Справа № 344/7960/16-к
Провадження № 1-кс/344/2839/16
У Х В А Л А
29 червня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу «ВіЕйБі Банк» на бездіяльність щодо невнесення відомостей в ЄРДР, -

ВСТАНОВИВ:

в скарзі вказано, що раніше скаржник подав заяву, та не надав матеріали, а тому заяву було повернуто. Скаржник просив суд зобов`язати слідчого внести відомості за заявою скаржника від 26/05/2016 р.

Слідчий подав суду письмове заперечення на скаргу, в якому просив відмовити в скарзі з тих підстав, що оскільки скаржника постановою Львівського окружного суду від 16/12/2015 р. зобов`язано внести пропозицію на виконавчу дирекцію Фонду щодо затвердження змін до реєстру акцептованих вимог.

Судом встановлено наступні обставини.

26/05/2016 р. скаржник подав заяву до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області про вчинення злочину ОСОБА_3 за обставин отримання грошових коштів в межах гарантованої суми та звернення до суду з позовом про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Такі дії на думку скаржника спрямовані на заволодіння грошових коштів в подвійному розмірі.

В КК України не міститься диспозиції, яка б передбачала кримінальну відповідальність за звернення до суду в тому числі і з метою заволодіння грошовими коштами, як це вказано в заяві.

Право на звернення до суду передбачено в Конституції України та процесуальному законі.

Отже жодна із об`єктивних сторін вказаних складів злочину не описана в заяві скаржника.

В ст. 1212 ЦПК України передбачено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Таким чином відповідно до законодавства скаржнику не гарантується право на повідомлення про цивільно-правовий спір у формі заяви про злочин.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Отже до ЄРДР вносяться відомості про події, які відповідають будь-якій із диспозицій злочинів, вказаних в особливій частині КК України.

Відповідно до ст. 1 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор уповноважений розпочати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ст. 214 КПК України попередня кримінально-правова кваліфікація здійснюється особою, яка вносить інформацію до ЄРДР.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97). Таким чином, твердження скарги є несумісною ratione materiae з положеннями Конвенції і підлягає відхиленню відповідно до пунктів 3 та 4 статті 35 Конвенції.

Отже скаржнику не належить право на порушення кримінальної справи проти певної особи, в тому числі і внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення злочину певною особою, а також у нього відсутнє право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України, оскільки право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією скаржнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно в порядку ст. 22 КПК України органом досудового розслідування.

Відоповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Отже національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України не гарантується право скаржника на оскарження правомірної діяльності правоохоронного органу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином скарга є необґрунтованою.

Інші арґументи, пояснення сторін не спростовують зазначені в цьому судовому рішенні висновки суду.

Відповідно до зазначеного суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги відмовити;

Відповідно до ст. 309 КПК України дана ухвала не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя ОСОБА_1