Справа № 185/7709/16-к
Провадження № 1-кп/185/436/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2016 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_2 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Павлоград матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000419 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Костянтинівка, Донецької області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, який має на утриманні непрацездатну бабусю, солдата запасу, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2013 року № 100 солдат ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу вказаної військової частини, поставлений на всі види забезпечення, і призначений на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону вказаної військової частини.
Проходячи строкову військову службу солдат ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України. Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити чесно і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Діючи в супереч встановлених вимог, 19 липня 2014 року солдат ОСОБА_3 вчинив злочин за наступних обставин.
27 червня 2014 року військова частина НОМЕР_1 НГУ захоплена незаконними збройними формуваннями. Згідно розпорядження командувача Національної гвардії України від 8 липня 2014 року № 144 «Про деякі питання організації службово-бойової діяльності військової частини НОМЕР_1 », наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 8 липня 2014 року № 361 «Про тимчасове прикомандирування особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ (крім 2 стрілецького батальйону) до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 » військова частина 3023 НГУ була тимчасово передислокована в АДРЕСА_2 до місця дислокації військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України. При вимушеному звільненні військовослужбовців строкової служби військової частини НОМЕР_1 НГУ, командуванням військової частини проінформовано особовий склад про необхідність прибуття до найближчої військової частини Національної гвардії України на протязі 10 діб, та встановлений кінцевий строк прибуття особового складу військової частини до 18 липня 2014 року.
Однак, 19 липня 2014 року солдат ОСОБА_6 не з`явився вчасно на службу без поважних причин з метою тимчасово ухилитися від військової служби до місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 НГУ у АДРЕСА_2 , або до військових частин Національної гвардії за місцем мешкання, та про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
1 вересня 2014 року, наказом командира військової частини НОМЕР_2 НГУ від 01 вересня 2014 року № 171, солдата ОСОБА_3 , який прибув для подальшого проходження військової служби із військової частини НОМЕР_1 НГУ АДРЕСА_2 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 НГУ, та поставлено на всі види забезпечення, і призначено на посаду стрільця 3 відділення 2 взводу 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону вказаної військової частини.
Такі дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем строкової служби.

07 вересня 2016 року між прокурором військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_2 та підозрюваним ОСОБА_3 ем була укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст.ст. 468, 469, 472 КПК України, яка була надана в підготовче судове засідання.

Згідно даної угоди підозрюваний ОСОБА_3 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і визнав обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні.

Сторони погодилися на призначення покарання ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 407 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, особи винного, який за місцем проходження служби характеризується добре, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має на утриманні непрацездатну бабусю, та обставин, що пом`якшують його покарання у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, зокрема, знаходження його сім`ї у тяжкому матеріальному становищі, беззастережне визнання своєї винуватості, із застосування ст. 69 КК України, а саме перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 407 КК України за цей злочин, та призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у вчиненому щиро розкаявся. Пояснив суду, що військову службу він дослужив та звільнився в запас, угоду він укладав добровільно і наслідки укладання й затвердження зазначеної угоди для нього зрозумілі, просив затвердити зазначену угоду, зазначивши при цьому, що у нього на утриманні перебуває непрацездатна бабуся.

Прокурор та захисник просили затвердити угоду.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду про визнання винуватості.

Згідно п. 2 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, яке згідно ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 розуміє, що відповідно до ст. 473 КПК України наслідком укладання та затвердження означеної угоди для прокурора, підозрюваного і обвинуваченого є обмеження права на оскарження вироку згідно з положеннями ст.ст. 394 та 424 КПК України, а для підозрюваного також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 пункту 1 частини 4 ст. 474 КПК України.

Також судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 розуміє, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку та що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 3891 КК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_2 та підозрюваним ОСОБА_3 ем від 07 вересня 2016 року і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у не обирався.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 07 вересня 2016 року укладену між прокурором військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_2 та підозрюваним ОСОБА_3 .

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день ухвалення вироку складає 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1