УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №290/383/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.125 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №290/383/15-к за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Романівського районного суду Житомирської області від 25 травня 2015 року відносно
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , -
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції і ухвалити новий вирок, яким виправдати її за ч.1 ст.125 КК України та відмовити у задоволенні позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з неї моральної шкоди за безпідставністю. Крім того, просить повідомити прокурора Житомирської області про грубі порушення слідчим Романівського РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_10 кримінального процесуального законодавства, поєднані зі штучним створенням доказів обвинувачення. Наголошує, що досудове розслідування завідомо неправдивої заяви ОСОБА_7 про вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, проводилося з грубим порушенням вищезазначеним слідчим положень ч.2 ст.9 КПК України, щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин цієї справи та відповідного виявлення всіх обставини, що як викривають так і виправдовують обвинуваченого та їх належною правовою оцінкою. Зазначає, що слідчим не проведено відповідної перевірки її показань про дії потерпілої ОСОБА_7 04 березня 2015 року близько 14 години біля веранди їх будинку. Крім цього, вважає, посилаючись на протоколи допитів свідків, що слідчим було їх сфальсифіковано. Ставить під сумнів показання малолітнього свідка ОСОБА_11 дані нею під час допиту 07 березня 2015 року та вважає, що для встановлення здатності останньої правильно сприймати події, адекватно на них реагувати та вірно відтворювати їх у своїх показаннях, слід було призначити психолого-психіатричну експертизу. Також, звертає увагу на те, що під час проведення судово-медичної експертизи 05 березня 2015 року експерт не дав відповідь на запитання слідчого, поставлене в постанові від 05.03.2015 року, щодо місця та напрямку дії травмуючої сили на частини тіла потерпілої ОСОБА_7 . При цьому, наголошує, що вищенаведене суд першої інстанції належно не оцінив, при ухваленні вироку залишив поза увагою і ряд інших обставин, а саме: копію рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 березня 2015 року, щодо позбавлення її права на спадщину після смерті батька, копій проїзних квитків за 27 та 29 березня 2013 року, якими підтверджується, що 08 квітня 2013 року її мати звернулася до Романівського РВ УМВС України в Житомирської області із завідомо неправдивою заявою про заподіяння їй тілесних ушкоджень та копію позовної заяви ОСОБА_7 про її виселення, яка залишена Романівським районним судом без розгляду. Також, вважає, що суд невірно оцінив та врахував показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . Окрім того, наголошує на допущенні судом порушення положень ст.367 КПК України при проголошенні вироку.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 , потерпіла ОСОБА_7 просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, вважає, що апеляційні доводи останньої є необґрунтованими, надуманими та не відповідними фактичним обставинам провадження, а судове слідство проведено з додержанням вимог КПК України.
Прокурор в своїх запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої вважає вирок законним та просить залишити його без змін. При цьому, наголошує, що доводи обвинуваченої ОСОБА_9 про свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України ґрунтуються лише на її власних показаннях та спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_7 та допитаних свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також наданими та дослідженими в судовому засіданні доказами.
Згідно вироку суду першої інстанції, обвинувачену ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 04 березня 2015 року, близько 14 год., ОСОБА_9 , знаходячись на території домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , умисно, на ґрунті довготривалих неприязних відносин в процесі сварки нанесла своїй матері ОСОБА_7 один удар ногою по внутрішній поверхні правого колінного суглобу, заподіявши їй згідно висновку судово-медичного експерта №293 від 05.03.2015 року тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правого колінного суглобу, що відноситься до легкого ступеню тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я. Своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_9 в підтримку своїх апеляційних вимог, пояснення потерпілої, її представника та думку прокурора, які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, досудове та судове слідство у ній проведено з додержанням вимог кримінального процесуального закону, порушень, що тягли б скасування чи зміну ухваленого вироку, не встановлено, а висновки суду про винність ОСОБА_9 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджені перевіреними у ньому та викладеними у вироку доказами. Доводи викладені обвинуваченою в поданій апеляції є безпідставними і спростовуються наявними у провадженні доказами.
В ході судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_9 свою вину у нанесенні тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 не визнала, хоча факт конфлікту з потерпілою не заперечувала. Вказала, що з потерпілою, яка є її матір`ю, тривалий час має неприязні стосунки. 4 березня 2015 року на територію її домогосподарства прийшов ОСОБА_14 з яким у неї виникла словесна суперечка. Потім з`явилася потерпіла ОСОБА_7 , затіяла сварку та кинулася на неї. Проте вона втекла та заховалася в будинку. Будь-яких тілесних ушкоджень в той день потерпілій ОСОБА_7 вона не наносила.
У вироку суд першої інстанції, належним чином проаналізувавши, обґрунтовано дав критичну оцінку цим показанням обвинуваченої ОСОБА_9 , які повністю спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка пояснила, що 04.03.2015 року вона побачила як між ОСОБА_14 та обвинуваченою відбувалася суперечка, в ході якої остання звинувачувала його у крадіжці граблів. Вона втрутилася у дану суперечку, внаслідок чого ОСОБА_9 відреагувала агресивно, догнала її та нанесла один удар ногою під праве коліно. В цей час біля неї знаходилася малолітня внучка ОСОБА_11 , а ОСОБА_14 був біля криниці.
Показання потерпілої ОСОБА_7 повністю узгоджуються і підтверджуються іншими належними доказами дослідженими судом першої інстанції та обґрунтовано покладеними в основу вироку на підтвердження вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що він постійно допомагає по домогосподарству потерпілій ОСОБА_7 04.03.2015 року він знаходився на подвір`ї обвинуваченої, скидав сіно, помилково взяв граблі, що належали ОСОБА_9 . З цього приводу обвинувачена почала з ним сваритися. Згодом підійшла потерпіла ОСОБА_7 , де між нею та обвинуваченою виникла сварка. Коли знаходився біля криниці, почув крик потерпілої ОСОБА_7 та побачив, як вона присіла і трималася за коліно. В подальшому зі слів потерпілої йому стало відомо, що обвинувачена нанесла їй удар в ногу.
З показань свідка ОСОБА_11 вбачається, що в той день, коли її бабуся ОСОБА_7 прийшла подоїти корову, ОСОБА_9 почала на неї кричати, вдарила бабусю в ногу, їй було боляче. ОСОБА_14 в цей час знаходився біля криниці.
Апеляційний суд звертає увагу на необґрунтованість тверджень обвинуваченої ОСОБА_9 про недопустимість як доказу показань свідка ОСОБА_11 . Так, малолітня свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої інстанції була допитана з дотриманням вимог ст.354 КПК України, в присутності законного представника ОСОБА_13 та представника служби у справах дітей Романівської РДА ОСОБА_17 .
На переконання апеляційного суду необґрунтованими є доводи викладені обвинуваченою в апеляційній скарзі про не проведення в кримінальному провадженні психолого-психіатричної експертизи малолітньої ОСОБА_11 .
Згідно матеріалів провадження в ході його досудового розслідування та судового розгляду клопотання про проведення психолого-психіатричної експертизи малолітнього свідка ніким з учасників процесу не заявлялося.
Аналіз показань малолітнього свідка ОСОБА_11 даних в суді першої інстанції та зафіксованих у встановленому порядку на компакт-диску звукозапису судового засідання, свідчить про їх достатню послідовність, зрозумілість та вказує на необґрунтованість тверджень обвинуваченої ОСОБА_9 про необхідність шляхом експертизи дослідити адекватність та правильність сприйняття подій малолітньою ОСОБА_11 .
Достовірність та допустимість як доказів показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , які вони дали в ході судового розгляду, були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції з відповідною оцінкою про їх правдивість викладеною в мотивувальній частині вироку, з якою повністю погоджується апеляційний суд.
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показав, що його мати ОСОБА_7 давно знаходиться із його сестрою ОСОБА_9 у неприязних відносинах, оскільки остання постійно її ображає та виганяє з будинку, у зв`язку з чим мати проживає в нього. Того дня мати прийшла до нього додому та повідомила про нанесення ОСОБА_9 їй удару в область ноги. Вказане також підтвердила його дочка ОСОБА_11 , яка була свідком цих подій.
Показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які є сестрами потерпілої ОСОБА_7 , підтверджено факт того, що між потерпілою та обвинуваченою давно існують неприязні відносини. 04 березня 2015 року до них телефонувала потерпіла ОСОБА_7 та повідомила, що її побила дочка ОСОБА_9 .
Факт заподіяння потерпілій ОСОБА_7 тілесного ушкодження, підтверджено висновком судово-медичного експерта №293 від 05.03.2015 року, згідно якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правого колінного суглобу, що відносяться до легкого ступеню тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я. Встановлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо від удару взутою ногою. Враховуючи локалізацію тілесних ушкоджень експерт вважає, що було нанесено не менше одного удару. Виявлені тілесні ушкодження могли утворитися в термін та за обставин, вказаних в постанові слідчого.
На думку апеляційного суду даний висновок судово-медичного експерта відповідає вимогам ст.ст.69, 101, 102 КПК України, доводи обвинуваченої про неповноту такого висновку є необґрунтованими. У цьому висновку зазначено час його проведення 05.03.2015 року. Згідно дослідної частини в ОСОБА_7 на внутрішній поверхні правого колінного суглобу було виявлено синець овальної форми розміром 4,5х1,5 см. Згідно обставин справи, викладених в постанові слідчого для дослідження експертом в сукупності із питаннями судово-медичного характеру, було вказано, що 04.03.2015 року близько 14 год. ОСОБА_9 нанесла один удар ногою по тильній стороні правої нижньої кінцівки в районні колінного суглобу ОСОБА_7 . За результатами дослідження експерт прийшов до висновку, що виявлені тілесні ушкодження могли утворитися в термін та за обставин вказаних в постанові слідчого. Експертом з достатньою повнотою були встановлені тілесні ушкодження у потерпілої, їх тяжкість та локалізацію, час, механізм їх утворення, вид травматичної дії від якої вони утворилися.
Не заслуговують на увагу посилання обвинуваченої на порушення допущені слідчим при допиті в ході досудового розслідування свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 .
Вказані протоколи допиту цих свідків в матеріалах провадження відсутні. Як доказ вини обвинуваченої до суду прокурором не подавалися. Під час судового розгляду судом першої інстанції не досліджувалися, належні процесуальні підстави для їх витребування були відсутні.
Суд першої інстанції дотримався вимог ст.23 КПК України та правильно в основу вироку поклав безпосередньо досліджені ним докази показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , дані ними в ході судового розгляду провадження.
В мотивувальній частині вироку суд першої інстанції правильно звернув увагу, що посилання обвинуваченої на те, що синець у потерпілої міг утворитися, коли вона вилазила на воза, або коли злазила з драбини і оступилася, повністю спростовуються вище наведеними послідовними і логічними показаннями потерпілої, свідків та висновком судово-медичної експертизи №293 від 05.03.2015 року.
Необґрунтованими є твердження обвинуваченої ОСОБА_9 про неврахування судом наданих нею доказів, а саме: рішення апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2014 року, копія позовної заяви від 15.08.2014 року про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, довідки та акти Романівської сільської ради, заяви до Романівської сільської ради. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції задовольнив клопотання обвинуваченої про приєднання вказаних документів до матеріалів провадження. Разом з тим, судом першої інстанції у вироку цим документам була дана правильна відповідна оцінка, згідно якої ці матеріали встановлюють лише факт існування між обвинуваченою ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_18 довготривалих неприязних відносин, в тому числі, із-за спору відносно житлового будинку. При цьому, надані обвинуваченою ОСОБА_9 копії проїзних квитків за 27.03.2013 року та 29.03.2013 року не спростовують її винуватість та не мають належного доказового значення в провадженні.
Не підтвердженими є доводи обвинуваченої про порушення судом першої інстанції вимог ч.2 ст.367 КПК України. Так, будь-які дані про те, що суддя під час перебування в нарадчій кімнаті залишив її та здійснював розгляд інших цивільних справ, як стверджує обвинувачена, - відсутні.
Як вбачається із журналу та звукозапису судового засідання, суд видалився до нарадчої кімнати 25.05.2015 року об 11 год. 47 хвил., а повернувся та оголосив вирок 25.05.2015 року о 16 год. 35 хвил. При цьому, видаляючись до нарадчої кімнати, суд не повідомляв учасників процесу, що оголошення вироку має відбутися 26.05.2015 року о 8 год., як зазначає обвинувачена в апеляційній скарзі.
За таких обставин, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Підстави для зміни чи скасування вироку за мотивами викладеними в апеляційній скарзі обвинуваченої відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Романівського районного суду Житомирської області від 25 травня 2015 року без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді :