Справа № 357/3485/16-к
1-кп/357/340/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.04.2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора військової прокуратури Білоцерківського гарнізона ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 обвинувальний акт, який надійшов 17.03.2016 року від військового прокурора Білоцерківського гарнізона у кримінальному провадженні № 0000020 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Григорівка Обухівського району Київської області, українця, громадянина України, не одруженого, раніше не судимого, із середньою спеціальною освітою, працюючого учнем- автомаляром ТОВ «Автоцентр Європа», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ст.402 ч.1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 , будучи солдатом, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) від 24 березня 2014 року № 61 (по стройовій частині) призваним за мобілізацією 24 березня 2014 року через ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахованим до списків особового складу частини та на всі види забезпечення та призначеним на посаду номера обслуги 2 гаубичного самохідно-артилерійського взводу 3 гаубичної самохідно- артилерійської батареї гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, а згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 29 серпня 2014 року № 137 (по стройовій частині) зарахованим у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 , що дислокується на території військового містечка № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, як військовослужбовець Збройних Сил України повиненним неухильно виконувати відданий йому наказ у зазначений термін, свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, став на шлях їх порушень та вчинив злочин при наступних обставинах.

Близько 8 години 30 хвилин 15 грудня 2014 року в приміщенні клубу військової частини польова пошта НОМЕР_3 солдату ОСОБА_4 був доведений наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 15 грудня 2014 року №566 «Про убуття особового складу частини, який знаходиться в попередньому місці постійної дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_3 АДРЕСА_3 для подальшого проходження військової служби», згідно з яким він у складі 17 призваних по мобілізації військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_3 18 грудня 2014 року повинен був прибути для подальшого проходження військової служби до пункту постійної дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_3 у АДРЕСА_4 з метою доукомплектування підрозділів частини до рівня, який міг би забезпечити її високу бойову спроможність.

Достовірно знаючи про необхідність неухильного виконання відданого наказу у визначений термін, солдат ОСОБА_4 умисно його не виконав та о16 годині 17 грудня 2014 року не прибув для переміщення з території військової частини польова пошта НОМЕР_3 , що дислокується по АДРЕСА_2 , до місця подальшого проходження військової служби у пункт постійної дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_3 у АДРЕСА_4 , залишившись у попередньому місті постійної дислокації військової частини в АДРЕСА_2 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні інкримінованого йому злочину визнав повністю, повністю підтвердив обставини вчиненого ним злочину і показав суду, що коли він проходив військову службу по мобілізації, приймав участь в бойових діях в зоні АТО, а тому мав пригнічений психологічний стан, коли проголосили наказ командира про необхідність знову

відправки в зону АТО, хоча знав, що за невиконання наказу командира буде відповідати, але свідомо не бажав вдруге їхати в зону, де проводяться бойові дії.

У вчиненому щиро розкаюється, просить засудити його до мінімальної міри покарання, так як повністю усвідомив тяжкість вчиненого.

Визнаючи себе повністю винуватим, не оспорюючи фактичні обставини справи, обвинувачений ОСОБА_4 просив суд не досліджувати докази зібрані під час досудового розслідування і

після роз`яснення положень ч.3 ст. 349 КПК України у суду немає сумнівів в добровільності та істинності

його позиції.

Таким чином суд вважає, що вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому дій доведено у повному обсязі і його дії вірно кваліфіковані органами досудового слідства, оскільки своїми умисними діями, які виразились в умисному невиконання наказу (непокорі), ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 402 КК України.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, особу винного, обставини справи.

ОСОБА_4 раніше не судимий, не одружений, працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, згідно службової характеристики характеризується посередньо старшим першого військового містечка за місцем проходження служби, є учасником бойових дій в зоні проведення АТО, перебуває на військовому обліку за місцем проживання, так як наказом командира військової частини виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, має захворювання, які пов`язані з проходження військової служби в зоні АТО.

У скоєному ОСОБА_4 щиро розкаюється, - наведену обставину суд розцінює як пом`якшуючу відповідальність обвинуваченого.

Обтяжуючих відповідальність ОСОБА_4 обставин судом не встановлено.

Враховуючи наведене, з врахуванням обставин справи, особи обвинуваченого, який вчинив злочин середньої тяжкості, вперше, суд вважає особу підсудного такою, що не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, йому слід призначити покарання в межах санкції ст.402 ч.1 КК України у вигляді позбавлення волі та слід звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України, поклавши на нього обовязки, передбачені ст.76 КК України, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого.

Заходи забезпечення кримінального провадження, судові витрати - відсутні, запобіжний захід щодо ОСОБА_4 не обирався і підстав застосування запобіжного заходу до обвинуваченого не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України , суд
З А С У Д И В :
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.402 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

В силу ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ст.76 п. 2,3 КК України на засудженого ОСОБА_4 покласти обов`язки повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції.

Контроль за поведінкою засудженого ОСОБА_4 покласти на органи кримінально- виконавчої інспекції Обухівського району Київської області.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1