Справа № 214/4389/15-к
1-кп/214/87/16
У Х В А Л А
іменем України
02 червня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю захисника ОСОБА_4

за участю обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі кримінальне провадження № 001177 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України, суд,

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні заявив клопотання, в якому просить: застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 найбільш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на певний період доби, заборонивши йому залишати місце проживання, а саме: будинок АДРЕСА_1 , з 22 год. 00 хв. по 07 год. 00 хв. наступної доби; звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з під варти та зобов`язати його з`являтися за кожною вимогою суду чи іншого органу державної влади протягом дії запобіжного заходу.

В обґрунтування клопотання зазначає наступне. В межах зазначеного кримінального провадження, 18 квітня 2015 року на підставі ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу було затримано ОСОБА_5 за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразове.

Ухвалою суду від 05.04.2016 року, в судовому засіданні, зазначений запобіжний захід обвинуваченому знов було, як вважає безпідставно продовжено, зазначено існування того ж самого ризику «переховування» для обвинуваченого ОСОБА_5 людини, яка має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем свого проживання; крім того, у справі мається письмове клопотання голови федерації більярдного спорту м. Кривого Рогу про взяття на поруки з можливістю офіційного майбутнього працевлаштування; за період членства у громадській організації з грудня 2014 року зарекомендував себе як дисциплінований та сумлінний працівник, приймав активну участь у популяризації більярдного спорту та вихованні молоді, здійснював підготовку проведення змагань серед дітей та підлітків. Вказане підтверджує міцні соціальні зв`язки ОСОБА_5 , крім того, у справі не має жодної можливості впливу на потерпілого ОСОБА_6 , оскільки він неодноразове раніше вже допитувався судом та вчинення нового будь-якого злочину.

Наполягає, що доцільність застосованої до ОСОБА_5 найбільш сурової міри запобіжного заходу в частині покладення на нього певних процесуальних обов`язків на сьогодні є сумнівною, тому, що він жодним разом не порушував зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України зобов`язань, а саме: не переховувався від органів досудового розслідування та/або суду, не знищував або спотворював будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; не впливав на потерпілого, свідка, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; не перешкоджав кримінальному провадженню іншим чином; а також не міг вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжувати кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, що підтверджується всіма матеріалами кримінального провадження.

Сторона захисту обвинуваченого має юридичну зацікавленість у результатах вирішення даного кримінального провадження, і в реалізації постановленого у справі справедливого й об`єктивного судового рішення, а тому, категорично не погоджується із попереднім рішенням суду, яке «автоматично» продовжило тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , який з 18 квітня 2015 року знаходиться під вартою. Вважає, що вказане чергове рішення явно обмежує права і свободи ОСОБА_5 , оскільки останній на сьогодні фактично утримується під вартою без належних на то правових підстав та на підставі лише обставин, викладених в обвинувальному акті, який побудований на низці припущень, без вмотивованих доводів та доказів прокурора наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_5 може переховувався від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого та/або свідків, іншим чином перешкоджати провадженню.

Наполягає, що незважаючи на презумпцію невинуватості ОСОБА_5 , попереднє рішення суду про його чергову ізоляцію від суспільства за гратами, превалює над принципом поваги до свободи та явно порушує принцип процесуальної рівності двох Сторін, ставлячи сторону захисту в суттєво не вигідніше становище відносно протилежної сторони, що свідчить про порушення колегією суддів Основного Закону України, а саме статті 62 Конституції, яка встановлює принцип невинуватості, за яким жодна особа не може бути піддана покаранню до винесення судом обвинувального вироку. На цьому принципі наголошує і Європейський суд з прав людини, вказуючи, що тримання під вартою не очікуванням покарання, що є порушенням статті 5 параграфа 1 Конвенції (див. рішення у справі «Барановський проти Польщі»).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. З аналізу практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна вважати розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).

У кримінальному провадженні відлік часу на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягають як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 Конвенції (п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».
Вважає, що прокурор, який фактично не звертався до суду з письмовим клопотанням про продовження дії запобіжного заходу, а лише вказав, що на «його думку» обвинувачений «буде переховуватись, вчиняти злочини або впливати на потерпілого і свідків», матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних даних, щодо винуватості ОСОБА_5 , у скоєнні кримінального правопорушення за ч.2 ст.186 КК України, та статті ст. 199 КПК України, про недопущеного безпідставного тривалого тримання під вартою, та не розв`язання причин, що дозволяють скасувати тримання під вартою та застосувати альтернативний запобіжний захід заявлений стороною захисту.

Вважає, що нездійснення судом нагляду за безпідставним і тривалим утриманням ОСОБА_5 , у місцях попереднього ув`язнення лише з однією метою це позбавлення свободи обвинувачення та бажанням «покарати» його - носить явно дискримінаційний характер по відношенню до його підзахисного в суді. Крім того, тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 позначається на його моральному стані, яке можливо розцінювати як тиск, а також на фізичному стані його здоров`я, про що свідчать численні клопотання підсудного у справі на які з незрозумілих причин не звертає уваги суд.

Підхід Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою впродовж досудового розслідування ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

З матеріалів кримінального провадження, розпочатого за заявою ОСОБА_6 від 16.04.2015 року за звинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.186 КК України, які всупереч вимог абзацу другого частини 4 статті 291 КПК України про пряму заборону надання суду інших документів, ніж передбачені цією статтею до початку судового розгляду, - були долучені головуючим суддею ОСОБА_1 за клопотанням прокурора ОСОБА_3 до обвинувального акту ще на стадії попереднього судового засідання, а не під час стадії судового розгляду. Матеріали кримінального провадження не містять жодної достовірної інформації, та стороною обвинувачення не надано будь-яких допустимих відомостей про те, що мій підзахисний ОСОБА_5 дійсно скоїв інкримінований йому важкий злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного із застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя і здорові я потерпілого, вчиненого повторно (див. матеріали справи, т.1 а.с.44, т.2 а.с.1-4).

Не наведені такі дані і в повідомленні про підозру слідчих СВ Саксаганського РВ КМУ ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також у підсумковому процесуальному документі прокурора ОСОБА_3 , яким є обвинувальний акт від 03.06.2015 року.

Саме через це, свою провину в пред`явленому обвинуваченні підсудний ОСОБА_5 категорично заперечує.

Згідно змісту обвинувального акту ОСОБА_5 нібито 16.04.2015 року приблизно о 00:30 годині, повторно, знаходячись в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , реалізуючи умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, діючи з корисливих мотивів, ногами наніс не менше 5 ударів в ділянку тулуба, по рукам та ногам ОСОБА_6 та після чого відкрито викрав з лівого зовнішнього карману куртки ОСОБА_6 мобільний телефон «Nokia Asha-200» IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , вартістю 460 гривень, належний ОСОБА_6 , яким розпорядився на власний розсуд» (т.1 а.с.44, т.2 а.с.1-4).

Вважає, що обвинувального акту який надійшов до суду, були вміщені події, які жодного разу не відображають інкримінованого ОСОБА_5 тяжкого злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України, оскільки предметом правопорушення проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти. Крім того, відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року, під пограбуванням розуміють відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Просить звернути увагу суду на те, що з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_6 від 16.04.2015 року, заявник та потерпілий під час свого первинного повідомлення працівникам міліції про скоєний по відношенню до нього злочин у приміщенні Саксаганського РВ КМУ, про обставини події, що сталися, стверджував про те, що він просить притягти до відповідальності малознайомих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які відкрито заволоділи мобільним телефоном «Nokia SL-200»вартістю 480 грн.

Згідно показів допитаного час досудового розслідування та в суді потерпілого ОСОБА_6 , показів свідків сторони обвинувачення: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також обвинуваченого ОСОБА_16 слід, що саме ОСОБА_13 , 16.04.2015 року приблизно о 00:30 годині, першим почав сваритися з ОСОБА_17 , через те, що, коли ОСОБА_17 звільнився з місць позбавлення волі, то почав розказувати погані речі в бік ОСОБА_10 , та наніс ОСОБА_17 один удар кулаком в область обличчя, поранив свій палець об зуб Василя, через що з пальця сильно пішла кров. В цей час, стоячий поруч « ОСОБА_16 , взяв у кладовій кімнаті квартири гумовий молоток для вкладання тротуарної плитки, почав наносити удари даним молотком по голові та тричі вдарив Василя по спині». Саме тоді, ОСОБА_5 «підійшовши до ОСОБА_16 забрав в нього з рук молоток та відніс його до кладової кімнати вказаної вище квартири, намагаючись лише допомогти потерпілому ОСОБА_6 та піднятися останньому. При цьому, ОСОБА_5 підняв мобільний телефон «Nokia SL-200», який випав із карману куртки потерпілого та одразу положив його на кухонну шафу, а потім за проханням ОСОБА_18 , передав телефон «Nokia SL-200» їй.

Наполягає, що саме в цей час ОСОБА_5 , діючи інстинктивно та намагаючись лише припинити несподівану сварку у себе в квартирі, щоби розняти колишніх «друзів» - можливо зачепив ОСОБА_6 рукою по голові, ставлячи того на ноги, але це підсудний робив задля припинення конфлікту, коли побачив на голові потерпілого кров. Вказане підтверджується аудіо-записом судового засідання та свідчить про те, що ОСОБА_5 , знаходився у цей час в стані крайньої емоційної напруги, що могло вплинути на поведінку в даній ситуації, тобто обмежити його здатність усвідомлювати та контролювати своїми діями, оскільки в той день мало місце суспільно небезпечне посягання на здоров`я потерпілого ОСОБА_6 в квартирі за місцем мешкання підсудного ОСОБА_5 саме з боку інших осіб, коли чоловіки у присутності дівчат взаємно наносили удари кулаками один одному в обличчя та тулуб, а потім впали на підлозі вказаного домоволодіння.

Вважає, що дії ОСОБА_5 спрямовані на захист ОСОБА_6 , пов`язані лише з підбором мобільного телефону, який випав з карману потерпілого та передачу його до ОСОБА_14 , не можуть відноситися до злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України, що інкримінується зараз його підзахисному.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_6 та його сестра ОСОБА_15 неодноразове змінювали свої свідчення, що свідчить про залежність останніх від співробітників колишньої міліції у зв`язку з раніше виниклими відносинами між ними та імітуванням злочину. Зокрема, сторона обвинувачення стверджуючи в обвинувальному акті про начебто нанесення його підзахисним «5 ударів потерпілому» - свідомо перекручує вказані події, оскільки побиття ОСОБА_6 обвинуваченим ОСОБА_16 і свідком ОСОБА_13 , сталося раніше, ніж про це зазначено у обвинувальному акті, коли саме останні, діючи з особливою зухвалістю, відлупцювали потерпілого руками та ногами. Отже, саме ОСОБА_16 і ОСОБА_13 , знаходячись на кухні квартири АДРЕСА_2 , а не ОСОБА_5 , спричинили потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді синця та садна обличчя, крововиливу у склеру правого ока.

Підсудний жодного разу не наносив умисних ударів ОСОБА_6 , й не спричиняв тому «фізичний біль» та страждання, оскільки потерпілий, після численних ударів ОСОБА_16 молотком по голові, вже знаходився на підлозі, не міг чинити опір; жодного разу не привласнював собі мобільний телефон «Nokia SL-200»; допомагав потерпілому ОСОБА_6 встати на ноги, відібрав у ОСОБА_16 молоток і приніс рушник з ванної кімнати.

Вважає, що стверджуючи про повторний корисний злочин відносно ОСОБА_19 , сторона звинувачення «вирішуючи питання» про винність його підзахисного, свідомо вводить суд в оману (спеціально підібрав матеріали дізнання та слідства), трактує вимоги діючого законодавства України на свій розсуд. Вказане призводить до помилок відносно істинних намірів власника житла ОСОБА_19 , порушення принципу рівноправності сторін, згідно із яким сторони мають рівні права для відстоювання своїх інтересів; до неповного з`ясування всіх обставин та фактів від встановлення яких залежить вирішення справи по суті, та прийняття рішення, яке не ґрунтується на вимогах Закону. Це значно звужує межі доказування, що тягне за собою звуження, порушення прав і законних інтересів затриманого ОСОБА_5 , як учасника кримінального провадження, доводить про втілення протилежних дій, які відрізняються від норм діючого Кримінально-процесуального та Кримінального Законодавства України з боку працівників міліції (поліції) та прокуратури, що безсумнівно вказує на значні та кричущі порушення прав людини під час проведення всього досудового розслідування, вибірковий підхід до проведення встановлених законом слідчих дій відносно підсудних під час досудового слідства з боку обвинувачення та фальсифікацію доказів, що також свідчить про недоведеність обвинувачення відносно ОСОБА_5 за інкримінований йому «важкий» злочин у справі що розглядається.

Припускає, що слідчі, а також прокурор, не можуть не знати вимог діючого Законодавства, тобто ці посадовці достовірно знають вимоги Конституції, КПК, КК України - то такі дії вказаних осіб свідчать про їх упередженість, а досудове розслідування ведеться не об`єктивно та неповно, це свідчить про перевищення останніми своїх службових повноважень, тобто умисного вчинення працівниками правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих їм повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, за попереднім зговором між собою, передбачене ч.3 ст.365 КК України, маючи на меті закінчити досудове розслідування кримінального провадження № 001177 направленням його до суду з обвинувальним актом за всяку ціну з заздалегідь прийнятим рішенням з обвинувачення ОСОБА_5 . Вважає, що такий підхід суперечить принципу юридичної визначеності, є свавільною і несумісною з принципом верховенства права; що абсолютне ігнорує принципово важливі гарантії ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (надалі Конвенція), а також правовій позиції Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішеннях у справах «Доронін проти України», «Харченко проти України» та «Єлоєв проти України». Отже, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом (ст.ст.409, 410, 411, 412 КПК).

Згідно вступної частини постанови слідчого СВ ОСОБА_7 про призначення судово-медичної експертизи від 22.04.2015 року, вказана експертиза призначалась не по кримінальному провадженню №001177 від 16.04.2015 року, а по кримінальному провадженню з аналогічним номером ЄРДР, лише від 17.04.2015 року»; про що також доводить супровідний лист № 31/8-7586 від 22.04.2105 року (т.1 а.с.20, 21). Також, згідно мотивувальної частини цієї постанови слід, 6.04.2015 року приблизно о 00:30 годин у потерпілого ОСОБА_6 «викрали мобільний телефон марки «Nokia SL-200, допитаний у якості потерпілого ОСОБА_6 пояснив, що малознайомий йому чоловік на ім`я ОСОБА_11 , наносив йому удари по голові та тулубу гумовим молотком для вкладання тротуарної плитки, та після цього ОСОБА_16 почав наносити йому удари ногами по тулубу та ногам. Зазначене не узгоджується із попередніми показами самого потерпілого ОСОБА_6 , показами усіх свідків обвинувачення ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також обвинуваченого ОСОБА_16 .

Зазначає, що постанова слідчого не містить відомостей про: місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови особою, прав, свобод чи інтересів якої вона стосується. Наполягає, що складаючи важливий процесуальний документ, слідчий свідомо перекручує дійсні обставини подій, що сталися 16.04.2015 року, як йому заманеться.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 779 від 22.04.2014 року, у потерпілого ОСОБА_6 , було виявлено на лобі праворуч садно подовгуватої форми розмірами 3,5х0,5х0,3 см. Навколо правого ока сінець овальної форми … розмірами 4х2,5 см. На склері правого ока - крововилив темно-червоного кольору неправильно-овальної форми розмірами 1,3х0,8 см. Будь яких інших тілесних ушкоджень не виявлено». Крім того, у своїх підсумках до висновку судмедексперт ОСОБА_20 не виключає можливість виникнення ушкоджень на обличчі потерпілого в результаті самотравмування останнього; а точний час виникнення ушкоджень визначити не представляється можливим із-за відсутності судово-медичних даних.

Зазначає, що даний висновок судово-медичної експертизи, що знаходиться в матеріалах справи не відповідає вимогам ст.ст.69, 101 КПК України і пунктів 2.1.2, 2.2.2, 4.1, 4.12, 4.14, 4.2 «Інструкції про призначення і проведення експертиз і Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки і призначення судових експертиз, затвердженої наказом Мінюсту України №53/5 від 8.10.1998 року (надалі Інструкція), а тому є недопустимим доказом, оскільки, не зрозуміло: які саме матеріали направлялись судмедексперту ОСОБА_20 для дослідження. Згідно супровідного листа № 31/8-7586 від 22.04.2105 року це був неіснуючий «Витяг з ЄРДР №001177 від 17.04.2015 року» та «Копія протоколу допиту ОСОБА_6 »;чому «потерпілий» ОСОБА_6 не направлявся слідчим СВ ОСОБА_7 для проходження судово-медичної експертизи та не був присутнім під час її проведення.

Вважає, що висновок судово-медичної експертизи № 779 від 22.04.2015 року, в якому взагалі не визначено жодних обставин заподіяння тілесних ушкоджень (механізму) потерпілому конкретними особами. Крім того, залишилося не з`ясованим важливе питання з причинно-наслідкового зв`язку між подіями, що сталися 16.04.2015 року біля 00.30 години, з тілесними ушкодженнями ОСОБА_6 , який можливо і «з`явився» для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, але без документів та лише на шостий день після свого травмування; якого до подій, що сталися також били невідомі хлопці, а також інші питання. Крім того, у цьому висновку відсутня його дослідницька частина, що ставить його під сумнів як допустимий і належний доказ.

Наполягає, що висновки, на які посилається обвинувачення в якості доказів в обвинувальному вироку, є недопустимими. Вважає, що ці докази отримані із порушенням чинного законодавства України, тож є такими, що отримані незаконним шляхом та є недопустимими для підтвердження фактів, що мають юридичне значення. Застосування цих доказів по справі порушує вимоги ст. 62 Конституції України в частині того, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом (ст. 409 КПК).

Аналізуючи представлені до суду покази обвинуваченого ОСОБА_5 , а також «письмові» докази у цьому кримінальному провадженні, дійшов безсумнівних висновків про те, що завершальне рішення досудового слідства було сфабриковане, оскільки всі вони не спростовують версію мого підзахисного відносно того, що він жодного пограбування за ч. 2 ст. 186 КК України не скоював.

Вважає, що пред`явлення неконкретного обвинувачення, є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, яка обмежує ОСОБА_5 у здійсненні його права на захист.

Вважає, що гарантії належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 , підтверджуються: не встановленням з боку обвинувачення (слідчого, прокурора) у період досудового розслідування й до теперішнього часу жодного іншого скоєного кримінального правопорушення з боку мого підзахисного; виконанням ОСОБА_5 усіх покладених на нього обов`язків; відсутністю доказів обвинувачення, щодо ОСОБА_5 , у тому, що саме дії обвинуваченого (бездіяльність) дійсно загрожують інтересам людини та суспільству, якщо цю небезпеку за даних обставин неможливо було б усунути іншими засобами; і якщо заподіяні негативні наслідки є меншими, аніж заподіяна шкода самому затриманому ОСОБА_5 ; не зазначенням стороною обвинувачення обставин, які свідчили б про існування реальних ризиків та обставин про неможливість застосування до ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів; не взяттям до уваги даних про особу ОСОБА_5 , який має не позитивну характеристику з місця проживання, має міцні соціальні зв`язки, вчився на водія, та єдиним членом сім`ї, який міг би працювати та заробляти на життя для утриманні своєї хворої сестри.
Наполягає на тому, що ризики відповідно до ст. 177 КПК України щодо ОСОБА_5 , у цьому кримінальному провадженні відсутні або низькі: враховуючи стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, непрацездатної матері (тобто міцність соціальних зв`язків), а також відсутність за час досудового слідства та раніше будь-яких порушень обов`язків як підозрюваного, обвинуваченого, немає жодних підстав стверджувати про наявність ризику переховування ОСОБА_5 від правосуддя; усі речові докази та документи по справі зібрані, оскільки досудове розслідування закінчене, отже, відсутні ризики знищення доказів; жодних підстав передбачати незаконний вплив на свідків немає; основні свідки по справі вже раніше допитувалися у справи; усі експертизи на користь обвинувачення проведені, і тому немає підстав передбачати вплив на експертів, спеціалістів; конкретних підстав передбачати перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню немає; ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності; злочин, в якому обвинувачується є не доведеним.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Таран проти України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою повинен бути необхідним за конкретних обставин. Тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення.

Так, у справі «Гавули проти України» Європейський суд з прав людини висловив думку, що хоча спочатку взяття заявника під варту могло бути виправдано серйозністю висунутих проти нього обвинувачень, а також ймовірністю його втечі і перешкоджанні розслідуванню, з плином певного часу суди зобов`язані були дати більш чіткі причини триваючого тримання під вартою, в дійсності вони неодноразово покладалися на ті ж самі підстави, без надання конкретних деталей і без аналізу того, чи були зміни у ситуації заявника.

У рішенні у справі «Самойлович проти України» (Samoylovich v. Ukraine, заява № 28969/04, рішення від 16 травня 2013 року) Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо обґрунтування тривалого попереднього ув`язнення заявника, який не мав судимостей в минулому і обвинувачувався у вчиненні одного епізоду пограбування: «у випадку особливої тривалості тримання під вартою заявника підстави для цього мали б бути виключно серйозними» і визнав недостатність підстав для виправдання утримання заявника під вартою.

У справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання Європейський Суд зазначив, що суди, перевіряючи законність та обґрунтованість продовження тримання заявниці під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Однак, у черговому попередньому рішенні суду про продовження запобіжного заходу не вказуються, які саме нові ризики є підставою для продовження, не обґрунтовується, чому саме інші, менш суворі запобіжні заходи не можуть запобігти явки обвинуваченого до суду.

Зазначає, що не може бути тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_5 підставою для обрання (продовження) останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Аналогічну позицію висловив Європейський Суд у рішеннях «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10 лютого 2011р.) та «Чаниєв проти України» (№ 46193/13 від 9 жовтня 2014р.), а також Вищий спеціалізований суд України у відповідному узагальненні від 19 грудня 2014р. (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах: Гавули проти України, Самойлович проти України (Samoylovich v. Ukraine, заява № 28969/04, рішення від 16 травня 2013 року), а також у справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року.

Згідно статті 8 Загальної Декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, кожен має право на свободу та особисту недоторканність.

На переконання суду, вважає, що у даному кримінальному провадженні з урахуванням вищевикладеного існує незначний ступінь ризиків з боку підозрюваного перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, однак таким ризикам, може дієво запобігти інший запобіжний захід, який не є виключним за своєю суворістю.

Звертає також увагу суду, що згідно з п.5 ч.1 ст.176 КПК України, тримання під вартою є запобіжним заходом, який у відповідності до ч.1 ст. 183 КПК України, є винятковим, та застосовується лише в разі неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Вважає, що адекватним та ефективним механізмом у цій справі для ОСОБА_5 більш ніж достатнім буде застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби. Наполягає, що застосування такого запобіжного заходу, з одного боку, забезпечить необхідний контроль за поведінкою та місцезнаходженням ОСОБА_21 . З іншого боку, він надасть можливість обвинуваченому, дотримуватися лікувального режиму для своєї матері, доглядати за нею та своїми малолітніми сестрами, працювати та повноцінно реалізовувати право на захист у даному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні захисник підтримав своє клопотання та заперечував проти продовження строку тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечує проти продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просить змінити запобіжний захід на домашній арешт, клопотання захисника підтримав. Також пояснив, що реально знаходився в місцях позбавлення волі близько 7 років, офіційно не працевлаштований, допомагав молодим особам вчитися грати у більярд. На питання чи повинен суд при обранні запобіжного заходу, продовженні строку тримання під вартою, враховувати наявність у обвинуваченого попередніх судимостей та характер злочинів, за які особа була судима, не відповів.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання, в якому просить продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як існує ризик того, що ОСОБА_5 , який вчинив тяжкий злочин, може вчинити новий злочин, може вплинути на свідків та потерпілого, переховатися від суду. Також заперечує проти зміни запобіжного заходу.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні клопотання про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу належить відмовити, а строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 належить продовжити. При цьому суд враховує наступне.

Згідно ст.331 ч.3 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України. Строк тримання під вартою судом був продовжений до 11 червня 2016 року. Судове провадження на даний час не завершене, докази по справі не досліджені, свідки не допитані. Суд приходить до переконання, що існують ризики передбачені ст. 177 ч.1 КК України, а саме, що обвинувачений може вчинити новий злочин, вплинути на потерпілого та свідків, які на даний час не допитані. Також суд вважає, що обвинувачений може вплинути на свідків, які вже допитані, та заявити після цього клопотання про їх додатковий допит. До такого висновку суд приходить з урахуванням особи обвинуваченого, який не працює, не одружений, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, пов`язаних з насильством. Також, суд враховує ту обставину, що через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі, ОСОБА_5 знов обвинувачується у вчиненні злочину, поєднаного з застосуванням насилля. На переконання суду позитивна характеристика обвинуваченого з місця проживання, наявність клопотання про можливе його працевлаштування, не виключає ризиків, визначених судом.

Доводи захисника про те, що під час досудового розслідування мали місце порушення норм КПК України не можуть бути узяті судом до уваги, так як докази по справі суд оцінює під час знаходження в нарадчій кімнаті при постановленні вироку.

Суд приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 інших кримінальних правопорушень, впливу на інших учасників судового засідання.

Тому суд вважає, що доцільним є продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою.

При цьому суд приходить до переконання, що строк тримання під вартою обвинуваченого належить продовжити, згідно ст.197 КПК України, строком на 60 днів. Зважаючи на те, що юридичне значення ухвали про продовження строку тримання під вартою є в продовженні строку який закінчується, то юридично значима дія цієї ухвали починається з дня закінчення строку тримання під вартою, та вказані 60 днів необхідно відраховувати з 11 червня 2016 року і продовжити строк тримання під вартою до 10 серпня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 331, 369-372 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 відмовити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою до 10 серпня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя : ОСОБА_1