Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 1 листопада 2016 року касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року.

Вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,
виправданого ОСОБА_5 .

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на те, що допущені судом першої інстанції, а в подальшому й апеляційним судом, однобічність та неповнота судового розгляду призвели до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам та неправильного застосування судом кримінального закону, оскільки судами неповно встановлено обставини, які мають значення для встановлення істини. Також, посилається на те, що судами не надано оцінки доказам, які безпосередньо вказують на вину виправданого. Стверджує, що в основу вироку покладено виключно показання ОСОБА_5 і не прийняті до уваги показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відомості, що містяться у протоколах огляду місця події, на компакт-дисках, аудіо запису розмов, у висновку судово-хімічної експертизи, протоколі про результати проведення негласної слідчої дії аудіо-, відео контролю за ОСОБА_5 , протоколі про зняття інформації з телекомунікаційних мереж, протоколі про отримання грошових коштів, вручення ОСОБА_7 технічних засобів. З вказаних мотивів, вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у підбурюванні до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за в чинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, за таких обставин.

У період з 4 по 9 вересня 2013 року адвокат ОСОБА_5 схиляв та зобов`язав ОСОБА_7 передати йому неправомірну вигоду на суму 5500 доларів США для передачі службовим особам СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області за не притягнення його сина ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 307 КК України.

9 вересня 2013 року, о 18 годині у кафе-барі «У Алли», що знаходиться по вул. Карпатській у м. Рахові ОСОБА_5 був затриманий при передачі йому ОСОБА_7 грошей на суму 5500 доларів США для подальшої передачі службовим особам СВ Рахівського РВУ МВС України у Закарпатській області.

Вказані дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення було кваліфіковано за ч. 4 ст. 27 ч. 4 ст. 369 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання поданої скарги, ОСОБА_5 , який заперечує проти касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Роз`яснення суворого додержання, закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, передбачені також у п. 18 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд прийшов до правильного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину пославшись на те, що стороною обвинувачення не надано доказів про спільну участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину, як того вимагає ст. 27 КК України.
Так, як вставнолено судом, ОСОБА_5 протягом усього кримінального провадження свою вину не визнавав. Стверджував, що в розмовах з ОСОБА_7 виразився нечітко, внаслідок чого той не зрозумів, що сума про яку йшлося у їх розмовах становитиме розмір його гонорару. Жодними діями чи словами до надання неправомірної вигоди працівникам правоохоронних органів його не підбурював.

Із досліджених у ході судового слідства аудіо і відеозаписів розмов та зустрічей ОСОБА_5 та ОСОБА_7 убачається, що при зустрічах і розмовах останніх жодних бесід про неправомірну вигоду чи натяків на таку не прослуховувалось і будь-яких обіцянок у сприянні ОСОБА_9 уникнути кримінальної відповідальності не надавалося. А сам ОСОБА_7 неодноразово в розмовах наголошував про необхідність дати комусь грошей, провокував ОСОБА_5 обумовити певну суму.

Не доведено стороною обвинувачення і об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 369 КК України, а саме не встановлено і не доведено, котрій саме особі ОСОБА_5 підбурював ОСОБА_7 дати неправомірну вигоду.

Докази винуватості виправданого, на які посилалась сторона обвинувачення, перевірено судовими інстанціями і згідно зі ст. 94 КПК належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, дослідив показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , надані ними в судовому засіданні, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих і достатніх доказів винуватості ОСОБА_5 саме у підбурюванні до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за в чинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, оскільки жодного доказу про те, що грошові кошти у сумі 5500 доларів США, передані ОСОБА_7 . ОСОБА_5 , були наданні останньому саме для передачі іншим особам в якості неправомірної вигоди, матеріали провадження не містять.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що тягар доказування відповідно до КПК України покладений на прокурора, і саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Що стосується посилань прокурора про те, що вина ОСОБА_5 підтверджується протоколом огляду місця події, висновком судово-хімічної експертизи, протоколами проведення негласних слідчих дій, даними, що містяться у протоколах про отримання грошових коштів та вручення ОСОБА_7 технічних засобів, то ці доводи прокурора були предметом перевірки судів першої і апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані неспроможними.

Визнавши доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність неспроможними, апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу, пославшись на те, що суд першої інстанції розглядав кримінальне провадження, у відповідності до вимог ст. 337 КПК України, в межах пред`явленого обвинувачення, та не міг вийти за його межі.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На думку колегії суддів, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 , колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

постановила:

Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 , залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3