Справа № 128/4751/15-к
ВИРОК
Іменем України
19 квітня 2016 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бар Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , одруженого, має на утриманні одну малолітню дитину та дружину, яка зайнята доглядом за малолітньою дитиною, з середньою спеціальною освітою, громадянина України, раніше не судимого,
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-
23 квітня 2014 року старший солдат ОСОБА_4 призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 ). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №88 від 21.04.2015 ОСОБА_4 переведено для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України. Наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_2 №26 в/с від 22.04.2015 ОСОБА_4 призначений на посаду слюсара відділення слюсарно - монтажних робіт і поточного ремонту агрегатів ремонтного взводу роти бойового та матеріального забезпечення, де проходить військову службу по даний час.
17 березня 2014 року Указом В.о. Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію» на території України оголошено часткову мобілізацію та після його затвердження 17 березня 2014 року Верховною Радою України цей указ набрав чинності, у зв`язку з чим в Україні відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» розпочався особливий період, який діє по даний час.
03 червня 2015 року старший солдат ОСОБА_4 , нехтуючи вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України умисно, з метою тимчасового ухилення від військової служби, самовільно залишив підрозділ військової частини НОМЕР_2 , що дислокується в АДРЕСА_4 . Знаходячись за межами військової частини НОМЕР_2 старший солдат ОСОБА_4 проводив час на власний розсуд, проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , чим протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
18 грудня 2015 року старший солдат ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_2 .
Таким чином старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період військової частини НОМЕР_2 , яка приймає участь в проведенні Антитерористичної операції, в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 03 червня 2015 року, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України - самовільно залишив підрозділ військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_4 , та в подальшому проводив час на власний розсуд, проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , і лише 18 грудня 2015 року повернувся до військової частини НОМЕР_2 , тобто був відсутній на службі понад 5 місяців.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину за ст.407 ч.4 КК України визнав повністю, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, розкаявся у вчиненому та пояснив, що він дійсно 03.06.2015 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України, що розташована в АДРЕСА_4 , поїхав додому, 18.12. 2015 року він самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_2 .
За згодою обвинуваченого, згідно ст.349 ч.3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів зібраних в ході досудового розслідування, стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, крім даних, що характеризують особу обвинуваченого, і при цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, у суду немає сумніву у добровільності його позиції, а також роз`яснено, що в такому випадку обвинувачений буде позбавлений можливості оспорювати дані фактичні обставини в апеляційному порядку.
Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини в умовах особливого періоду.
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, затруднений сімейний і матеріальний стан обвинуваченого, що він на обліку в КЗ ВОНД «Соціотерапія» та на обліку в лікарні ім. О.І. Ющенка не перебуває, що має на утриманні одну малолітню дитину, та вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Обставини, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, активне сприяння досудовому розслідуванню.
Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відсутні.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів.
Враховуючи вищезазначене, зважаючи на наявність пом`якшуючих вину обставин, щирого каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, активного сприяння досудовому розслідуванню і відсутність обтяжуючих вину обставин, тяжкість вчиненого злочину, що на його утриманні знаходяться малолітня дитина та дружина, яка зайнята доглядом за малолітньою дитиною, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 не представляє підвищену суспільну небезпеку та його виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства через що при призначенні покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статі обвинувачення він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням з призначенням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Визначене покарання обвинуваченому на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.
Керуючись ст.ст. 349 371, 373, 374 КПК України, суд
засудив:
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 :
- не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції;
- повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.
- періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції;
Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: