АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11кп/796/424/2016 Головуючий у суді 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач в апел. інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2015 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2015 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краснодон Луганської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 10.11.2010 року Краснодонським міським судом Луганської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України на 4 роки 11 місяців позбавлення волі, 18.08.2014 року звільнений умовно-достроково на 11 місяців 2 дні,

- визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік шість місяців позбавлення волі. На підставі ст.ст. 71, 72 КК України ОСОБА_8 призначено остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Краснодонського міського суду Луганської області від 10.11.2010 року, у виді одного року десяти місяців позбавлення волі.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 28 квітня 2015 року приблизно о 16 год. 20 хв., у ОСОБА_8 , який перебував у приміщенні магазину «Новус», розташованого в ТРЦ «Дрім Таун» за адресо: м. Київ, проспект Оболонський, 1-Б, виник намір, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій намір, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 впевнившись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, скориставшись неуважністю потерпілої ОСОБА_7 , діючи таємно, умисно, з корисливих мотивів, задля власного збагачення, витягнув із кишені її плаща, в який вона була одягнена, мобільний телефон марки «LENOVO», IMEI НОМЕР_1 , який знаходився в чохлі червоного кольору, сховав його до лівої кишені своєї курточки та направився на вихід з магазину «Новус».

Виконавши всі дії, які він вважав необхідними для повторного, таємного викрадення чужого майна, ОСОБА_8 кримінальне правопорушення до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівником охорони магазину. Внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у разі доведення його до кінця, ОСОБА_8 міг би спричинити потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 2000 гривень.

За змістом апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 , не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, просить вирок суду скасувати та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд. При цьому обвинувачений посилається на те, що суд першої інстанції неповно розглянув матеріали кримінального провадження, не дослідив наявні в матеріалах справи відеодокази та інші дані, які вказують на те, що він злочину не вчиняв. Також зазначає, що призначаючи йому покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги, що він страждає на ряд захворювань, має малолітню дитину та потерпіла не має до нього жодних претензій, а тому визначена судом міра покарання у виді позбавлення волі є досить суворою по відношенню до нього.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення обвинуваченого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, при цьому зазначив, що він не розумів порядок розгляду справи визначений ч. 3 ст. 349 КПК України, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, думку потерпілої, яка не заперечувала проти апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який він засуджений за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі і ОСОБА_8 , в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи, за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у інкримінованому йому правопорушенні, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини (а.с.61; 62; 68).

Будь-яких порушень при вирішенні судом першої інстанції цих питань колегією суддів не встановлено, а тому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та юридична кваліфікація його дій у відповідності до ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Як зазначено у вироку, призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до категорії середньої тяжкості, його відношення до скоєного, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин після умовно-дострового звільнення, формально позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину та страждає на ряд захворювань, думку потерпілої, яка просила не позбавляти обвинуваченого волі, враховано обставину, що обтяжує покарання, - рецидив злочину та обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття ОСОБА_8 у вчиненому, а тому, дотримуючись загальних засад призначення покарання, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

З урахуванням всіх цих обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду про призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що судом при призначенні покарання не було взято до уваги, що він страждає на ряд захворювань, має малолітню дитину та потерпіла не має до нього жодних претензій, то вони не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання.

Крім того, зазначені обставини, враховуючи суспільну небезпеку та тяжкість вчиненого ОСОБА_8 злочину, дані про його особу, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив новий злочин після умовно-дострового звільнення, наявність по справі обставини, яка обтяжує покарання, то зазначені обставини не можуть бути визнані тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і які б були підставами для пом`якшення ОСОБА_8 міри покарання визначеної судом першої інстанції чи можливості призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що покарання судом першої інстанції визначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим та необхідним для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_8 нових злочинів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому чи призначення такого, що не пов`язане з позбавленням волі.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість у колегії суддів немає.

З огляду на наведене, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а для засудженого, який утримується під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4