Справа №477/2371/15-к 17.03.2016

Провадження № 11-кп/784/184/16 Категорія ст. 286 ч. 2 КК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
За участі секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
- ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_10
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_11
потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_12
представник потерпілих ОСОБА_9
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційних скарг.
Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Прибузьке Жовтневого району Миколаївської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше не судимого; -
- засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Постановлено:
стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_8 по 50 000 грн. моральної шкоди кожній;
стягнути з ОСОБА_7 на користь Науково-Дослідного експертно-криміналістичного центру витрати з проведення експертних досліджень за кримінальним провадженням в загальному розмірі 6 144 грн.;
стягнути з ОСОБА_7 на користь Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз процесуальні витрати в сумі 1 228 грн. 80 коп.;
залишити без розгляду позовні вимоги ОСОБА_8 до ТДВ СК «Домінанта».
Вирішено питання щодо речових доказів у справі.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 75 КК України.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить вирок суду відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначення покарання та розгляду цивільного позову до ТДВ СК «Домінанта» - скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 5 років позбавлення волі. Стягнути зі страхової компанії ТДВ СК «Домінанта» на її (потерпілої) користь, завдану матеріальну шкоду у сумі 49 000 та моральну (немайнову) шкоду у сумі 15 360 грн., а всього 64 360 грн.
В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_9 просить вирок суду відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначення покарання та розгляду цивільного позову до ТДВ СК «Домінанта» - скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 5 років позбавлення волі, а також стягнути зі страхової компанії ТДВ СК «Домінанта» завдану потерпілим матеріальну шкоду у сумі 49 000 та моральну (немайнову) шкоду у сумі 15 360 грн, а всього 64 360 грн.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає реальне позбавлення волі дуже суворим покарання для нього і відносно його родини. Наголошує, що скоїв не навмисний злочин, що дуже переживає загибель людини і дуже співчуває потерпілим. Просить суд врахувати: визнання ним вини; надання одразу після скоєння ДТП матеріальної допомоги родині потерпілого у розмірі 10 000 грн.; що з 16.05.2013 року по 28 квітня 2015 року проходив військову службу тобто, на рік більше ніж повинен був служити; що його сім`я потребує допомоги, оскільки у його матері хворе серце, а у його вагітної дружини є загроза втрати дитини внаслідок нервового зриву, пов`язаного з реальністю його покарання. Крім цього твердить, що відшкодовувати шкоду значно легше знаходячись на волі та заробляючи гроші.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 , не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин вчиненого ОСОБА_7 злочину та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що судом призначено занадто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, а також допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в частині розгляду її цивільного позову. Стверджує, що судом: не взято до уваги, що ОСОБА_7 вчинений тяжкий злочин; не враховано наслідки спричинені неправомірною поведінкою обвинуваченого, зокрема, фактичне знищення належного їй майна; що обвинувачений не визнав себе винним та не покаявся у скоєному, не переймався наслідками злочину, не бажав та не бажає, залагодити свою провину, ніяких висновків після вчинення злочину не зробив; що посилання суду на те, що договором застрахована цивільна відповідальність іншої особи суперечить пунктам 6, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та не можуть слугувати підставою для залишення цивільного позову без розгляду, оскільки в даному випадку страхується саме транспортний засіб, за шкоду завдану яким і несе відповідальність страховик.
В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_9 не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину та кваліфікацію його дій, вважає, що судом призначено занадто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Також твердить про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в частині розгляду цивільного позову потерпілих. Твердить, що судом: не взято до уваги, що вчинений ОСОБА_7 злочин є тяжким; не враховано грубе порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху та наслідки спричинені неправомірною поведінкою обвинуваченого, зокрема, фактичне знищення належного потерпілій ОСОБА_8 майна;
що ОСОБА_7 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди не намагався надати медичну допомогу та не переймався наслідками злочину, не бажав та не бажає залагодити свою провину; що обвинувачений взагалі не намагався допомогти потерпілим у вирішенні різного роду питань, які виникли внаслідок його злочинних дій, відшкодувавши лише витрати на поховання; що в порушення вимог ст. ст. 129, 326 КПК України судом залишено цивільний позов без розгляду; що посилання суду на те, що договором застрахована цивільна відповідальність не обвинуваченого, а іншої особи - ОСОБА_13 не відповідають вимогам п. п. 9.1-9.3 ст. 9, п. 22.1 ст. 22 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та пунктам 6, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» і не можуть слугувати підставою для залишення цивільного позову без розгляду, оскільки в даному випадку страхується саме транспортний засіб, за шкоду завдану яким і несе відповідальність страховик.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
30 червня 2015 року приблизно о 08.10 год. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався у світлий час доби при нормальній видимості, по сухій асфальтованій проїзній частині автодороги 0-151101 «Миколаїв - Херсон - Красне Знам`я - Першотравневе - Снігурівка-Антонівка», зі сторони м. Миколаєва у напрямку с. Прибузьке Жовтневого району Миколаївської області, зі швидкістю приблизно 90 км/год.
У цей же час у зустрічному напрямку по своїй смузі рухався автомобіль марки «ЗАЗ 1103-07» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 зі швидкістю приблизно 50 км/год.
При проїзді в районі 7 км + 500 м вказаної авто дороги водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, в момент виникнення небезпеки для його руху у вигляді собаки, яка перебігала проїзну частину з правої її частини наліво по ходу його руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки свого транспортного засобу та виїхав на зустрічну смугу руху, при цьому не переконавшись в тому, що вона вільна від транспортних засобів.
В результаті цього, водій ОСОБА_7 передньою лівою частиною свого транспортного засобу допустив зіткнення з передньою лівою частиною автомобіля під керуванням водія ОСОБА_14 .
В свою чергу водій ОСОБА_14 , рухаючись по своїй смузі руху назустріч автомобілю ВАЗ-21101, під керуванням водія ОСОБА_7 , виявивши небезпеку для руху на вкрай малій відстані від свого транспортного засобу, не мав технічної можливості запобігти зіткненню.
В результаті ДТП водій автомобіля «ЗАЗ 1103-07» ОСОБА_14 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши: доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 на підтримку апеляційної скарги першого та їх заперечення проти апеляційних скарг потерпілої та представника потерпілих; доводи потерпілої ОСОБА_8 , яка відмовилася від своїх апеляційних вимог та апеляційних вимог свого представника та підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 щодо звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України; доводи потерпілої ОСОБА_12 , яка відмовилася від апеляційних вимог свого представника та підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 щодо звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України; заперечення прокурора ОСОБА_10 проти всіх поданих апеляційних скарг; дослідивши матеріали кримінального провадження № 000155 та додатково надані стороною захисту матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 підлягаючою задоволенню, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 - не підлягаючими задоволенню з таких підстав.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, правильність кваліфікації його дій та встановлені судом фактичні обставини справи апелянтами не оскаржуються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє та переглядає його лише в межах апеляційних скарг.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом, відповідно до вимог ст. 65 КК України, належним чином враховані характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що вчинений ним злочин не є умисним; дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання; що обвинуваченим надано матеріальну допомогу у витратах на поховання потерпілого, наявність відомостей щодо вагітності його дружини, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про призначення йому покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, що передбачає відповідальність за вчинене.
В той же час підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку посилання суду на врахування при призначенні покарання тяжких наслідків - смерті особи, оскільки ця обставина зазначена у диспозиції ч. 2 ст. 286 КК України як ознака, яка впливає на кваліфікацію злочину. А тому вона не може враховуватися при призначенні покарання.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що є слушними доводи обвинуваченого та потерпілих апелянтів щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів, окрім вищенаведеного, враховує, що інкримінований ОСОБА_7 злочин є необережним, конкретні обставини цього злочину - тверезість водія ОСОБА_7 , несподівана поява на дорозі собаки; особу обвинуваченого, зокрема, що він проходив військову службу з 16.05.2013 року по 28.04.2015 року (а. с. 245), суто позитивні характеристики обвинуваченого за місцем проживання та клопотання Прибугської сільської Ради Жовтневого району Миколаївської області від 21.01.2016 року про поліпшення становища обвинуваченого та про застосування до нього покарання, не пов`язаного з його реальним відбуванням (а. с. 242, 243 - 244); відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 - його щире розкаяння, про яке він заявив апеляційному суду, вибачившись перед потерпілими, та добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілим, відповідно до розписки потерпілої ОСОБА_8 від 17.03.2016 року про отримання від ОСОБА_7 50 000 грн.; думки потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які під час апеляційного розгляду відмовилися від своїх апеляційних вимог та апеляційних вимог свого представника та підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 щодо звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, пояснивши, що обвинувачений дійсно неодноразово вибачався перед ними та дійсно в значній сумі відшкодував завдану їм моральну шкоду, про що вони написали розписки, і що він пообіцяв сплатити залишок суми до кінця року.
Сукупність вищевикладених обставин справи та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, а тому колегія суддів (з урахуванням позиції потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду вважає можливим задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

З огляду на наведене апеляційні вимоги потерпілої ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 в частині погіршення становища обвинувачення шляхом призначення більш суворого покарання, не підлягають задоволенню внаслідок відмови потерпілих від своїх апеляційних вимог.

Що стосується доводів потерпілої ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову до ТДВ СК «Домінанта» із стягненням зі страхової компанії ТДВ СК «Домінанта» на користь потерпілої завданої матеріальної шкоди у сумі 49 000 та моральної (немайнової) шкоду у сумі 15 360 грн., а всього 64 360 грн., то вони не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Так, відповідно до роз`яснень п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України, № 13 від 02.07.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», не підлягають розгляду у кримінальній справі позови за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, що не випливають з пред`явленого обвинувачення.

При цьому суд першої інстанції вірно послався на те, що страхувальником за договором (страховим полісом АЕ/2529947 від 11.03.2015 року) є ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто, за вищевказаним договором (полісом) застрахована цивільно-правова відповідальність іншої особи, а саме - ОСОБА_13 .
Тому суд першої інстанції вірно вказав, що висунуті вимоги до страхової компанії «Домінанта» ґрунтуються на умовах договору (полісу) із страхувальником ОСОБА_13 , які не випливають з пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, а тому не підлягають розгляду у кримінальному провадженні і мають бути залишені без розгляду, що не перешкоджає потерпілим звернутися до суду з цих вимог та підстав в цивільному провадженні.
Неспроможними є і посилання потерпілої ОСОБА_8 та представника потерпілих на роз`яснення п. п. 6, 23 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» щодо відповідальності страховика за шкоду, завдану саме застрахованим транспортним засобом.
Так, суд першої інстанції акцентував увагу саме на відсутності правових підстав для розгляду цих позовних вимог до страхової компанії у кримінальному провадженні, оскільки вони не випливають з пред`явленого обвинувачення.

На користь цього висновку суду свідчать також і залишені апелянтами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поза увагою роз`яснення, що містяться у п. 3 цієї ж постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року, за якими відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що обов`язок про відшкодування заподіяної шкоди страховиком випливає не з обвинувачення, яке пред`явлено обвинуваченому ОСОБА_7 , а з договірних зобов`язань про відшкодування шкоди, які визначаються спеціальним законом, зокрема - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземній транспортних засобів» (закон) від 01 липня 2004 року, яким передбачено порядок звернення з вимогами про відшкодування шкоди і умови такого відшкодування.

Питання правовідносин, які випливають з договірних відноси із страховими компаніями потребують таких досліджень, що не притаманні кримінальному процесу з урахуванням його специфіки та строків судового розгляду.

З урахуванням наведеного відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 і в цій частині.

З огляду на вищевикладене відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 , а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає задовольнню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 424, 426, 532, 376 ч. 2 КПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року в частині призначеного покарання змінити.

ОСОБА_7 , засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, від відбування основного покарання, призначеного у виді 3 років позбавлення волі, звільнити з випробуванням з іспитовим строком 2 роки на підставі ст. 75 КК України
Покласти на ОСОБА_7 передбачені п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та місця роботи.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на врахування при призначенні покарання тяжких наслідків - смерті особи.
В іншій частині вище зазначений вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4