Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 18 лютого 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000078 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2015 року.

Вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2015 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та проживаючого у АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що судимостей не має,

засуджено:

- за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Цим же вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у справі.
Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2015 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено свій, яким визначено вважати винуватим ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. В решті вирок суду залишено без зміни.
За обставин встановлених судом та детально описаних у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в житло; за таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло.

Так, 12 березня 2015 року, приблизно о 11.00 год., ОСОБА_6 , за допомогою заздалегідь підготовлених знарядь, відчинив замок дверей квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_7 та проникнувши туди таємно викрав грошові кошти в сумі 300 грн., які одразу поклав собі в карман та склав на диван у кімнаті цінні речі, на загальну суму 4240 грн., якими хотів заволодіти, однак не довів свій злочинний умисел до кінця, так як в цей час до квартири повернувся її власник, помітивши якого ОСОБА_6 утік, залишивши все майно, однак його одразу наздогнав потерпілий та затримав.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості. Не погоджується з наведеними у вироку мотивами скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, посилаючись на те, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, заподіяну шкоду відшкодував, потерпілий до нього претензій не має, позитивно характеризується, має постійне місце роботи, утримує хвору матір. З урахуванням зазначеного, а також з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення вважає, що у суду є достатньо підстав для застосування ст. 75 КК України.

У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , зміст якої є аналогічним змісту касаційної скарги засудженого, просять скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції посилаючись на суворість призначеного ОСОБА_6 покарання. Вказують, що останній заподіяну шкоду їм відшкодував, а тому до нього претензій у них не має та вважають, що у суду є достатньо підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

У касаційній скарзі прокурор також просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. Прокурор не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України за епізодом заволодіння 300 грн. та вважає, що дії засудженого за вказаним епізодом слід кваліфікувати за відповідною частиною ст. 186 КК України. Зазначає про залишення без належної перевірки доводів апеляційної скарги прокурора про це. Вказує, що з огляду на неправильне, на його думку застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_6 , призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора і заперечував проти задоволення касаційних скарг засудженого і потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України. При цьому, суд ретельно перевірив доводи сторони обвинувачення про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_6 за епізодом з викраденням 300 грн. за ч. 3 ст. 186 КК України та обґрунтовано визнав їх безпідставними.

Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України. Дотримуючись вимог ч. 3 ст. 337 КПК України та у відповідності з положеннями ч. 5 ст. 95 цього Кодексу, суд першої інстанції постановив вмотивований вирок, який відповідає вимогам ст. 374 КПК України в цій частині.

З наведеними в ньому судом першої інстанції висновками погодився і апеляційний суд. Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне, на його думку, застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_6 за епізодом з 300 грн., суд апеляційної інстанції вказав, що засуджений у присутності потерпілого нічого не викрадав, будь-якого насильства не застосовував, опору не чинив. Потерпілий ОСОБА_8 в момент затримання ОСОБА_6 про викрадені з квартири грошові кошти не знав, а виявив цей факт значно пізніше, що свідчить про наявність реальної можливості у останнього розпорядитися ними. Все зазначене підтверджує те, що засуджений, проникнувши у житло, за відсутності потерпілих та інших сторонніх осіб, таємно викрав грошові кошти в сумі 300 грн. Тому, дії ОСОБА_6 суд першої інстанції правильно перекваліфікував з ч. 3 ст. 186 на ч. 3 ст. 185 КК України. Суд касаційної інстанції також погоджується з такими висновками, оскільки вони підтверджуються матеріалами кримінального провадження, в зв`язку з чим вважає безпідставними доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України за вказаним епізодом.

При призначенні засудженому покарання суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, дані про особу засудженого, який позитивно характеризувався за місцем роботи та проживання, мав на утриманні хвору матір, визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, сприяв розкриттю злочину, відшкодував заподіяну ним шкоду, в зв`язку з чим потерпілі претензій до нього не мали та висловлювали позицію щодо призначення засудженому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. Водночас, зваживши всі наведені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства із встановленням для нього іспитового строку на підставі ст. 75 КК України.

Однак, при застосуванні ст. 75 КК України суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, на що правильно звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Як випливає з положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином мотивоване.
При перегляді справи за апеляційною скаргою прокурора, який не погоджувався зі звільненням ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, посилаючись на відсутність, на його думку, достатніх підстав для цього, вказаний суд слушно констатував неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при застосуванні ст. 75 КК України.
Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з огляду на те, що районний суд звільняючи ОСОБА_6 від відбування основного покарання із випробуванням безпідставно послався на його щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної шкоди, так як шкода фактично не була повернута, а гроші були вилучені при його затриманні. Обставини, визнані судом такими, що пом`якшують покарання, давали суду підстави для призначення мінімального покарання, передбаченого санкціями закону, за якими засуджений притягувався до кримінальної відповідальності, однак вони жодним чином не знижували ступеня тяжкості вчиненого та не є достатніми підставами для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Детально проаналізувавши все зазначене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано прийняв рішення про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в цій частині та ухвалення свого. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК України. У ньому правильно зазначено зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
З висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання погоджується і суд касаційної інстанції, в зв`язку з чим, твердження засудженого та потерпілих про наявність достатніх підстав вважати можливим його виправлення без ізоляції від суспільства, колегія суддів вважає безпідставними та приходить до висновку, що призначене судом апеляційної інстанції покарання останньому є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог засудженого, потерпілих та прокурора немає.
Керуючись статтями 433-436, 438, 441, 442 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення таоскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3