив прокурор - два роки обмеження волі, як справедливу міру покарання.
Доводи захисника про відсутність складу злочину, передбаченого ст. 135 КК України з тих підстав, що обвинувачення базувалося на показаннях самого обвинуваченого ОСОБА_6 , який показав, що коли їхав, не бачив попереді свого автомобіля нікого, а коли відчув удар, від`їхавши зупинився, подивився та нічого не побачив, поїхав далі, не спростовують вини ОСОБА_6 ..
Сам обвинувачений ствердив апеляційному суду, що лобове скло в автомобілі справа трісло від удару, проте з автомобіля не виходив, а тільки подивився у дзеркало заднього виду, нікого не побачивши, поїхав. Судом було встановлено, як і зазначено у вироці, свідок ОСОБА_13 показав, що вдома сидів у кріслі і дивився телевізор, почув сильний удар - відсунув штору на вікні - автомобіля не бачив. Коли вибіг на вулицю, почув, що хтось важко дихає, перейшов дорогу і у кюветі побачив чоловіка із закривавленим обличчям, шапка була відкинута на метрів 20 від нього. Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_14 як водій розумів, що він вчинив наїзд, тим більш, що автомобіль зазнав пошкоджень, тому повинен був вийти з нього і переконатися щодо причин пошкодження автомобіля внаслідок удару. А та обставина, що посилав своїх знайомих подивитись на місце події і відразу замінив лобове скло, вказує на те, що останній знав, що вчинив наїзд на людину.
З наведених обґрунтувань апеляційна скарга захисника щодо виправдання за ст. 135 КК України не підлягає задоволенню.
Щодо апеляційного прохання про пом`якшення покарання з підстав того, що ОСОБА_6 вчинив злочин вперше, з необережності, що молодий за віком , що у нього на утриманні матір, а також з урахуванням поведінки самого потерпілого, тобто, що останній ішов по дорозі в порушення правил дорожнього руху, що послужило такій трагедії, апеляційний суд вважає, що такі обставини судом першої інстанції були враховані, суд призначив покарання Куштану в межах мінімального строку, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України.
Посилання апелянта на те, що обвинувачений рухався по вузькій дорозі, в темну пору доби і те що пішохід в порушення правил дорожнього руху ішов в попутньому з рухом автомобіля напрямку, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки обвинувачений їдучи по селу, дорога у якому не облаштована тротуарами, при цьому у вечірній час, зобов`язаний був обрати таку безпечну швидкість при якій спроможний би був виявити небезпеку для руху чи перешкоду та бути уважним до дорожньої обстановки.
Апеляційний суд не знаходить підстав для пом`якшення покарання, як і підстав для незастосування позбавлення прав керування транспортними засобами.
Прохання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75, ст. 76 КК України також не підлягає задоволенню. Апеляційний суд не вбачає таких обставин, які б переконували суд у тому, що обвинувачений ОСОБА_6 може виправитись в умовах без ізоляції його від суспільства. При цьому, суд виходить також із положень ст. 50 КК України, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. А також бере до уваги думку потерпілої ОСОБА_8 , яка ствердила, що обвинувачений навіть не попросив пробачення, як і не вживав заходів хоча б для часткового відшкодування заподіяної шкоди, що вона хоча і не апелювала про посилення йому покарання, погодившись із визначеною мірою покарання судом першої інстанції, проте вважає, що він заслуговує на більш суворе покарання.
Не підлягає задоволенню також прохання про зменшення призначеної судом суми стягнення у відшкодування моральної шкоди. Враховуючи ті страждання, які зазнала потерпіла ОСОБА_8 та члени сім`ї через невиправдану смерть її сина, внаслідок грубого порушення правил дорожнього руху обвинуваченим та його нелюдським поводженням відносно потерпілого, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції визначив суму стягнення у справедливому розмірі з урахуванням тих вимог, які порушувала у заявленому цивільному позові потерпіла..
Апеляційний суд не вбачає таких порушень вимог КПК України при розгляді судом першої інстанції кримінального провадження, які б давали підстави для скасування оскаржуваного вироку.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської обаасті ОСОБА_10 задовольнити;
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 25.05.2016, у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого за ч.3 ст. 135 та ч.2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 - змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на доведеність кваліфікуючої ознаки ч.2 ст. 286 КК України " або експлутації транспорту ".
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.3 ст. 135 КК України на ч.1 ст. 135 КК України та призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст. 135 КК України покарання - два роки обмеження волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто призначеним за ч.2 ст. 286 КК України та цим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання на п`ять ( 5) років позбавлення волі з позбавленням прав керування транспортними засобами строком на три роки.
Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку 1 день ув`язнення за два дні позбавлення волі з 25.05.2016 по 19.07.2016, тобто 55 днів, що складає 110 днів.
В решті вирок залишити без зміни.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.
Судді: