П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_18,
cуддів: при секретарях:ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29,
за участю: начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_30,
захисника ОСОБА_14, засудженого ОСОБА_15,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року щодо ОСОБА_15,

установила:

Кремінський районний суд Луганської області вироком від 22 квітня 2015 року засудив ОСОБА_15 за частиною першою статті 119 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк три роки. Його визнано винуватим у тому, що він 13 травня 2014 року, перебуваючи в нетверезому стані, в с. Голубівка Кремінського району Луганської області під час сварки з ОСОБА_16 побив останнього, заподіяв йому численні удари руками і ногами. Спочатку ОСОБА_15 трьома ударами збив ОСОБА_16 з ніг, а потім, тримаючи його коліном, завдав 8 ударів кулаками в обличчя і тулуб. Як тільки потерпілий підвівся і спробував утекти, ОСОБА_15 наздогнав його, збив на землю і завдав ще кілька ударів кулаками і ногами. У такий спосіб ОСОБА_15 заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, а також тяжкі тілесні ушкодження, несумісні з життям.

Апеляційний суд Луганської області ухвалою від 10 липня 2015 року зазначений вирок залишив без змін.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 5 листопада 2015 року судові рішення щодо ОСОБА_15 залишив без змін.

У заяві заступник Генерального прокурора України просить переглянути зазначену ухвалу касаційного суду з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції частини другої статті 121 КК у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. На думку прокурора, касаційний суд безпідставно погодився з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій щодо наявності в діях ОСОБА_15 ознак складу злочину, передбаченого частиною першою статті 119 КК. Вважає, що злочин, учинений засудженим, належить кваліфікувати за частиною другою статті 121 КК. Тому рішення касаційного суду і рішення судів нижчих інстанцій мають бути скасовані, а справа - направлена на новий касаційний розгляд.

На обґрунтування заяви прокурор надав копію ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 29 червня 2010 року. Зі змісту цього рішення вбачається, що суд касаційної інстанції погодився з кваліфікацією дій ОСОБА за частиною другою статті 121 КК, з огляду на висновки судово-медичних експертиз. Смерть ОСОБА настала від закритої черепно-мозкової травми, що утворилася в результаті заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень тупим твердим предметом. Локалізація та характер виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень свідчать, що на його тілі було не менше 8 місць застосування сили, у тому числі 4 на голові; не виключено одержання потерпілим ушкоджень від ударів кулаками по голові з подальшим падінням назад з контактом (ударом) об тумбочку.

Прокурор демонструє неоднаковість застосування зазначеної норми права у подібних правовідносинах на прикладі ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 12 грудня 2006 року, в якій касаційний суд погодився з кваліфікацією дій ОСОБА за частиною другою статті 121 КК через те, що ОСОБА, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, під час сварки завдала потерпілому приблизно 10 ударів по тілу та голові. Потерпілий намагався вийти з будинку на подвір'я, однак ОСОБА наздогнала його і знову вдарила кулаком в обличчя, від чого потерпілий впав і вдарився головою об асфальтове покриття. У результаті таких дій ОСОБА потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів у мозок, які й спричинили його смерть. Прокурор стверджує, що діяння, яке було вчинено ОСОБА, за фактичними ознаками уподібнюється діянню, вчиненому ОСОБА_15 Тому дії засудженого так само мають кваліфікуватися за частиною другою статті 121 КК.

Аналогічне рішення, як наголошує прокурор, суд касаційної інстанції ухвалив у кримінальній справі стосовно ОСОБА_6 (ухвала від 30 листопада 2010 року № 5-3415 км 10). Подібна практика застосування частини другої статті 121 КК простежується в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого і 10 жовтня 2013 року.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, доводи прокурора про часткове задоволення заяви, доводи захисника і засудженого про відмову в задоволенні заяви прокурора, перевірила матеріали справи та матеріали, додані до заяви, обговорила доводи, наведені у заяві, і дійшла висновку про таке.

1. Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року допущена до провадження Суду за заявою заступника Генерального прокурора України, який посилається на пункт 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

2. Заявник скаржиться на те, що суд касаційної інстанції по-різному тлумачить положення частини другої статті 121 КК і, як наслідок, ухвалює рішення, правовий зміст яких неоднаковий. Правовий висновок касаційного суду у справі щодо ОСОБА_15, на думку прокурора, мав бути однаковий з висновками про застосування зазначеної норми права про кримінальну відповідальність у рішеннях суду, ухвалених раніше.

3. Суд зіставляє правові позиції касаційного суду щодо застосування норми частини другої статті 121 КК, висловлені в оспореному рішенні і рішеннях, наданих для порівняння, і констатує їх відмінність (неоднаковість), що дозволяє йому переглядати справу в аспекті положень пункту 1 статті 445 КПК. Водночас ретельний аналіз матеріалів справи в цілому виявляє процесуальні перешкоди, які унеможливлюють визнати заяву прокурора обґрунтованою у розумінні положень частини четвертої статті 447 цього Кодексу, яка передбачає наступне:

«…

4. Перегляд … судових рішень з метою погіршення становища засудженого з підстав, передбачених пунктами 1-3 статті 445 цього Кодексу, допускається лише протягом установлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, але не пізніше одного року з дня постановлення такого судового рішення.

…»

4. У своїй практиці Суд тлумачив цю норму права і знову нагадує, що він надає особливе значення її положенню про те, що подання заяви про перегляд таких судових рішень, допуск до провадження і розгляд її Судом залежить не від події, з якою пов'язується перегляд судових рішень на загальних підставах (частина перша статті 447 цього Кодексу: «Заява про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 статті 445 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 статті 445 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше»), а від конкретного виду рішень судів нижчої ланки, стосовно яких ухвалювалось рішення касаційної інстанції, або від рішення суду касаційної інстанції, яким було поліпшено становище особи.

У зв'язку з цим Суд нагадує, що для перегляду судових рішень, перелік і вид яких міститься в частині третій статті 447 цього Кодексу, визначальним є дотримання матеріально-правових строків - строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В системному, нерозривному зв'язку з цими строками перебуває річний строк, який визначає межову лінію дії строків давності, за якою перегляд судових рішень не допускається. Строки давності встановлюються законом про кримінальну відповідальність і не можуть бути відновлені судом.

Нормативно встановлені обмеження перегляду Судом судових рішень з метою погіршення становища засудженого на підставі, передбаченій пунктом 1 статті 445 цього Кодексу, є процесуальною гарантією для осіб, щодо яких ухвалені зазначені судові рішення; вони слугують забезпеченню принципу правової визначеності, відповідно до якого реалізація прав людини не можлива без суворого додержання встановлених законом строків проведення відповідної процесуальної дії.

5. Повертаючись до матеріалів справи, Суд зазначає, що обвинувальний вирок Кремінського районного суду Луганської області про засудження ОСОБА_15 за частиною першою статті 119 КК, із яким погодилися суди апеляційної і касаційної інстанцій, постановлений 22 квітня 2015 року.

Таким чином, строк для перегляду судових рішень щодо ОСОБА_15 з метою погіршити його становище, як про це зазначено у заяві прокурора, закінчився 22 квітня 2016 року.

Із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року щодо ОСОБА_15 прокурор звернувся 26 лютого 2016 року. Справа призначалася до розгляду Судом на 14 квітня 2016 року. Однак 14 квітня 2016 року ухвалою Суду розгляд справи щодо ОСОБА_15 було відкладено на 21 квітня 2016 року, у зв'язку з тим, що, згідно з листом начальника Машівської виправної колонії № 9, засуджений ОСОБА_15 19 березня 2016 року звільнений за відбуттям строку покарання і, відповідно, не був повідомлений про дату судового засідання та не отримав копію заяви заступника Генерального прокурора України.

Ухвалою Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 квітня 2016 року розгляд справи щодо ОСОБА_15 було відкладено на 19 травня 2016 року, оскільки під час розгляду справи за заявою прокурора ОСОБА_15. заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю взяти участь у судовому засіданні його захисника ОСОБА_17, з яким він уклав угоду лише 20 квітня 2016 року.

6. Наведені обставини вказують на існування процесуальних заборон, які унеможливлюють перегляд справи щодо ОСОБА_15 Судом, і відповідно є підставами для відмови у задоволенні заяви прокурора.

Керуючись статтями 453, 454, 456 КПК, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

постановила:

відмовити заступнику Генерального прокурора України у задоволенні заяви.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_18

Судді:
ОСОБА_19 ОСОБА_23

ОСОБА_20 ОСОБА_24

ОСОБА_21 ОСОБА_25

ОСОБА_22 ОСОБА_26 ОСОБА_27