Справа №484/5686/15-к 31.05.2016

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2016 року у відношенні
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Первомайськ Миколаївської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_10
захисник ОСОБА_7 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_9 просить вирок змінити, виключити з обвинувачення кваліфікуючу ознаку розбою - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Висловлює вимогу про призначення ОСОБА_9 більш м`якого покарання та про її звільнення на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 просить вирок змінити, виключити з обвинувачення кваліфікуючу ознаку злочину - вчинення розбою за попередньою змовою групою осіб. Також просить ОСОБА_8 пом`якшити призначене покарання з застосуванням вимог ст. 69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 187 КК України. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просить вирок скасувати у частині засудження ОСОБА_9 за ст. 187 ч.3 КК України та кримінальне провадження відносно неї закрити на підставі ст. 284 ч.1 п.2 КПК України.
Відносно ОСОБА_8 просить вирок змінити, кваліфікувати його дії за ч. 3 ст. 187 КК України відповідно до наявного у статті складу злочину. Призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2016 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Зараховано ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 27.11.2015 року по 10.03.2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_9 засуджено за ч.3 ст. 187 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Захисник ОСОБА_5 зазначає, що роль обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні розбійного нападу була пасивною. Висловлюючи вимогу про виключення з обвинувачення кваліфікуючої ознаки розбою - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, апелянт просить врахувати пояснення обвинуваченої про те, що остання не була обізнана про намір ОСОБА_8 вчинити розбійний напад.

Просить врахувати, що ОСОБА_9 щиро кається у вчиненому, просила вибачення у потерпілої, позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітню та малолітню дитину, які мають захворювання, має місце проживання, заяв щодо неї з приводу вчинення інших злочинів не надходило. Зазначає, що суд при призначенні покарання не врахував думку потерпілої, яка просила суд не позбавляти волі ОСОБА_9 .

Вважає, що є достатні підстави для звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, із покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Захисник ОСОБА_6 оспорює наявність у діях ОСОБА_8 кваліфікуючої ознаки розбою - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Зазначає, що ОСОБА_8 не повідомляв ОСОБА_9 про намір вчинити розбійний напад, пояснивши останній, що в квартирі мешкає його знайомий, який винен йому гроші. На думку апелянта, в діях ОСОБА_8 наявний ексцес виконавця, оскільки вчинені ним дії виходять за межі угоди, що відбулася між ним та ОСОБА_9 . Також вважає неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ознакою вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, оскільки ч. 3 ст. 187 КК України така кваліфікуюча ознака не передбачена.

Зазначає, що суд не у повній мірі врахував усі обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 та дані про його особу. Просить врахувати, що ОСОБА_8 фактично визнав вину у повному обсязі, розповів про всі обставини вчинення злочину, має постійне місце проживання, сім`ю, на утриманні двох неповнолітніх дітей, про яких піклується, працює, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має захворювання, вибачився перед потерпілою та щиро розкаявся у вчиненому.

Вважає, що при призначенні покарання були усі підстави для застосування ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст. 187 КК України, та для його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Захисник ОСОБА_7 вказує, що кваліфікація судом дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України є невірною, оскільки суд послався на кваліфікуючи ознаки, які містяться як у ч.2, так і у ч.3 зазначеної статті КК, що, на думку апелянта, неприпустимо.

Вважає, що суд безпідставно навів у вироку докази на підтвердження вчинення розбою за попередньою змовою групою осіб, оскільки така кваліфікуюча ознака не передбачена ч. 3 ст. 187 КК України.

Просить врахувати, що ОСОБА_8 фактично за ч.3 ст. 187 КК України визнав свою вину повністю.

Наводить доводи щодо того, що ОСОБА_9 не знала про намір ОСОБА_8 вчинити розбійний напад. На думку апелянта, висновки суду про її співучасть у злочині ґрунтуються на припущеннях, доказів про її обізнаність суду не надано. З цих підстав просить вирок у відношенні ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження закрити з підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Оспорюючи висновки суду щодо призначеного ОСОБА_8 покарання, апелянт вважає, що суд допустився протиріч, пославшись на дані про особу обвинуваченого, та одночасно зазначивши про відсутність обставин, які пом`якшують покарання. На думку апелянта, не враховані обставини, які пом`якшують покарання: наявність на утриманні у ОСОБА_8 неповнолітньої дитини, те, що він не судимий та повністю визнав вину. Тому вважає, що наявні підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України та для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
19 листопада 2015 року о 10:30 годині, ОСОБА_8 , приготувавши заздалегідь електрошокер, разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою між собою, прийшли до будинку по АДРЕСА_4 , де ОСОБА_9 подзвонила в двері квартири АДРЕСА_5 .
Після того, як потерпіла ОСОБА_11 відчинила вхідні двері, ОСОБА_8 з метою нападу та заволодіння майном, проник в середину квартири. Застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, в присутності ОСОБА_9 , штовхнув потерпілу рукою в грудну клітину.
Використовуючи електрошокер, ОСОБА_8 намагався нанести пристроєм удари в область шиї, однак, коли потерпіла стала здійснювати опір нападнику, останній наніс їй удари шокером в обличчя, спричинивши ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Почувши шум боротьби у коридорі квартири, з кімнати вибігла донька потерпілої, після чого ОСОБА_8 з місця події втік, а ОСОБА_9 була затримана мешканцями будинку.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 і ОСОБА_9 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 3 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Суд дійшов вірного висновку, визнавши ОСОБА_8 та ОСОБА_9 винними у вчиненні розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло.

Наведені захисниками доводи про відсутність в діях ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфікуючої ознаки розбою вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, є безпідставними, з огляду на наступне.

В судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заперечували обвинувачення у вчиненні розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб.

Обвинувачені зазначали, що між ними не існувало змови на вчинення злочину, оскільки ОСОБА_8 не повідомляв ОСОБА_9 про намір вчинити розбійний напад.

Ці пояснення обвинувачених перевірені судом першої інстанції та їм надана належна оцінка. Суд дійшов вірного висновку, що ці доводи є безпідставними, оскільки вина обвинувачених у пред`явленому обвинуваченні підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, зокрема показаннями потерпілої та свідків.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_11 слідує, що вона відчинила двері на дзвінок, та побачила раніше незнайому ОСОБА_9 . Відразу до квартири заскочив ОСОБА_8 , який штовхнув її у груди, від чого вона впала на підлогу, а також останній застосовував електрошокер. Вона покликала на допомогу, і коли з кухні вийшла донька, ОСОБА_8 став втікати, та крикнув ОСОБА_9 теж тікати. При нападі двері квартири були зачинені з середини, а ОСОБА_9 знаходилася у коридорі квартири.

Ці показання потерпілої не заперечувала обвинувачена ОСОБА_9 , яка підтвердила, що під час нападу ОСОБА_8 передав їй блокнот та наказав подзвонити у вказані ним двері, а сам він в цей час стояв осторонь дверей, що б його не було видно. Після того, як потерпіла відчинила двері, ОСОБА_8 забіг у квартиру. Вона теж зайшла та перебувала у коридорі, вхідні двері були зачинені. ОСОБА_8 застосовував електрошокер, потерпіла кликала на допомогу. Коли з кухні вийшла донька потерпілої, ОСОБА_8 став вибігати і крикнув їй, що б вона теж тікала.

Отже, проаналізувавши показання потерпілої та обвинуваченої ОСОБА_9 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що та обставина, що потерпіла відчинила двері саме за дзвінком ОСОБА_9 , а в цей час ОСОБА_8 стояв осторонь, щоб його не побачили, те, що обвинувачені обидва проникли у квартиру, свідчить про обізнаність ОСОБА_9 щодо дійсних намірів ОСОБА_8 .

Крім того, ОСОБА_9 хоча і не вчиняла активних дій, але при нападі була в коридорі квартири, вхідні двері при цьому були зачинені, що свідчить про те, що двері квартири були зачинені самою ОСОБА_9 для того, що б приховати від сторонніх факт нападу на потерпілу.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що коли подзвонили в двері квартири, її матір - потерпіла ОСОБА_11 , пішла відчиняти двері, після чого вона почула крик матері по допомогу. Коли вона вийшла з кухні, то в коридорі квартири побачила раніше незнайомого чоловіка, який, побачивши її, став втікати з квартири та крикнув жінці, котра також була в квартирі, що б та тікала і вони обоє вибігли з квартири. Чоловік побіг в одну сторону, а жінка - в іншу. Коли вибігла за ріг будинку, то побачила, що жінка вже не бігла, а йшла спокійно, як начебто нічого не сталося. За допомогою сусідів була затримана ОСОБА_9 .

З показань свідка ОСОБА_13 слідує, що вона бачила, як до під`їзду будинку зайшли чоловік та жінка. Вона звернула увагу, що в руках у жінки був зошит з паперами, а тому вона вважала, що ці особи перевіряють лічильники. Через незначний час бачила, як ця жінка вибігла з під`їзду та за нею бігла донька сусідки.
Крім того, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що після затримання ОСОБА_9 заперечувала свою причетність до нападу і стверджувала, що не знає чоловіка, який вчинив напад, і що вона проводить соціальний опит жильців будинку стосовно якості надання комунальних послуг.

Таким чином, з показань допитаних судом свідків слідує, що ОСОБА_9 створювала уяву проведення нею перевірок щодо надання комунальних послуг, і це вона використала для проникнення у квартиру спільно з ОСОБА_8 , який під час дзвінка у двері потерпілої був поруч з ОСОБА_14 на відстані від дверей, тобто щоб його не бачили, та проник разом з останньою у квартиру одразу як тільки потерпіла відчинила двері.

Також обвинувачені стверджували, що ОСОБА_8 пояснював ОСОБА_9 про ціль поїздки як намір отримати борг у знайомого чоловіка, а фактично напад був вчинений на жінку.

Крім того, подальша поведінка обвинувачених після вчинення злочину, а саме, те що вони втекли обидва, у різні сторони, а після затримання ОСОБА_9 взагалі заперечувала свою причетність до нападу на потерпілу ОСОБА_11 та стверджувала, що вона не знає чоловіка, який вчинив злочин, теж свідчить про обізнаність ОСОБА_9 щодо дійсних намірів ОСОБА_8 .

Отже, всі вказані узгоджені дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 свідчать, що вони заздалегідь домовилися про спільне вчинення злочину, діяли із розподілом функцій, виконуючи певну роль у вчиненні злочину, і кожен із них безпосередньо виконав діяння, що утворює об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 такої кваліфікуючої ознаки розбою як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, а тому наведені апелянтами доводи в цій частині позбавлені підстав.

Таким чином, відсутні підстави для скасування вироку та закриття кримінального провадження у відношенні ОСОБА_9 , про що просить захисник ОСОБА_7 .

В діях обох обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наявна кваліфікуюча ознака розбою вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, що передбачено ч. 2 ст. 187 КК України, а також кваліфікуюча ознака розбою вчинення злочину з проникненням у житло, що передбачено ч.3 ст. 187 КК України. Вчинене судом першої інстанції дії вірно кваліфіковані за ч. 3 ст.187 КК України, тобто за тією частиною, яка передбачає більш суворе покарання. Тому доводи захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про неправильність кваліфікації дій обвинувачених є помилковими.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є особливо тяжким. Також врахував дані про особу ОСОБА_8 , який має постійне місце проживання, характеризується позитивно, не працює та згідно ст.89 КК України не судимий, має захворювання.
Хоча суд першої інстанції врахував наявність у ОСОБА_8 неповнолітньої дитини, яка за поясненнями останнього є спільною дитиною з ОСОБА_9 , але ця обставина документально не підтверджується, оскільки згідно свідоцтва про народження ОСОБА_15 батьком дитини є інша особа, а не ОСОБА_8 (а.п. 137). Тому посилання захисника ОСОБА_7 про необхідність врахування наявності у обвинуваченого на утриманні малолітньої дитини як обставини, що пом`якшує покарання, не є слушними.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_8 має неповнолітню дитину, 2004 року народження, яка мешкає з матір`ю, а згідно довідки про склад його сім`ї, родини у останнього немає (т.1, а.п. 151, 158), тобто відсутні відомості про утримання ним дитини.
Тому доводи захисника ОСОБА_6 про необхідність врахування наявності на утриманні ОСОБА_8 двох неповнолітніх дітей як обставини, що пом`якшує покарання, відсутні.
Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вину в пред`явленому обвинуваченні визнали частково, а тому є необґрунтованими доводи захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про повне визнання ОСОБА_8 вини за ч. 3 ст. 187 КК України, та необхідності врахування цієї обставини як такої, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Покарання ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, в межах санкції ч. 3 ст. 187 КК України, та, на думку суду апеляційної інстанції, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України та для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд враховував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який є особливо тяжким. Також врахував дані про особу винної, яка має постійне місце проживання, характеризується позитивно, не працює, раніше не судима, щиро кається та вибачилась перед потерпілою, а також має на утриманні малолітню та неповнолітню дитину, яка страждає на ряд захворювань. Крім того, суд врахував думку потерпілої, яка просила пом`якшити покарання ОСОБА_9 з огляду на наведені дані про її особу та ставлення до вчиненого злочину, в якому вона активних дій не здійснювала.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав перше притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, наявність двох неповнолітніх дітей, часткове визнання вини. Обставини, що обтяжують покарання судом не встановлені.
Покарання ОСОБА_9 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України та з застосуванням вимог ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 3 ст. 187 КК України. Призначене покарання є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів. Тому підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання, про що просить в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , немає.

Питання щодо можливості виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання та про її звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, судом першої інстанції не обговорювалося.
В той же час, як судом першої інстанції, так і при апеляційному розгляді встановлено, що ОСОБА_9 має малолітню дитину - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітню дитину - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який перебуває на обліку у медичному закладі. Діти з дитинства постійно мешкали з матір`ю обвинуваченою ОСОБА_9 , та знаходилися на її утриманні.
Згідно характеристики, обвинувачена ОСОБА_9 , приділяла багато часу родині та характеризується позитивно, раніше не судима, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.
Після постановлення вироку ухвалою від 10.03.2016 року суд першої інстанції порушив питання перед органом опіки та піклування про необхідність влаштування дітей, та малолітня донька передана під опіку дідуся, а неповнолітній син - на виховання батькові.
З огляду на інтереси дітей, враховуючи їх вік та ту обставину, що обвинувачена з дитинства виховувала дітей спільно, а у зв`язку із призначенням ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі діти фактично роз`єднані та позбавлені родини, з урахуванням наведених даних про особу винної, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується виключно позитивно та просила пробачення у потерпілої, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, але пасивну роль обвинуваченої у його вчиненні, а також з огляду на думку потерпілої щодо врахування цих обставин при призначенні покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання.

Тому суд апеляційної інстанції вважає, що є достатні підстави для звільнення обвинуваченої ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладення на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

У строк відбуття покарання обвинуваченим слід зарахувати строк їх попереднього ув`язнення з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та ОСОБА_7 задовольнити частково, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2016 року у відношенні ОСОБА_8 залишити без змін, а у відношенні ОСОБА_9 - змінити.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 76 КК України на засуджену ОСОБА_9 покласти обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

ОСОБА_9 звільнити з-під варти негайно.

В решті зазначений вирок суду у відношенні ОСОБА_9 залишити без змін.

Зарахувати у строк відбування призначеного покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі: ОСОБА_8 з 27.11.2015 року по 31.05.2016 року, та ОСОБА_9 з 10.03.2016 року по 31.05.2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3