Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/196/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 187 (86, 86-1, 142) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.04.2016 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0003147 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 січня 2015 року, яким
неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із загальною середньою освітою, не працює, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого,
визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Відповідно до ст. ст. 75,104 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2,3 ст. 76 КК України.
неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кіровоград, українця, гр. України, із загальною середньою освітою, працює будівельником в ТОВ «Трест Югтехелектро», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Відповідно до ст. ст. 75,104 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2,3 ст. 76 КК України.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, враховуючи 350 грн. сплачених коштів. У разі відсутності коштів, ухвалено стягнути вказану суму із законних представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Стягнуто із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь держави витрати пов`язані із залученням експерта у сумі 2 016 грн. 28 коп. по 1 008 грн. 14 коп. з кожного.
Вирішено питання речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_8

законних представників обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду першої інстанції неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними в тому, що вони вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним та життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за наступних обставин.

19.05.2014 року близько 02.00 год., неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходились біля будинку № 22 по вул. Преображенській у м. Кіровограді. З метою добратися додому ОСОБА_6 , який проживає в АДРЕСА_1 , викликав таксі через службу «Альянс». Не маючи достатньої кількості грошей для розрахунку за проїзд, ОСОБА_6 для залякування водія таксі, неподалік від кіоску, що знаходився за вказаною вище адресою віднайшов шматок скла, який залишив зберігати при собі, повідомивши про це ОСОБА_7 . На зазначену адресу прибув автомобіль ВАЗ 2108 д/н НОМЕР_1 під керуванням потерпілого ОСОБА_8 , до салону автомобіля неповнолітній ОСОБА_6 сів на заднє пасажирське сидіння, а неповнолітній ОСОБА_7 сів на переднє пасажирське сидіння, назвавши напрямок руху район Арнаутово. Прибувши до річки Сугоклія на вул. Приміську у м. Кіровограді потерпілий ОСОБА_8 зупинив автомобіль, повідомивши, що далі рухатись не буде. В цей час неповнолітній ОСОБА_6 , маючи намір на напад з метою заволодіння чужим майном, з корисливих спонукань, діючи умисно, дістав підготовлений шматок скла і лівою рукою став притискувати голову потерпілого до спинки сидіння, утримуючи її, а правою рукою, у якій тримав шматок скла, став наносити потерпілому ОСОБА_8 порізи в області шиї, що є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, при цьому вимагаючи передачі йому грошей. Діючи групою осіб, умисно, неповнолітній ОСОБА_7 , побачивши, що потерпілий чинить опір став утримувати потерпілого ОСОБА_8 за руки, проте потерпілий вирвався та втік. Внаслідок протиправних дій неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: ран в підщелепній ділянці шиї справа, які закінчуються сліпо; рани по задньо-боковій поверхні шиї справа з ушкодженням м`язів; рани передньо-бокової поверхні шиї справа з ушкодженням поверхневих судин шиї та щитоподібного хряща; рани правої вушної раковини, які утворилися від не менше 5 травматичних впливів, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 682 від 09.07.2014 р. відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.
Під час розбійного нападу неповнолітні ОСОБА_6 і ОСОБА_7 заволоділи майном та грошима потерпілого, які знайшли в автомобілі на загальну суму 728 грн 87 коп. та розпорядились ними на власний розсуд.

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, просить вирок суду першої інстанції щодо неповнолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальністю та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинувачених через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким кваліфікувати дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб та призначити їм покарання за вказане кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна, кожному.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що перекваліфіковуючи дії обвинувачених з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 187 КК України, суд першої інстанції не взяв до уваги показання потерпілого, в яких він зокрема вказував, що обвинувачені поводили себе злагоджено при вчиненні кримінального правопорушення, свідченням чого є той факт, що вони домовлялись хто де сяде в автомобілі таксі, скривали свої імена, а також те, що під час розбійного нападу, ОСОБА_6 наносив удари шматком скла, а ОСОБА_7 в цей час тримав руки потерпілого.

Також, вказує на те, що судом не надано правильної оцінки протоколу слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 , в ході якого останній показав на місце, звідки ОСОБА_6 взяв шматок скла, а також показав як вони вчиняли розбійний напад на потерпілого, зокрема хто і які дії при цьому вчиняв.

Таким чином, на переконання апелянта, з огляду на вказані вище докази, є всі підстави вважати, що обвинувачені вчиняючи розбійний напад діяли злагоджено та цілеспрямовано, а тому в їх діях є кваліфікуюча ознака вчинення розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб, у зв`язку із чим їх дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 187 КК України.

На апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_14 , захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_13 , законний представник ОСОБА_10 подали письмові заперечення, в яких посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів скарги прокурора, просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без зміни.

Заслухавши доповідь судді, провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі допиту неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 , дослідження матеріалів кримінального провадження, що характеризують особи обвинувачених, заслухавши думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , їх законних представників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, посилаючись на обґрунтованість призначеного покарання, позицію потерпілого ОСОБА_8 , який на суворому покаранні щодо обвинувачених не наполягав, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині кваліфікацій дій обвинувачених та призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, з таких підстав.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що висновки суду першої інстанції у вироку, містять істотні суперечності, а також не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу,

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з вказаною кваліфікацією дій обвинувачених, виходячи з наступного.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи допитаним в ході судового розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції пояснив, що вони із ОСОБА_7 є друзями, живуть по сусідству. 19.05.2014 року разом з ОСОБА_7 вночі перебували у центрі міста, пили енергетики. Близько 23.00 год. вирішили поїхати додому. Знаходячись біля магазину «АТБ» по вул. Пашутіна, він викликав таксі. Не доїжджаючи до Преображенської церкви в таксі пробило колесо, машина зупинилась. Валентин вийшов з машини, щоб допомогти таксисту. Потім водій викликав інше таксі, але не дочекавшись його близько 15 хв., він викликав повторно таксі. Через деякий час приїхала інша машина, в яку ОСОБА_7 сів на переднє сидіння, а він сів на заднє сидіння. Зазначив, що не пам`ятає, як саме їхали до нього додому. По дорозі ОСОБА_15 сказав йому, що немає грошей, щоб розрахуватися за проїзд. Почувши вказане, розхвилювався та почав показувати водієві приблизно як доїхати до потрібного місця. Коли таксі зупинилось у тупику на березі річки, то побачив на задньому сидінні автомобіля, там де колонки кріпляться, ДВД диск, яким хотів налякати таксиста щоб втекти від нього. З метою реалізації вказаного наміру він цей диск переламав і приставив до шиї потерпілого. В цей час ОСОБА_7 став утримувати потерпілого за руки. Але потерпілий виривався, від таксиста нічого не вимагали та його не наздоганяли. Зазначив, що він взяв у машині телефон, гроші не брали. Також пояснив, що коли їхали в таксі ОСОБА_7 йому жестом показав, що у нього не має грошей. Зазначив, що адресу, до якої хотіли доїхати, назвав службі таксі, але точну адресу таксисту не називав. З приводу показань потерпілого щодо того, що обвинувачені з`ясовували, хто де сяде в автомобілі, то вказав, що ОСОБА_15 є більшим за нього та йому було б зручніше сидіти попереду, окрім того, в нього були гроші. Що стосується показань ОСОБА_7 , надані ним під час слідчого експерименту, згідно яких, він вказував на місце, де ОСОБА_6 взяв шматок скла, яким в подальшому завдав тілесні ушкодження потерпілому, то пояснити зазначене не зміг. Ствердив, що змови із ОСОБА_16 на розбійний напад не було, все вийшло спонтанно. У вчиненому розкаявся, усвідомив тяжкість скоєного, шкоду повністю відшкодував.

Обвинувачений ОСОБА_7 надав апеляційному суду показання, згідно яких 18.05.2014 року він разом з ОСОБА_6 вночі перебували в центрі міста. Приблизно о 24 год. ОСОБА_16 викликав таксі. Доїхавши до церкви, що по вул. Преображенській таксист повідомив, про те, що пробилось колесо. Вони вийшли з машини і стали чекати на інше таксі. Коли приїхало друге таксі він сів на переднє сидіння, оскільки з огляду на двох дверну машину йому було не зручно сідати позаду, а ОСОБА_6 - на заднє. По дорозі розмовляли про навчання, їхали додому до ОСОБА_6 через міський сад. Коли доїхали до річки, таксі зупинилось, в цей час ОСОБА_6 приставив до шиї водія якийсь предмет, водій став вириватись і мабуть наштрикнувся на той предмет, що був приставлений до горла. Він побачив у потерпілого кров, схватив його за руку і хотів його виштовхнути з машини, але не вийшло, і він його відпустив, потерпілий сам випав з машини і втік. Коли водій втік, вони вийшли з машини і пішли додому до ОСОБА_6 . Побачивши планшет спонтанно взяв його, оскільки той лежав попереду, грошей не брав.

Пояснив, що хотіли лише налякати водія. Коли ОСОБА_6 приставив до шиї водія якийсь предмет, то за руки його не тримав, а лише коли побачив кров, то схопив таксиста за руки та намагався виштовхнути його з машини. Планшет забрав собі, він лежав у нього вдома. Планшет був вилучений працівниками міліції. Зазначив, що під час слідчого експерименту він вказував на місце, де ОСОБА_6 взяв щматок скла, яким в подальшому завдав тілесні ушкодження потерпілому, оскільки на слідстві йому погрожували працівники міліції, тому змушений був говорити не правду. Ствердив, що змови із ОСОБА_6 на розбійний напад не було, все вийшло спонтанно. У вчиненому розкаявся, просив не позбавляти волі.

Проте, доводи обвинувачених щодо відсутності попередньої змови між ними про вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_8 є безпідставними і спростовуються сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів.

Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який як в суді першої так і апеляційної інстанції пояснив, що раніше обвинувачених не знав. 19.05.2014 року близько 24 год. отримав виклик до магазину АТБ по вул. Пашутіна. Під`їхав до магазину, але пасажирів не було, через деякий час на мобільний телефон останні подзвонили та повідомили, що вони знаходяться на вул. Преображенській, біля церкви. Під`їхавши на вул. Преображенську, побачив таксі у якому таксист ремонтував пробите колесо та він йому допоміг. Поряд стояли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які спілкувалися між собою. Після того, як таксист відкрутив колесо, пасажири сіли у салон його машини та поїхали у вказаному напрямку на Арнаутово. На заднє сидіння сів ОСОБА_6 , на переднє пасажирське місце - ОСОБА_7 . По дорозі в сторону Арнаутово ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розмовляли про щось своє. Проїхавши міський сад, під`їхали до річки, де він зупинив машину, так як був тупик. Як тільки він зупинив машину, ОСОБА_6 схватив його із-за спини лівою рукою за голову, утримуючи за лобову частину рукою, а правою почав наносити удари у шию. ОСОБА_7 в цей час став утримувати його за руки. Однак, в процесі боротьби він вирвався та почав бігти в сторону будинків, добігши до якогось двору, відкрив хвіртку і став стукати у вікно, коли двері відкрили попросив викликати швидку і міліцію. Через деякий час приїхала швидка і його доставили до лікарні. Також пояснив, що з машини на той момент зникли планшет, мобільний телефон гроші, на даний час планшет та мобільний телефон повернули. Зазначив, що не бачив чим наносилися удари в шию, оскільки було темно, але точно це був гострий ріжучий предмет.

Крім того пояснив, що коли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 викликали таксі, то конкретну адресу не називали. Вважає, що між обвинуваченими була попередня змова, це вбачалось з того, що як вони сідали в автомобіль ВАЗ 2108, в якому попереду лише двоє дверей, то вирішували хто сяде спереду, а хто позаду. Крім того, обвинувачені приховували свої імена, про що свідчить той факт, коли вони їхали, то ОСОБА_17 називав ОСОБА_18 », а потім по імені «Колян». Додав, що не пам`ятає, щоб обвинувачені вимагали від нього гроші. Вказав, що внаслідок заподіяння йому тілесних ушкоджень він тривалий час лікувався, були проблеми з шлунком, шиєю. На даний час претензій морального та матеріального характеру до обвинувачених не має. В частині призначення обвинуваченим покарання просив призначити їм покарання із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України.

При цьому, достовірність показань потерпілого ОСОБА_8 не викликає сумніву і у колегії суддів, оскільки вони логічними, послідовними, об`єктивно узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та об`єктивно підтверджуються даними протоколу огляду місця події від 19.05.2014 року (т.1, а.п. 12); даними протоколу проведення слідчого експеременту від 07.07.2014 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , в ході якого потерпілий детально пояснював хто із обвинувачених де сидів і як діяв, а також скільки ударів йому було нанесено (т.1, а.п. 27-38); даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_7 вказував місце де ОСОБА_6 взяв шматок скла, а також як кожен з них діяв під час нападу на потерпілого (т.1, а.п. 211-214); даними висновку судово медичної експертизи № 682 від 07.09.2014 року, згідно до якого у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді ран в підщелепній ділянці шиї справа, які закінчуються сліпо; рана по задньо-боковій поверхні шиї справа з ушкодженням м`язів; рана передньо-бокової поверхні справа з ушкодженням поверхневих судин шиї та щитоподібного хряща; рана правої вушної раковини, які утворились від не менш 5-ти травматичних впливів Вказані тілесні ушкодження відносяться, до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я , а також з іншими належними доказами, що були досліджені у ході судового слідства.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 28 КК України та роз`яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома суб`єктами, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює обєктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Як встановлено, під час судового розгляду в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, що перед тим як сідати до автомобіля ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розмовляли про те, що у них не вистачить коштів для того щоб розрахуватись з водієм за проїзд і саме тому ОСОБА_6 знайшов шматок скла, який залишив при собі з метою залякування водія таксі про, що повідомив ОСОБА_7 . Крім того обвинувачені з`ясовували між собою хто де сяде в автомобілі і приховували свої імена.

Разом з тим, підтвердженням того, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили даний злочин за попередньою змовою є те, що останні не збирались з самого початку доїжджати до місця проживання ОСОБА_6 а саме в АДРЕСА_1 , а вказали водію, щоб він заїхав на вулицю, де був тупик та з якої вони могли зникнути з місця скоєння злочину, щоб їх в подальшому не знайшли.

Крім того, про попередню змову свідчить також і той факт, що при цьому кожен співучасник виконував певну роль, а саме коли обвинувачений ОСОБА_6 встромив в шию потерпілого шматок скла, і потерпілий почав чинити опір, то обвинувачений ОСОБА_7 в свою чергу схопив останнього за руки та утримував їх для подолання опору.

За вказаних обставин, узгодженість та спільність дій обвинувачених під час вчинення розбою свідчить про наявність попередньої змови між ними.

Таким чином, колегія суддів, вважає обґрунтованими твердження у апеляційній скарзі прокурора про безпідставну перекваліфікацію дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 187 КК України.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, розглянувши матеріали кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів дійшла переконливого висновку про необхідність кваліфікувати дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки вони вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу ( розбій ), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

При призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 колегія суддів відповідно до статей 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, їх особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, неповнолітні обвинувачені ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів враховує, що останній за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем навчання посередньо (т. 4, а.п. 242-243 ), раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (т. 1, а.п. 236); на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (т. 1, а.п. 237-238).

ОСОБА_7 , як особа за місцем проживання та роботи характеризуються позитивно (т. 2, а.п. 9, т. 4, а.п. 185), раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (т. 2, а.п. 2); на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (т. 2, а п. 4-5), на даний час працює в ТОВ «Трест Югтехелектро» будівельником (т. 4, а п. 185).

Обставинами, які пом`якшують покарання неповнолітніх обвинувачених колегія суддів визнає вчинення злочину неповнолітнім, добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставиною, яка обтяжує покарання неповнолітніх обвинувачених є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи тяжкість та характер вчиненого злочину, особи обвинувачених, їх ставлення до вчиненого, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 покарання в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі.

Так, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» закріплено, звернути увагу судів на те, що вони при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація.

Статтею 69 вказаного Кодексу передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 скоїли кримінальне правопорушення вперше, щиро розкаялися у скоєному, вчинили злочин у неповнолітньому віці, добровільно відшкодували шкоду потерпілому ОСОБА_8 , а також зважаючи на те, що сам потерпілий на суворій мірі покарання не наполягав та будь-яких претензій до обвинувачених на даний час не має, колегія суддів переконана, що дані обставини, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому вважає за можливим призначити обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкції ч. 2 ст. 187 КК України.

Водночас, колегія суддів визнає за необхідне не призначати обвинуваченим ОСОБА_6 і ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки відповідно до ст. 98 КК України такий вид додаткового покарання до неповнолітніх не застосовується.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та попередження вчинення ними нових злочинів.

Підстав для звільнення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає, оскільки останні вчинили тяжке кримінальне правопорушення, внаслідок якого потерпілому ОСОБА_8 були спричинені легкі тілесні ушкодження, які викликали короткочасний розлад здоров`я, під час вчинення кримінального правопорушення, перебували у стані алкогольного сп`яніння, а також вину як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції визнали частково.

Що стосується вимоги прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченим ОСОБА_6 і ОСОБА_7 більш суворого покарання, а саме у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна кожному, то вказане прохання взагалі в апеляційній скарзі не вмотивоване, а тому в цій частині апеляція не підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а вирок Ленінського районного суду м. Кіровограду від 15 січня 2015 року щодо неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасувати в частині кваліфікації дій обвинувачених та призначеного покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України зі змінами, внесеними Законом України № 838-VIII від 26.11.2015р. «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 були затримані 22.05.2014 року (Т. 1, а.к.п. 156, 198) та по 15.01.2015 року перебували під вартою на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду в Кіровоградській установі виконання покарань (№14) і цей час перебування під вартою, на думку колегії суддів, підлягає перерахуванню з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів.

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограду від 15 січня 2015 року, щодо неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині кваліфікації дій обвинувачених та призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_6 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строк на 3 (три) роки без конфіскації майна.

ОСОБА_7 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без конфіскації майна.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 взяти під варту в залі суду негайно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 рахувати з 05.04.2016 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в строк відбування покарання період перебування їх під вартою з 22.05.2014 року по 15.01.2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі кожному .

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк, з дня вручення їм копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4