Ухвала іменем україни 16 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному проваджені судом першої інстанції, на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Осикувате П′ятихатського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, уродженця м. П′ятихатки Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянина України, уродженця с. Осикувате П′ятихатського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3, раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, кожному.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки кожному, і покладенням на них обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано винуватими у тому, що вони 23 січня 2015 року, близько 23 год. 40 хв., діючи за попередньою змовою між собою, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, проникли в приміщення на території ТОВ ІІ «Кольорові метали», яке розташоване за адресою: будинок №1 промисловий об'єкт 30 км автошляху Верхньодніпровськ − с.Вільні Хутори, Боровківська сільська рада, Верхньодніпровський район, Дніпропетровська область, та застосовуючи до охоронця даного підприємства ОСОБА_4 насильство, яке є небезпечним для здоров'я потерпілого, відкрито викрали електростанцію марки «Honda», модель №8304147, вартістю 6005,40 грн., чим спричинили вказаному підприємству матеріальну шкоду на зазначену суму.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року вказаний вирок районного суду щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції через неправильне застосування положень ст. 75 КК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених внаслідок м'якості.

При цьому, посилається на те, що при призначені засудженим покарання із застосуванням ст. 75 КК України, районний суд належним чином не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та не оцінив його суспільну небезпечність. Вважає, що суд апеляційної інстанції залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, у якій він наводив доводи щодо м'якості призначеного ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 покарання, в супереч вимогам ст. 419 КПК України, не надав вичерпних відповідей на доводи його апеляції і не навів в ухвалі переконливих підстав прийнятого рішення.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, та перевіривши додані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні ними кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 186 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м'якість призначеного ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 покарання у зв'язку з їх звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення та повинні братися до уваги обставини, які його пом'якшують і обтяжують.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 зазначеного Кодексу в разі , якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, районний суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України належить до категорії тяжких, дані про особи винних, які раніше не судимі, позитивно характеризуються, на диспансерному обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебувають, визнав обставиною, яка пом'якшує покарання - щире каяття. Зваживши на зазначене, а також те що, ОСОБА_1 має постійне місце проживання і роботи, на його утриманні знаходиться малолітня дитина, яка є інвалідом і потребує постійного догляду, а також те, що потерпілий немає претензій до засудженого; ОСОБА_2 мешкає із жінкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу та має на утриманні двох малолітніх дітей, потерпілий претензій до засудженого немає; ОСОБА_3 має на утриманні малолітню дитину, відсутність претензій у потерпілого до засудженого, та з урахуванням сукупності цих обставин, дійшов правомірного висновку про можливість застосування до засуджених положень статей 75, 76 КК України та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням.

З таким висновком також погоджується колегія суддів та вважає призначене засудженим ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 покарання обґрунтованим і необхідним для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Це рішення у вироку мотивоване, не викликає сумнівів у його відповідності вчиненому, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Крім того, аналогічні за змістом доводи прокурора про м'якість призначеного засудженим покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Як убачається зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за апеляційною скаргою прокурора, який у своїй апеляційній скарзі просив застосувати при призначенні покарання для усіх засуджених вимоги ст. 69 КК України, перевірив наведені доводи скарги прокурора, всебічно їх розглянув і відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України .

У даному провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які б свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття касаційного провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному проваджені судом першої інстанції, на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7