Провадження № 11-кп/779/8/2016
Категорія ч.1ст 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000733, щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, обвинуваченого за ч. 1 ст.115 КК України, за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_7 , за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_14 на вирок Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання - одинадцять років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 70 ч. 4, 72 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового зарахування покарання, призначеного за вироком Івано-Франківського міського суду від 24 липня 2013 року, остаточно призначено обвинуваченому покарання одинадцять років одинадцять днів позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено попередньо обраний - тримання під вартою. Строк відбування покарання постановлено рахувати з 20 червня 2013 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задоволено частково.

Постановлено стягнути на користь ОСОБА_12 200000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

На користь держави стягнуто 18900 грн. 75 коп. витрат за проведення експертиз.

Відповідно до вимог ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині за таких обставин.

19 червня 2013 року близько 02 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи на території вокзалу станції Івано-Франківськ, що по вул. Привокзальна, неподалік літньої палатки «Чернігівське», разом із невстановленими слідством особами розпивав спиртні напої. До них приєднався потерпілий ОСОБА_15 . Між обвинуваченим та ОСОБА_15 виник конфлікт. Не бажаючи, щоб хтось був свідком конфлікту вони обоє відійшли в сторону та направились до смітників, що біля перехрестя вулиць Донцова, будинок АДРЕСА_2 , де в ході конфлікту ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вирішив позбавити життя ОСОБА_15 і, діючи умисно, з метою позбавлення життя, наніс йому численні удари руками та ногами в життєво важливі ділянки тіла : голову та грудну клітку, заподіявши потерпілому закриту черепно-мозкову травму з крововиливами в речовину та під м`яку оболонку головного мозку, в м`які тканини голови, ускладнену набряком головного мозку та закриту травму грудної клітки з переломами 1-2-го ребер справа та 3-6-го ребер зліва, шести забійних ран в ділянках голови та двох забійних ран слизових оболонок обох губ, забою м`яких тканин з травматичним набряком та синцем в ділянці обличчя, забою м`яких тканин з травматичним набряком та садном в ділянці обличчя; шести синців, двох саден та подряпини в ділянках обличчя, трьох синців та садна в ділянках грудної клітки, трьох саден та подряпини в ділянках лівої верхньої кінцівки, синця та трьох саден в ділянках правої верхньої кінцівки, синця в ділянці лівого плечового поясу, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, від яких і наступила смерть ОСОБА_15 . Після спричинення вказаних тілесних ушкоджень обвинувачений ОСОБА_7 закинув тіло ОСОБА_15 у сміттєвий бак та з місця злочину скрився.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати та звільнити його з-під варти, оскільки вважає вирок суду занадто суворим, і таким, що побудований на припущеннях, мотивуючи свою позицію тим, що при доведенні його вини до уваги були взяті докази, зокрема, висновки експертів щодо походження крові, виявленої на його одязі, крові та епітеліальних клітин в піднігтьовому вмісті правої руки ОСОБА_15 зі словами «могли би», а обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях;

- захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим та виправдати його за недоведеністю його вини у вчиненні даного злочину. Вважає оскаржуваний вирок суду незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та допущеним істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 уже переглядалось в апеляційному порядку і ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2015 року зазначені апеляційні скарги були залишені без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2015 року частково задоволено касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 , ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області області від 19 лютого 2015 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Своє рішення колегія суддів ВССУ мотивувала тим, що апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляції засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_14 , усупереч вимогам ст. 419 КПК України, належним чином не мотивував своєї ухвали, не навів ґрунтовного аналізу доводів поданих апеляцій, не співставив наявні у провадженні докази, не надав відповіді на посилання апелянтів щодо недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства, зокрема, на те, що не встановлено точний час настання смерті потерпілого ОСОБА_15 , не доведено факту присутності ОСОБА_7 на місці скоєння злочину, не надано оцінки тому, що на брюках засудженого виявлено незначну кількість крові, що може походити від потерпілого, однак, на думку захисника, може свідчити про інші причини появи її там, не розглянуто клопотання сторони захисту про визнання окремих доказів неналежними, а саме висновку судово-медичної експертизи, яку проводив судовий експерт, у якого закінчилися повноваження, не навів мотивів з яких ці та інші доводи апеляцій визнані необґрунтованими, а щодо правильності висновків суду першої інстанції обмежився загальними фразами.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи поданих апеляційних скарг, пояснив, що інкримінованого йому злочину не вчиняв, що свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 його оговорюють, що зібрані у справі докази є припущеннями і не підтверджують його причетності до вбивства потерпілого. Зазначив, що має незадовільний стан здоров`я, так як хворий на епілепсію, що й просить врахувати;

- захисник ОСОБА_14 також підтримала внесені апеляційні скарги і просила їх задовольнити;

- прокурори, потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 заперечили апеляційні вимоги, просять вирок суду першої інстанції залишити без змін, як законний та обгрунтований.

При розгляді провадження в апеляційному порядку обвинувачений ОСОБА_7 заявляв ряд усних і письмових клопотань, які адресував як апеляційному суду, так і Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема: зміни застосованого до нього запобіжного заходу, щодо виклику в засідання ряду свідків, тощо, які були вирішені у відповідності до вимог ст.ст.404, 405 КПК України.

Також обвинувачений, в час проведення за клопотанням свого захисника щодо нього амбулаторної судово-психіатричної експертизи, 14.03.2016 року надіслав клопотання апеляційному суду про заміну захисника ОСОБА_14 , зазначаючи, що вона не допомагає йому у справі, однак в подальшому, у своїй заяві від 13.04.2016 року відмовився від такого клопотання, і свою позицію про здійснення захисту його інтересів саме адвокатом ОСОБА_14 надалі підтвердив у засіданні апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, мотиви і доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, необхідність дослідження яких виходила із заявлених апеляційних вимог та клопотань сторін, переглянувши рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 404 КПК України в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

При ухваленні вироку суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто усіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновку експертів, а також суд, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості і достовірності, яка має ґрунтуватися на всебічному, повному об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Ст. 22 КПК України передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони мають рівні права на подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягать доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Колегія суддів вважає, що при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону, в тому числі положень ст.ст.85,86 КПК України щодо належності і допустимості доказів, і ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів, погоджуючись з вироком, також, як і суд першої інстанції, виходить з того, що незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, його винність у вчиненні вказаного злочину підтверджується сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, а також приходить до висновку, що викладені в апеляційних скаргах доводи не ґрунтуються на фактичних обставинах як доказах, що були встановлені в ході судового розгляду та перевірені в ході апеляційного розгляду.

Вина обвинуваченого в умисному вбивстві ОСОБА_15 підтверджується доказами, належно дослідженими судом і наведеними у вироку.

Зокрема, показаннями визнаних у провадженні потерпілими батьків ОСОБА_15 , свідків, письмовими та речовими доказами у провадженні.

Так, потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в своїх показаннях ствердили, що востаннє з покійним сином спілкувалися 18 червня 2013 року близько 20-21 год. по телефону і він повідомив, що на вокзалі станції Івано-Франківськ ще має зустріч і ночуватиме в товариша. Після цього він більше на телефонні дзвінки не відповідав.

Колегією суддів було частково задоволено клопотання обвинуваченого та в засіданні апеляційної інстанції за допомогою технічних засобів відтворено показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

З показань свідка ОСОБА_16 вбачається, що 18 червня 2013 року після здачі пляшок і макулатури, коли вечоріло, разом з обвинуваченим, прийшовши до місця тимчасового проживання в підвал, що по вул. Незалежності в м. Івано-Франківську, лягли спати. Коли прокинулась, ОСОБА_7 не було, тому пішла його шукати і виявила на вокзалі з невідомими їй особами. Бачила, як обвинувачений на території вокзалу вживав спиртні напої з особою невеликого зросту та як між ними виник конфлікт. Також бачила як ОСОБА_7 вдарив цього чоловіка кулаком, після чого вона втекла. Коли вночі ОСОБА_7 повернувся до місця тимчасового проживання, то на комбінезоні і руках була кров, а на шиї - подряпини. Кров змивала водою з пляшки, при цьому обвинувачений їй повідомив, що вбив карлика.

З показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що на початку літа 2013 року близько 01 год. ночі він прибирав вокзал та бачив поблизу палатки Чернігівське в сквері компанію людей, які розпивали алкогольні напої. В цій компанії також були обвинувачений ОСОБА_7 та маленький чоловік, карлик, який спиртні напої не вживав. Близько 03 год. ночі сказав їм, щоб розходились. Зранку близько 6-7 год., підмітаючи на вокзалі, дізнався про вбивство.

З показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 слідує, що в ніч з 18 на 19 червня 2013 року, коли сталось вбивство, на лавці, яка знаходиться біля автобусної зупинки, що навпроти вокзалу станції Івано-Франківськ, разом з іншими особами розпивали алкогольні напої. Близько 02 год. ОСОБА_17 бачила обвинуваченого ОСОБА_7 , одягнутого чи то в червону майку та сірі штани, чи то навпаки, який ходив поблизу території вокзалу. Коли відпочивали на лавці, біля них декілька разів проходив чоловік невеликого зросту, тілесних ушкоджень на ньому при цьому не помітила. Свідок ОСОБА_18 підтвердила, що особу невеликого зросту вперше того дня побачила коли сутеніло, а потім близько 02 год. ночі він проходив неподалік них тричі, а після того бачила як із-за будки вийшов худий, високий чоловік в червоній футболці та сірих штанах і вони з особою невеликого зросту пішли в парк. Зі слів свідка ОСОБА_17 їй відомо, що коли вона відлучалась, підходив потерпілий ОСОБА_15 та вітався з ними.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненому підтверджується також дослідженим судом протоколом огляду місця події від 20 червня 2013 року з фото таблицями, згідно з яким під час огляду цокольної частини будинку, що по АДРЕСА_3 , зі сторони вул. Б.Лепкого, де ночували обвинувачений та свідок ОСОБА_16 , вилучено: пластикову пляшку з надписом «Девайтіс», полімерний стакан, фрагмент картону з нашаруванням речовини бурого кольору, ватні тампони зі змивом речовини бурого кольору з лівої частини бровки та з тильної частини стіни під балконом з переходом на підлогу, брудну ватну ковдру червоного кольору (т. 1 а. с. 219-231).

Висновки експерта № 09/12-0776 та № 09/12-0777 від 27 червня 2013 року підтверджують, що речовина бурого кольору на трьох марлевих тампонах та на фрагменті картону, вилучених за адресою АДРЕСА_3 , де тимчасово проживали ОСОБА_16 та ОСОБА_7 , є кров`ю людини з певними визначеними експертом компонентами і дані сліди могли утворитися, в тому числі від потерпілого ОСОБА_15 , їх походження від ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_16 виключається ( т. 2 а. с. 11-16 ).

Відповідно до висновку експерта № 09/12-0743 від 25 червня 2013 року на вилучених у ОСОБА_7 штанах виявлено речовини бурого кольору, об`єкти № 1-3, зокрема: Об`єкти № 1 і 2 є кров`ю людини, з певними визначеними експертом компонентами, і дані сліди могли утворитися, у тому числі від потерпілого ОСОБА_15 , походження від ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_16 виключається ( т. 2 а. с. 7-10 ).

За даними висновку експерта № 09/12-0783 від 29 червня 2013 року, речовина бурого кольору на вирізках паперу, вилучених при огляді місця події, смітників, розташованих на розі вулиць Донцова, 13 та Привокзальна, 3 у м. Івано-Франківську, є кров`ю людини з певними визначеними експертом компонентами і дані сліди могли утворитись, в тому числі, від потерпілого ОСОБА_15 ( т. 2 а. с. 84-86 ).

Відповідно до висновку експерта № 88 від 08 липня 2013 року, в піднігтьовому вмісті правої руки ОСОБА_15 знайдено кров та епітеліальні клітини особи чоловічої генетичної статі з антигеном А і Н системи АВО. При цьому походження клітин з антигеном А, не виключено від обвинуваченого ОСОБА_7 , а походження антигену Н за рахунок крові та домішку клітинних елементів самого потерпілого ОСОБА_15 найбільш імовірне.

При дослідженні піднігтьового вмісту лівої руки потерпілого ОСОБА_15 знайдено кров людини, а також рогові лусочки ( без`ядерні епітеліальні клітини ), походження яких за рахунок власного нігтьового ложе вважається найбільш імовірним, виявлений антиген Н системи АВО не виключає походження крові від самого ОСОБА_15 ( т. 2 а. с. 24-26 ).

Як підтверджує висновок експерта № 20-628 від 18 вересня 2013 року, на штанах сірого кольору обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено генетичні ознаки слідів крові людини, які на правій штанині збігаються між собою, є змішаними, належать двом особам і містять генетичні ознаки зразків крові ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_15 . Генетичні ознаки слідів крові на лівій штанині є змішаними, належать двом особам і містять генетичні ознаки зразків крові підозрюваного ОСОБА_7 та невстановленої особи чоловічої статі, їх походження від свідка ОСОБА_16 та потерпілого ОСОБА_15 виключається ( т. 2 а. с. 47-53 ).

Той факт, що обвинувачений дійсно мав конфлікт з потерпілим ОСОБА_15 , достовірно підтверджується і його власноручно написаним письмовим проханням, особисто надісланим ОСОБА_7 з СІЗО міста Івано-Франківська на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ 01 листопада 2013 року, яке вказаним судом було направлено за належністю Івано-Франківському міському суду, який розглядав кримінальне провадження щодо обвинуваченого, і поступило в суд першої інстанції 25 листопада 2013 року ( том 1, а. с. 43-47).

У зазначеному проханні обвинувачений власноручно написав, що просить перекваліфікувати його дії з ст. 115 ч. 1 на ст. 121 ч. 1 КК України, що він визнає, що потерпілому ОСОБА_15 наніс удар рукою по носі, від чого пішла кров, але вбивства не вчиняв.

Суд дійшов правильного висновку, що досліджені ним зазначені вище докази є належними та допустимими і дають підстави прийти до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні зазначеного злочину знайшла своє підтвердження, а його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він вчинив вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Пояснення обвинуваченого про те, що свідок ОСОБА_16 його оговорює, тому що перебуває під адміністративним наглядом і по цій причині свої показання давала під тиском працівників міліції, не знайшло свого підтвердження ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції, оскільки, як це достовірно підтверджується листом начальника Івано-Франківського МВ УМВС, ОСОБА_16 під адміністративним наглядом як раніше судима особа в Івано-Франківському МВ УМВС не перебуває та ніколи не перебувала, про що й зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному вироку.

Інших підстав для його оговору свідком ОСОБА_16 обвинувачений не навів ні в апеляційній скарзі ні в апеляційному суді.

В той же час сам обвинувачений не заперечував, що зі свідком ОСОБА_16 були співжителі, перебували у близьких, а відповідно, дружніх стосунках.

Обвинувачений також в суді першої інстанції не заперечив того, що в нічний час з 18 на 19 червня 2013 року він перебував на території залізничного вокзалу в місті Івано-Франківську, бачив покійного ОСОБА_15 , в тому числі перед самим вбивством. А наведені у вироку свідки, показання яких досліджено під час апеляційного розгляду, підтвердили також, що ОСОБА_7 був одягнутий у вказаний ними одяг, спілкувався з ОСОБА_15 , вчинив з ним конфлікт.

Що стосується твердження обвинуваченого про те, що тілесне ушкодження на кисті руки отримав від невідомого йому чоловіка і від того, що при сварці зі свідком ОСОБА_16 вдарив кулаком у сміттєвий бак, то воно спростовується вказаним вище, в тому числі і поясненнями свідка ОСОБА_16 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_20 , старший слідчий ЛВ на станції Івано-Франківськ, підтвердив, що з 18 до 19 год. 30 хв. 18 червня 2013 року бачив обвинуваченого, який був одягнений у червону футболку та сірі спортивні штани, без тілесних ушкоджень на руках чи обличчі, у лінійному відділі міліції, бо останнього було запрошено для складання протоколу за розпивання спиртних напоїв та проведення поверхневого огляду, в результаті якого було вилучено предмет, схожий на кастет. В черговій частині обвинувачений перебував до 22 год.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позиція обвинуваченого про те, що він вказаного злочину не вчиняв, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, а фактично досліджені докази, зазначені вище, в їх сукупності, дали підстави прийти до висновку, що вказаний злочин вчинено саме обвинуваченим, і позицію ОСОБА_7 про невизнання вини місцевий суд підставно розцінив як таку, що направлена на ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за фактично скоєне.

Досліджені в суді першої інстанції докази достовірно підтверджують, що обвинувачений у вказаний час перебував на території, прилеглій до залізничного вокзалу м. Івано-Франківська, де в той же час перебував і потерпілий, що визнав і сам обвинувачений, та й підтвердили свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , був одягнутий у червону футболку та сірі штани, спілкувався з покійним ОСОБА_15 , вчинив з ним конфлікт в ході вживання спиртних напоїв (підтвердила свідок ОСОБА_16 ), який продовжив, відійшовши подалі що слідує з показань свідка ОСОБА_18 ), і в продовження якого спричинив потерпілому описані у висновку судово-медичного експерта тілесні ушкодження (що частково визнав і у своєму зазначеному вище клопотанні про перекваліфікацію його дій), після чого закинув труп у мусорний бак, де його в подальшому і було знайдено.

Оцінюючи посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що при доведенні його вини бралися за основу письмові докази, а саме: зазначені ним в апеляційній скарзі висновки експертиз, в яких експерти давали свої висновки не у категоричній формі, слід звернути увагу на таке.

Дійсно вказані обвинуваченим висновки експертиз не є категоричними, але в той же час у них містяться конкретні результати тих чи інших досліджень, які в сукупності не дають підстав вважати вказані ним докази неналежними чи недопустимими, як це вважає апелянт, оскільки ці докази слід оцінювати, і вони були так оцінені судом першої інстанції, в сукупності з рядом інших доказів, досліджених в ході судового розгляду, зокрема, показаннями свідків, зазначених вище, які підтвердили, що обвинувачений у вказаний час був у зазначеному місці, мав конфлікт з покійним потерпілим, що сам же говорив про таке свідку ОСОБА_26 , висновками та даними тих же експертиз, що є конкретними, в яких зазначено точні дані, які співпадають в рядом інших фактичних даних, і дають підстави в сукупності прийти до висновку про те, що саме обвинуваченим вчинено вказане кримінальне правопорушення.

Версія обвинуваченого про те, що вбивство ОСОБА_15 вчинив не він, а інша особа, була предметом перевірки під час судового розгляду кримінального провадження місцевим судом, однак свого підтвердження не знайшла.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, то колегія суддів вважає їх непереконливими і такими, що не ґрунтуються дослідженими матеріалами кримінального провадження.

Покликання захисника на не встановлення органом досудового розслідування точного часу настання смерті ОСОБА_15 , а, отже, і часу події кримінального правопорушення, спростовується дослідженим місцевим судом висновком комісійної експертизи № 79 від 17 липня 2014 року, згідно з яким смерть ОСОБА_15 , враховуючи метеоролігчні умови, які зафіксовані станом на 18-19.06.2013 року, враховуючи фено- та генотип (карликовість), малу масу тіла, перебування в стані алкогольного сп`яніння, прояви кровотечі, могла настати в проміжку часу за 3-5 годин до моменту проведення огляду трупа на місці події та визначення ступеня розвитку трупних явищ (огляд трупа розпочався о 09 год. 30 хв. 19 червня 2013 року ) ( т. 3 а. с. 23-31 ).

Згідно наведених у вироку показань свідка ОСОБА_24 , інспектора патрульно-постової служби, близько 04 год. 04 год.15 хв. 19 червня 2013 року поблизу палатки «Чернігівське», біля центрального входу в парк на вул.Привокзальна, він бачив чоловіка невеликого росту, а поруч з ним іншу людину, значно вищу за нього.

Таким чином достовірно встановлено період, в який могла настати смерть ОСОБА_15 . Не встановлення конкретного часу із зазначенням точної години не може бути підставою для скасування вироку.

Твердження захисника щодо недоведеності факту присутності ОСОБА_7 на місці скоєння злочину спростовується приведеними вище показаннями свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Позиція захисника що не з`ясовано в який спосіб ОСОБА_7 скоїв вбивство ОСОБА_15 не є вмотивованою. Той факт, що не було очевидця, котрий бачив продовження конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, початок якого бачила свідок ОСОБА_16 , а свідок ОСОБА_18 бачила як вони обоє після йшли у відповідному напрямку орієнтовно в той же час, не може свідчити про те, що обвинувачений не вчинив злочину. З наведених у вироку висновків відповідних експертиз вбачається які саме тілесні ушкодження мались у потерпілого і яким був спосіб та механізм їх спричинення.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що обсяг виявлених слідів крові потерпілого ОСОБА_15 на одязі обвинуваченого ОСОБА_7 є незначним, що ставить під сумнів появу даних слідів саме під час події - вбивства ОСОБА_15 , є непереконливими. Жодним нормативним актом не встановлено яка саме кількість крові на речовому доказі мала б бути виявлена для того, щоб отримані експертні висновки можна було вважати достовірними. Той факт, що на одязі обвинуваченого була кров і що саме від потерпілого, підтвердила свідок ОСОБА_16 у наведених вище показаннях, зазначивши, що сам обвинувачений їй повідомив, що вбив карлика.

Покликання захисника, що незначна кількість слідів крові потерпілого, виявлена на брюках обвинуваченого, може свідчити про інші причини появи її там, нічим не обґрунтоване. Будь-яких доказів на підтвердження такої версії в апеляційній скарзі адвоката та й під час апеляційного розгляду нею не наведено.

Позиція захисника про те, що тілесних ушкоджень, характерних для боротьби чи самооборони у обвинуваченого ОСОБА_7 не виявлено, про що ствердила судово-медичний експерт ОСОБА_29 , будучи допитаною в якості свідка, і що дане твердження повністю узгоджується з положеннями висновку експерта № 525 від 21 червня 2013 року, який був досліджений в якості письмового доказу під час судового розгляду, не є підставою для скасування вироку, оскільки, ні обвинуваченням, ні вироком не встановлено, що ОСОБА_7 боровся з ОСОБА_15 чи оборонявся від нього. Відповідно, саме таких слідів у нього і не могло бути, і це не є суттєвим у провадженні.

Доводи захисника про визнання висновку експерта № 242, складеного та підписаного судово-медичними експертами Івано-Франківського ОБСМЕ ОСОБА_30 та ОСОБА_31 та висновку експерта № 242-Д, складеного та підписаного судово-медичним експертом ОСОБА_31 недопустими з тих підстав, що, на її думку, у вказаного експерта на момент проведення експертиз закінчились повноваження, не ґрунтується на фактичних даних, що є доказами з приводу вказаних захисником обставин.

Сама захисник надала для долучення до матеріалів провадження з цього приводу такі письмові докази, які були долучені до провадження :

Лист Міністерства юстиції України від 26.06.2014 року № ПІ-ЮР-735/15 на ім`я адвоката ОСОБА_14 , який підтверджує, що ОСОБА_32 включено до Реєстру атестованих судових експертів на підставі подання державної установи Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України від 26.10.2009 № 3546/1 як такого, що рішенням атестаційної комісії Івано-Франківської ДМІ від 05.12.2008 № 232-д отримав кваліфікацію судового експерта з правом проведення судово-медичної експерти ( сертифікат № 1900 ) (том 4 а. с. 47).

Лист Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України від 08.07.2014 р № 1756/2, адресований адвокату ОСОБА_14 , який підтверджує, що ОСОБА_33 рішенням ЕКК Івано-Франківського обласного бюро судово-медичної експертизи була присвоєна кваліфікація судового експерта (протокол № 23 від 13.09.2005 р.), рішенням ЕКК від 09.11.10 р. ОСОБА_33 присвоєно 5 клас судового експерта, що діє по теперішній час та дає йому право проводити судово-медичні експертизи ( том 4 а. с. 48 ).

Копія картки атестованого судового експерта підтверджує, що рішенням атестаційної комісії ГУОЗ Івано-Франківської ОДА від 27.04.2010 № 137-к ОСОБА_33 присвоєно другу кваліфікаційну категорію, посвідчення експерта № 116-10, вид експертизи судово-медична, термін дії 27.042015 (том 4 а. с. 49 ).

Окрім того, у відповідь на запит апеляційного суду від 04.02.2015 року щодо права судово-медичного експерта ОСОБА_32 на проведення в період з 19 липня 2013 року до 16 серпня 2013 року будь-яких судово-медичних експертиз, обласне бюро судово-медичної експертизи своїм листом від 12.02.2015 р. № 2/741 підтвердило, що ОСОБА_34 перебував на посаді лікаря судово-медичного експерта відділу експертизи трупів з 19.02.2013 року, що надає йому право проводити судово-медичні експертизи трупів (том 4 а. с. 61).

Ксерокопія посвідчення № 116-10, долучена до вказаного листа, підтверджує, що ОСОБА_34 пройшов відповідну атестацію і йому присвоєно другу кваліфікаційну категорію експерта за спеціальністю судово-медична експертиза, яка чинна з 27 квітня 2010 року до 27 квітня 2015 року (том 4 а. с. 62 ).

Долучена до листа копія наказу по обласному бюро судово-медичної експертизи № 20/к від 18 лютого 2013 року підтверджує, що ОСОБА_32 прийнято з 19 лютого 2013 року на посаду лікаря судово-медичного експерта відділу експертизи трупів з посадовим окладом згідно штатного розпису (том 4 а. с. 63).

Тобто, зазначені вище документи дають підстави прийти до висновку, що на час проведення експертиз та дачі відповідних висновків, на які посилається захисник, ОСОБА_34 мав належні повноваження як експерт і сумнівів у тому, що він мав право на проведення таких експертиз, не виникає. Таким чином, твердження захисника про недопустимість згаданих висновків експертиз як доказів у кримінальному провадженні є безпідставними. Позиція захисника, що при складанні цих висновків допущені порушення вимог нормативних актів, не є вмотивованою і не ґрунтується на фактичних даних, що є доказами з приводу вказаних захисником обставин.

Доводи апеляційної скарги захисника, що версія свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 відносно вини ОСОБА_7 на конкретних фактах не ґрунтується і є лише припущенням, оскільки свідки не були очевидцями події, і їхні показання не мають доказового значення причетності обвинуваченого до вчиненого злочину, так як вину останнього не доводять, не відповідають фактичним обставинам провадження.

Кожен із вказаних свідків надав суду показання про ті конкретні обставини, очевидцем котрих був, а в сукупності, при оцінці показань свідків з іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, суд правильно прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства, і рішення суду першої інстанції є вмотивованим.

А тому покликання захисника на те, що зазначена нею в апеляційній скарзі неповнота дослідження доказів на досудовому розслідуванні та в суді призвела до ухвалення судом вироку, в якому наявні висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, не може бути взяте до уваги.

Згідно позиції захисника при розгляді провадження мало місце істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке вона вбачає в тому, що в оскаржуваному вироку суду міститься посилання як на один із доказів, які доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні вбивства потерпілого ОСОБА_15 , на власноручно написане обвинуваченим ОСОБА_7 прохання на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2014 року, в якому вказано, що ОСОБА_7 наніс потерпілому ОСОБА_15 удар, але заперечив його вбивство (том 1 а. с. 45).

Апелянт вважає, що такий лист-прохання, написаний ОСОБА_7 , не долучався в судовому засіданні жодною із сторін в якості письмового доказу, а, отже, і не досліджувався під час судового розгляду даного кримінального провадження. Крім того, вважає, що даний лист є особистим листуванням ОСОБА_7 , за доступом до якого сторона обвинувачення не зверталася у передбачений законом спосіб, і що цей лист-прохання ОСОБА_7 був долучений до матеріалів кримінального провадження з порушенням вимог ст. ст. 159-166 КПК України, і що судом допущено порушення безпосередності дослідження доказів під час судового засідання, що в подальшому призвело до порушення права на захист ОСОБА_7 , справедливий та неупереджений судовий розгляд та постановлення завідомо неправосудного вироку суду.

Проте така позиція захисника теж не ґрунтується на фактичних обставинах та вимогах закону.

Як уже вказано вище, відповідно до ст.22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на подання до суду, в тому числі, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 42 КПК України обвинувачений має, в тому числі, право давати пояснення, показання з приводу підозри обвинувачення ( п. 5 ч. 3 ), подавати суду докази (п. 8 ч. 3 ), заявляти різного роду клопотання (п. 12 ч. 3), чим він і скористався, подаючи вказане прохання до ВССУ як клопотання щодо перекваліфікації його дій, виходячи з тих обставин, які в ньому зазначив.

Оскільки таке прохання було надіслано обвинуваченим до ВССУ, то суд касаційної інстанції направив його для розгляду в суд першої інстанції, і суд першої інстанції таким чином отримав до матеріалів провадження надане з боку обвинуваченого відповідне клопотання з викладенням ним власноручно тих обставин, які мали місце під час конфлікту з потерпілим.

Статті 159-166 КПК України, на які посилається при цьому захисник, регулюють питання тимчасового доступу до речей та документів, і в даній ситуації застосуванню не підлягають.

Обставини долучення вказаного прохання обвинуваченого до кримінального провадження та його суть не дають підстав вважати, що це є особисті записи особи, листи чи інше, зазначене у ст. 27 КПК України.

В даному ж випадку у вказаному письмовому проханні на адресу суду зазначаються обставини, що стосуються саме цього кримінального провадження, а тому, з врахуванням аналізу змісту ст. ст. 84-88 КПК України, не дають підстав прийти до висновку про те, що подане обвинуваченим власноручно написане прохання, про яке вказує захисник, є недопустимим доказом.

В ході апеляційного розгляду провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_14 , яка вказувала, що обвинувачений страждає епілептичною хворобою, було доручено експертам Івано-Франківського ОКПНД проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 .

За даними висновку судово-психіатричного експерта №123/2016 від 18.04.2016 року під експертний ОСОБА_7 виявляє ознаки розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, утримання від вживання речовини внаслідок перебування в особливих умовах (під вартою) з ознаками симулятивної поведінки. ОСОБА_7 перебуває на даний час в стані, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, і застосування примусових заходів медичного характеру він не потребує.

Акт № 168 стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 11 вересня 2013 року, проведеної під час досудового розслідування провадження, підтверджує, що обвинувачений психічним захворюванням не страждав і не страждає, міг та може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( т. 2 а. с. 91-95 ).

Колегія суддів, аналізуючи зібрані та досліджені у кримінальному провадженні докази в сукупності, прийшла до висновку, що суд першої інстанції дав правильну оцінку дослідженим доказам і правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, а посилання обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах на відсутність вини обвинуваченого у вчиненому спростовуються зазначеними вище дослідженими судом першої та апеляційної інстанції доказами, а тому підстав для задоволення заявлених апеляційних вимог не вбачається.

При призначенні покарання суд, у відповідності зі ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до особливо тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності, та інші зазначені у вироку обставини.

З врахуванням положень ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України, які передбачають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочин, а також запобігання вчиненню нових злочинів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування обвинуваченому покарання, передбаченого санкцією зазначеної статті КК України, у виді позбавлення волі. На думку колегії суддів призначене судом покарання відповідає як тяжкості скоєного так і особі винного і не може вважатись надто суворим.

Цивільний позов вирішено з врахуванням обставин, що були встановлені судом в ході розгляду кримінального провадження.

24 грудня 2015 року набрала чинності нова редакція ч.5 ст.72 КК України, викладена Законом України "Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" №838-VIII від 26 листопада 2015 року, якою передбачено зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання.

Зазначеною нормою передбачено зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів, в порядку ч.2 ст.404 КПК України, вважає необхідним виконати положення Закону України від 26.11.2015 року №838-УІІІ та зарахувати ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення з 20 червня 2013 року до 19 лютого 2015 року включно та з 25 листопада 2015 року до 05 липня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 20 червня 2013 року до 19 лютого 2015 року включно та з 25 листопада 2015 року до 05 липня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками апеляційного розгляду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4