АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У х в а л а
Іменем України

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду м. Києва кримінальне провадження № 0011675 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мукачеве, Закарпатської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за участю:

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.
Згідно з вироком суду, 16 вересня 2013 року близько 02-00 год., особа матеріали справи щодо якої ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року виділені в окреме провадження, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись поряд з підземним переходом станції метро «Либідська», що розташований біля будинку № 136 по вул. Великій Васильківській в м. Києві, з метою

Справа № 11-кп/796/1120/2014
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України
Головуючий у першій інстанції:ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1
відкритого викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_11 , вступила в злочинну змову зі своїм знайомим ОСОБА_12 . Реалізуючи свій злочинний умисел зазначена вище особа, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_13 , під приводом необхідності поговорити утрьох, провели ОСОБА_11 до сходинкового майданчика зазначеного підземного переходу та погрожуючи йому застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, подолали таким чином волю останнього до опору. Після чого, вказана особа та ОСОБА_13 , з корисливих мотивів, незаконно заволоділи чужим майном, яке належить ОСОБА_11 , а саме: курткою зі шкірозамінника виробника «Джордж», вартістю 600 грн.; мобільним телефоном «Нокіа С1-02», вартістю 400 грн., з сім-картою вартістю 10 грн., на рахунку якої знаходилось грошові кошти в сумі 5 грн. та картою пам`яті, вартістю 50 грн.; золотим ланцюжком та золотим хрестиком, вартістю 3 500 грн.; шкіряним гаманцем, вартістю 100 грн.; грошовими коштами в сумі 250 грн. Відкрито викравши чуже майно, зазначена вище особа та ОСОБА_6 залишили місце злочину, завдавши потерпілому ОСОБА_11 шкоди на загальну суму 4 915 грн.
Не погодившись з вказаним вироком прокурор ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинувачених, посилаючись на неправильність вироку суду в частині призначеного покарання, просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 не дав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, діям обвинуваченого, які виразились у відкритому викраденні чужого майна, поєднаним із погрозою застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та посягали на одне з найцінніших соціальних благ право власності. Суд також не врахував дані про особу засудженого соціальні характеристики, ставлення до членів суспільства, дотримання вимог суспільного співжиття. За таких обставин, на думку прокурора, звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, не враховує принципу індивідуалізації покарання, та свідчить про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, котрий підтримав подану апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого та захисника, які заперечували проти апеляційної скаргу та просили її відхилити, провівши судові дебати та надавши обвинувачуваному останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного.
Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав обвинуваченого ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна(грабежі), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, обвинувачений ОСОБА_6 визнав повністю та не оспорював фактичні обставини кримінального провадження.

У зв`язку із цим, судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані обвинувачені, досліджені матеріали провадження, які характеризують їх особу, дослідження інших доказів визнано недоцільним, виходячи з вимог ст.349 КПК України.

Оцінивши вищенаведені докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.
При призначенні покарання обвинуваченому, судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких, дані про особу ОСОБА_6 , котрий характеризується задовільноно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей та матір інваліда другої групи. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, відшкодування потерпілому завданої шкоди. Обставиною, які його обтяжують судом визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З`ясувавши ці обставини та перевіривши їх доказами, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, шляхом застосування ст. 75 КК України, із покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України, вважаючи , що саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення винного.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд при звільненні від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 порушив вимоги закону про кримінальну відповідальність, спростовуються наведеними вище міркуваннями суду першої інстанції з цього приводу.
До того ж, під час апеляційного розгляду встановлені додаткові дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме те, що він фактично не ухилявся від явки до суду, так як 10 березня 2015 року був мобілізований до лав Збройних сил України Мукачівським воєнкоматом та позитивно зарекомендував себе під час проходження служби, де характеризується виключно з позитивного боку, з урахуванням ділових і моральних якостей представлений до присвоєння позачергового звання «молодший сержант».
Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання, на думку колегії суддів, не є занадто м`яким або не справедливим для обвинуваченого, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а рішення суду про його звільнення, на підставі ст.75 КК України, від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з іспитовим строком 3 роки, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України - не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції, відповідає положенням зазначеного кримінального закону .

Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та постановлення в цій частині свого вироку, а тому апеляційна скарга прокурора ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

В зв`язку з наведеним відпала необхідність в подальшому триманні ОСОБА_6 під вартою, і цей запобіжний захід щодо нього підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року щодо ОСОБА_6 без змін.
Скасувати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, звільнивши його з під варти негайно, в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3