АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 0000496 щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новосілки Макарівського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 18 червня 1998 року Жовтневим районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 140, ч. ч. 1, 2 ст. 141, ч. 2 ст. 142, ч. 2 ст. 143, ст. 42 КК України 1960 року на 6 років позбавлення волі,
- 19 серпня 2002 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309, ч. ч. 2, 3 ст. 186, ст. ст. 70, 71 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі,
29 листопада 2007 року звільненого з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Реутинці Кролевецького району Сумської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Реутинці Кролевецького району Сумської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Бровари Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого:
- 18 листопада 1996 року Броварським міським судом Київської області за ч. 3 ст. 140, ст. 46-1 КК України 1960 року на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік,
- 17 березня 1997 року Броварським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 142, ст. 42 КК України 1960 року на 7 років 6 місяців позбавлення волі,
- 9 грудня 2002 року Броварським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 187, ст. 71 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі,
9 грудня 2008 року звільненого умовно-достроково з місць позбавлення волі на 2 роки 1 місяць 4 дні;

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 , обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року, -

за участю сторін:

прокурорів - ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,

потерпілих - ОСОБА_23 , ОСОБА_24 ,

захисників - ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_25 ,

виправданого - ОСОБА_13 ,

обвинувачених - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання:

ОСОБА_10 у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацію всього належного йому майна за виключенням житла,

ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , кожному, у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного їм майна за виключенням житла.

Цим же вироком ОСОБА_13 виправдано за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за викладених в обвинувальному акті обставин.

Судом вирішено питання щодо цивільних позовів, судових витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційних скаргах з уточненнями:

Захисник ОСОБА_15 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить обвинувальний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Апелянт зазначає про те, що орган досудового розслідування не виконав вказівки ухвали Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2012 року при поверненні даної справи на додаткове розслідування. В обвинувальному акті та у вироку містяться посилання на обставини, які не підтверджуються належними і допустимими доказами. Суд в основу вироку безпідставно поклав первинні показання обвинувачених, дані ними під впливом фізичного і психологічного тиску, натомість відхиливши їх показання під час судового розгляду. Факт застосування незаконних методів слідства до ОСОБА_10 підтверджується наявністю в прокуратурі міста Києва кримінального провадження за даним приводом. До того ж, з ІТТ ГУМВС України в м. Києві на запит суду надавалась довідка, де зазначені тілесні ушкодження, що виявлені у ОСОБА_10 в період його перебування в Печерському РУ ГУМВС України в м. Києві. Однак, цим обставинам суд належної оцінки не дав.

Крім того, в матеріалах відсутні експертні висновки стосовно отриманих потерпілими тілесних ушкоджень, документи, підтверджуючі наявність у ОСОБА_24 та ОСОБА_23 грошових коштів. Окрім показань потерпілих, нічим не доводиться, що нападники були в камуфляжній формі, шапках та з автоматами. Роздруківки телефонних з`єднань свідчать про те, що 16 травня 2011 року ОСОБА_10 перебував в іншому місці, а не на території ГБК «Либідь», під час провадження не встановлено та у ОСОБА_10 не вилучено знаряддя, яке використовувалось при вчиненні розбійного нападу, а саме, камуфляжна форма, шапка-маска з прорізами для очей, предмети, схожі на бойові автомати, а також мобільні телефони і грошові кошти потерпілих. Суд, пославшись на роздруківки, не розтлумачив у вироку, в чому полягає їх доказовість.

Захисник звертає увагу, що постанови про порушення кримінальної справи від 25 травня, 1 та 2 червня 2011 року винесені з грубим порушенням ст. 130 КПК України 1960 року, оскільки в них не зазначені час і місце їх складання. Слідчим порушено право ОСОБА_10 на захист, у зв`язку з тим, що у визначений законом строк йому не було надано захисника, в тому числі при пред`явленні йому обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

При цьому вказує, що обвинувачені ОСОБА_12 , ОСОБА_11 і виправданий ОСОБА_13 під час судового розгляду не показували на обставини, які б свідчили про його причетність до вчиненого. Власне він, ОСОБА_10 , пояснював, що свої первинні показання, а саме явку з повинною, при допиті як підозрюваний, відтворенні обстановки та обставин події, він давав під фізичним та психологічним тиском працівників міліції, у зв`язку із чим обмовив себе і інших обвинувачених. Обставина того, що до нього застосовувалися недозволені методи слідства підтверджується відеозаписом відтворення обстановки та обставин події від 3 червня 2011 року, а також його оглядом в СІЗО, під час якого у нього були виявлені тілесні ушкодження, отримані ним в Печерському РУ ГУМВС України в м. Києві, показаннями свідків ОСОБА_26 і ОСОБА_27 . Всі слідчі і процесуальні дії проведенні з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону та порушенням його права на захист. Звертає увагу, що при проведенні відтворення обстановки та обставин події за його участю понятим був ОСОБА_28 , який є рідним братом потерпілого ОСОБА_24 , що є порушенням закону. Також, відповідно до показань свідка ОСОБА_29 і журналу первинного обстеження осіб, які поміщуються в ІТТ, до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 застосовувався фізичний тиск, а показання свідків - оперуповноваженого ОСОБА_30 і слідчого ОСОБА_31 про добровільність дачі обвинуваченими своїх показань є неправдивими. Очна ставки між ОСОБА_11 і його дружиною ОСОБА_26 проведена з порушенням закону, оскільки слідчий попередив учасників про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань. Отже, перераховані докази, на думку ОСОБА_10 , є недопустимими, однак суд поклав їх в основу обвинувального вироку.

Крім цього, суд послався на протокол очної ставки між ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , але він не доказує його участі у вчиненні нападу на потерпілих. Виходячи з показань свідка ОСОБА_32 , які суд визнав достовірними та поклав в основу вироку, він, ОСОБА_10 , під час вчинення правопорушення перебував з ним у приміщенні охорони, а відтак не міг безпосередньо вчинити нападу на потерпілих та нанести їм удари. Тому потерпілі і не можуть вказати на нього, як на особу, що вчинила напад. Разом з тим, вважає, що показання свідка ОСОБА_32 не можуть бути доказом його вини, оскільки він плутається в описі зовнішності нападника. Також, в обвинувальному акті зазначено, що потерпілому ОСОБА_24 наносилися удари і до нього застосовувався електрошокер, а у вироку з незрозумілих причин зазначено, що такі дії вчинялися по відношенню до потерпілого ОСОБА_23 . Суд не встановив кількість осіб, які вчинили розбійний напад. Потерпілі давали непослідовні показання про суму викрадених у них грошових коштів і майна. При цьому свідок ОСОБА_33 зазначав про те, що потерпілі, коли їздили за запчастинами ніколи не розраховувались готівкою, а свідок ОСОБА_34 пояснювала, що потерпілі ніколи не розраховувалися іноземною валютою. Суд у вироку не обґрунтував чому він не взяв до уваги показання цих свідків. Ні гроші, ні мобільні телефони потерпілих не були виявлені у нього або інших обвинувачених. Не обґрунтовано, яким чином доводять його вину роздруківки телефонних з`єднань.

Вважає, що наявні в матеріалах провадження докази не свідчать про його причетність до вчиненого і не можуть бути прийняті до уваги через їх недопустимість.

Захисник ОСОБА_16 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості її підзахисного.

Вказує, що під час судового розгляду ОСОБА_11 і інші обвинувачені давали послідовні показання про їх непричетність до вчиненого та зазначали, що свої первинні показання вони давали під тиском працівників міліції, тому вони є неправдивими. Аналіз показань ОСОБА_11 під час провадження, на думку захисника, свідчить про те, що після припинення фізичного та психологічного тиску на нього зі сторони працівників міліції, він давав правдиві показання про свою непричетність. Факт застосування до ОСОБА_11 недозволених методів слідства під час його затримання, відібрання явки з повинною і пояснень підтверджується даними з ІТТ та СІЗО, згідно з якими під час огляду у нього та ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження.

Суд дав неправильну оцінку доказам, деяким доказам не дав оцінки взагалі, а деякі проігнорував. Так, в основу вироку покладено первинні показання обвинувачених, отримані із застосуванням до них фізичного та психологічного тиску. При цьому, поза увагою суду залишилося і не досліджено, що в прокуратурі міста Києва перебуває кримінальне провадження по факту нанесення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_10 тілесних ушкоджень працівниками Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві. Орган досудового розслідування не встановив осіб, які також вчинили напад, знаряддя вчинення злочину, місцезнаходження грошових коштів, проігнорував вказівки ухвали Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2012 року. Потерпілі ОСОБА_24 і ОСОБА_23 не дали чіткого опису зовнішності осіб, що нападали, і не змогли прямо вказати на обвинувачених, не підтвердили суми викрадених у них грошових коштів. Показання свідків, допитаних судом, не свідчать про причетність ОСОБА_11 та інших обвинувачених до вчиненого. А свідки ОСОБА_35 , ОСОБА_36 і ОСОБА_37 повністю підтвердили показання ОСОБА_11 про його місцезнаходження 16 травня 2011 року.

Слідчі дії проведені з порушенням вимог закону, ні обвинуваченим, ні потерпілим не роз`яснювалися їхні права, під час відтворення поняті ОСОБА_38 і ОСОБА_39 не знаходилися разом з обвинуваченими і не чули які вони давали пояснення. Тому ці дані не можуть бути покладені в основу вироку.

Обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження за відсутності доказів, які доводять його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час провадження та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам, обвинувачений наводить аналогічні апеляційній скарзі свого захисника ОСОБА_16 доводи.

Захисник ОСОБА_17 , якій діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

При цьому апелянт зазначає про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і в основу обвинувального вироку безпідставно покладені показання потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_23 , оскільки вони є непослідовними і містять суттєві протиріччя, зокрема, стосовно того, чи офіційно працював у них ОСОБА_12 , куди їздив з ними у відрядження, суми викрадених у них грошових коштів. До того ж, показання потерпілих не узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_32 , на які суд послався також як на доказ вини, в частині кількості нападників, їх одягу, обставин вчиненого нападу, будови приміщення охорони і офісу потерпілих. Вважає, що повторний допит потерпілого ОСОБА_24 в суді через те, що звукозапис з його показаннями не зберігся, не ґрунтується на вимогах закону і свідчить про фальсифікацію доказів. Показання ж інших свідків, висновки проведених експертиз і роздруківки телефонних з`єднань, на думку захисника, не доводять причетності обвинувачених до вчинення правопорушення, однак суд, надавши їм неправильну оцінку, безпідставно поклав в основу обвинувального вироку.

Крім цього, посилання у вироку, як на доказ вини, на первинні показання ОСОБА_12 , як і інших обвинувачених, є необґрунтованим, оскільки вони дані ними вимушено, під фізичним і психологічним тиском з боку працівників міліції. Не дивлячись на такі доводи захисту, суд не дослідив матеріали кримінального провадження відносно працівників Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві, які незаконно отримали від обвинувачених їх показання, а також журнал реєстрації затриманих осіб Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві за червень 2011 року, де зафіксовано зовнішній фізичний стан обвинувачених, коли їх доставили в районне управління. Зазначає, що дані протоколів явки ОСОБА_12 з повинною, його допитів як підозрюваного та обвинуваченого, відтворення обстановки та обставин події з ним, очної ставки між ним та ОСОБА_11 складені з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону та права ОСОБА_12 на захист, а тому підлягають виключенню з числа доказів вини у вироку.

Разом з тим, суд не встановив мотиву ОСОБА_12 на вчинення правопорушення та, зазначивши у вироку, що обвинувачені діяли згідно з розподіленими між собою ролями, не вказав між ким та які саме ролі було розподілено і не кваліфікував їх дії за відповідними статтями Загальної частини Кримінального кодексу України. Також, у вироку вказано, що ОСОБА_23 при нападі нанесено удари кулаками по обличчю і тулубу, однак сам потерпілий в суді таких показань не давав.

Захисник звертає увагу на те, що орган досудового розслідування проігнорував вказівки ухвали Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2012 року, якою дану кримінальну справу було повернуто на додаткове розслідування, оскільки не перевірив, зокрема, доводи захисту про застосування до обвинувачених незаконних методів слідства при відібранні у них первинних показань, не з`ясував розміру викраденого у потерпілих майна.

Таким чином, ОСОБА_17 вважає, що допустимих доказів винності ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення не має, у зв`язку із чим провадження підлягає закриттю.

Обвинувачений ОСОБА_12 також просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Такі вимоги обґрунтовує доводами, аналогічними апеляційній скарзі його захисника ОСОБА_17 , та, крім того, зазначає про те, що учасникам не роз`яснювалося право відводу, посилання у вироку на дані протоколів огляду місця події, огляду та вилучення, обшуку за місцем його проживання не доказують його причетності до вчинення правопорушення, стороною обвинувачення не спростовано його, як і ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , алібі, а в матеріалах відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що вони 16 травня 2011 року знаходилися на території ГБК «Либідь» по вулиці Залізничне шосе, 2, в місті Києві.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_14 просить вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити покарання за ч. 4 ст. 187 КК України: ОСОБА_10 у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна, ОСОБА_11 у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, ОСОБА_12 у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, а також визнати ОСОБА_13 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначити йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.

Апелянт вважає, що висновки суду, викладені у вироку, щодо недоведеності винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення не відповідають матеріалам провадження і є помилковими. Зазначає, що винність ОСОБА_13 доводиться показаннями потерпілих ОСОБА_24 і ОСОБА_23 , які впізнали в ньому особу, що вчинила на них напад, по зовнішнім прикметам. До того ж, обвинувачений ОСОБА_10 у своїй явці з повинною від 2 червня 2011 року зазначав про вчинення розбійного нападу разом зі своїх знайомим на ім`я ОСОБА_40 (як встановлено органом досудового розслідування ОСОБА_13 ) та двома невстановленими особами. Дана явка з повинною безпідставно визнана судом неналежним доказом, оскільки перевіркою не встановлено в діях працівників Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві ознак кримінального правопорушення при проведенні слідчих дій з обвинуваченими у даному провадженні, а доводи захисту щодо отримання ними тілесних ушкоджень від працівників районного управління є спробою ухилитися від відповідальності. Крім цього, суд не проаналізував показання ОСОБА_13 про те, що він переоформив власний магазин на іншу особу. На думку прокурора, це можна розцінювати, як спробу позбутися майна, яке є у ОСОБА_13 у власності, на випадок визнання його винним та призначення покарання з конфіскацією.

Обґрунтовуючи невідповідність призначеного судом обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 покарання внаслідок його м`якості прокурор зазначає, що вони вчинили особливо тяжке умисне кримінальне правопорушення, своєї вини у вчиненому не визнали, щиро не розкаялися та постійно змінювали свої показання, завданих потерпілим збитків не відшкодували і обставин, які б пом`якшували їх покарання, не встановлено.

На апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 захисник ОСОБА_25 , який діє в інтересах виправданого ОСОБА_13 , подав заперечення, в яких просить залишити вирок суду першої інстанції щодо його підзахисного без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і їх захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які підтримали свої апеляційні скарги, а також апеляційні скарги, подані іншими обвинуваченими і їх захисниками, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників; виправданого ОСОБА_13 і його захисника ОСОБА_25 , які просили не задовольняти апеляційної скарги прокурора та підтримали апеляційні скарги захисту; потерпілих ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених і їх захисників, провівши судові дебати, надавши обвинуваченим та виправданому останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження № 0000496, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно з вироком суду, у невстановлені досудовим слідством час та місці ОСОБА_12 , який, працюючи водієм вантажного автомобіля на території гаражно-будівельного кооперативу (ГБК) «Либідь», разом з ОСОБА_24 та ОСОБА_23 повинен був їхати у відрядження та знав про наявність у останніх при собі значної суми грошових коштів для закупівлі товару, переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, діючи з корисливих мотивів, вступив у попередню злочинну змову з ОСОБА_11 , в подальшому - з ОСОБА_10 , а той, в свою чергу, - з трьома невстановленими досудовим слідством особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, направлену на заволодіння майном ОСОБА_24 та ОСОБА_23 в особливо великих розмірах, шляхом нападу з погрозою застосування до них насильства, небезпечного для їх життя та здоров`я, для чого розробили злочинний план та розподілили між собою ролі. Отримане злочинним шляхом чуже майно вказані особи домовились розділити між собою.

Так, діючи згідно з попередньою домовленістю між собою та зі спільним наміром,:

ОСОБА_12 вранці 16 травня 2011 року, отримавши від ОСОБА_24 та ОСОБА_23 повідомлення про виїзд у відрядження ввечері цього ж дня, довів це до відома ОСОБА_11 , а той, в свою чергу, ОСОБА_10 , який повідомив про це невстановлених досудовим слідством осіб. Цього ж дня, приблизно о 21 годині, ОСОБА_12 , прибувши на територію ГБК «Либідь», що по вулиці Залізничне шосе, 2, в місті Києві, зустрів ОСОБА_23 та, приблизно через 40 хвилин, дочекавшись ОСОБА_24 , повідомив про приїзд потерпілих ОСОБА_11 , а той ОСОБА_10 , який знаходився разом з невстановленими досудовим слідством особами і чекали інформацію про приїзд потерпілих для вчинення злочину.

ОСОБА_10 спільно з невстановленими досудовим слідством особами, у цей же день о 22 годині, вдягнувши на себе камуфляжну форму співробітників правоохоронних органів та на голови в`язані шапки маски з прорізами для очей, взявши з собою завчасно заготовлені для вчинення злочину предмети, схожі на справжні бойові автомати «Калашникова», шляхом вільного доступу зайшли на охоронювану територію ГБК «Либідь», через незамкнені вхідні двері проникли у приміщення охорони та приміщення керівництва, де наказали охоронцю ОСОБА_41 лягти на підлогу та не чинити опору, після чого зв`язали йому ззаду руки пластмасовими джутами, щоб не дати йому можливості перешкодити вчиненню злочину. Далі, вони наказали ОСОБА_23 та ОСОБА_24 лягти на підлогу, направивши на них і погрожуючи застосуванням предметів, схожих на бойові автомати «Калашникова», які потерпілі сприймали за справжню бойову зброю та реально відчули загрозу застосування насильства, небезпечного для їх життя та здоров`я. Після цього нанесли ОСОБА_23 декілька ударів кулаками по обличчю і тулубу, ногами по корпусу в область нирок та застосували в спину електрошокер, від чого той впав на підлогу, а також заламали ОСОБА_23 руки за спину, повалили його на підлогу та нанесли декілька ударів по спині та обличчю, після чого зв`язали потерпілим ззаду руки пластмасовими джгутами, чим обмежили їх та подолали волю до опору, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останніх, і стали обшукувати приміщення, де знайшли та відкрито заволоділи чужим майном, а саме:

- спільними грошовими коштами ОСОБА_24 та ОСОБА_23 в сумі 105 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на час вчинення кримінального правопорушення становило 837 742,5 гривень; 2 020 Євро, що згідно з офіційним курсом НБУ на час вчинення кримінального правопорушення становило 23 014,5 гривень; 21 000 гривень;

- мобільним телефоном вартістю 1 084 гривень з сім-карткою вартістю 25 гривень, на рахунку якої було 50 гривень , барсеткою вартістю 50 гривень, які належали ОСОБА_24 ;

- мобільним телефоном вартістю 1 410 гривень з сім-карткою вартістю 25 гривень, на рахунку якої було 50 гривень, рюкзаком вартістю 250 гривень, двома гаманцями вартістю 500 і 300 гривень, які належали ОСОБА_23 ,

а всього заволоділи майном на загальну суму 885 501 гривень, що в 1882 рази перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, чим завдали потерпілим матеріальної шкоди у особливо великих розмірах.

Після цього ОСОБА_10 разом з невстановленими досудовим слідством особами з викраденим майном зникли, яке в подальшому, згідно з попередньою домовленістю, повинні були розділити між собою та ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Крім того, за обставинами вчинення 16 травня 2011 року на території ГБК «Либідь», що по вулиці Залізничне шосе, 2, в місті Києві, розбійного нападу на ОСОБА_24 та ОСОБА_23 з метою заволодіння їхнім майном у особливо великих розмірах, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для їх життя та здоров`я, вчиненого за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 та невстановленими особами, поєднаного з проникненням у сховище та приміщення, органом досудового розслідування обвинувачувався також ОСОБА_13 , якого вироком Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року виправдано за недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у приміщення, спрямоване на заволодіння їх майном у особливо великих розмірах, а ОСОБА_10 ще й як особою, яка раніше вчинила розбій, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується перевіреними судом першої інстанції доказами.

Такі висновки суду ґрунтуються на послідовних показаннях в судовому засіданні потерпілих і свідків, які, в свою чергу, узгоджуються з даними протоколів слідчих дій у кримінальному провадженні, роздруківками телефонних з`єднань.

Так, згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_23 в суді першої інстанції, він і ОСОБА_24 , займаючись з 2007 року підприємницькою діяльністю з продажу автозапчастин, запросили на роботу ОСОБА_12 , який в подальшому їздив разом з ними на закупку товару як водій. При поїздках вони з ОСОБА_24 брали з собою грошові кошти готівкою, про що завжди знав ОСОБА_12 , оскільки вони йому довіряли.

На 16 травня 2011 року вони з ОСОБА_24 запланували поїздку за товаром, про що приблизно за тиждень повідомили ОСОБА_12 . Власне він, ОСОБА_23 , заздалегідь повідомив ОСОБА_12 про те, що з ним поїде ОСОБА_24 і з собою обов`язково треба брати причіп, оскільки планується велика закупка товару.

Приблизно о 21 годині 16 травня 2011 року він приїхав до ГБК «Либідь», де побачив ОСОБА_12 біля їх автомобіля. Згодом туди ж приїхав ОСОБА_24 і вони з ним вдвох пішли в офісне приміщення, де почали обговорювати поїздку та витягли грошові кошти, щоб звіритись. У той час, коли він почав діставати грошові кошти з рюкзака, в приміщення забігло троє невідомих чоловіків в масках з прорізами для очей, берцах, міліцейських формах та з автоматами, які почали кричати та заставили їх лягти на підлогу. Один з невідомих чоловіків почав наносити йому удари, після чого він ліг на підлогу і йому зв`язали руки. При цьому обшукали його кишені, витягнули гаманець, обшукали шухляди. Тоді він бачив як били ОСОБА_24 .

Потім невідомі особи вибігли з офісу і зникли. ОСОБА_24 побіг за ними, а повернувшись сказав, що це були злодії. ОСОБА_24 розв`язав його і він викликав міліцію. В сусідній кімнаті також лежав зв`язаний охоронець, який повідомив, що його також тримали під прицілом автомата.

Загалом напад тривав декілька хвилин та розпочався одразу після того, як він з ОСОБА_24 зайшли в офіс. В результаті нападу у нього було викрадено рюкзак з грошовими коштами, два гаманця, мобільний телефон та інше майно. Того дня він мав передати ОСОБА_24 70 000 доларів, 2 020 Євро та 5 000 гривень, а у ОСОБА_24 при собі мало бути 35 000 доларів, 16 000 гривень.

Після нападу у ОСОБА_24 була розпухла щока, з носу і рота йшла кров, футболка була в крові.

Одразу після цієї події, ОСОБА_12 розпитував у охорони про те, що трапилось, а ОСОБА_24 порадив йому йти додому та повідомив, що поїздка відміняється. Він, ОСОБА_23 , помітив, що причіп до автомобіля ОСОБА_12 так і не зачепив та він знаходився в іншому місці. Про те, що вони збиралися їхати на закупку знали, окрім них, ще ОСОБА_12 і його, ОСОБА_23 , дружина.

Про ОСОБА_11 ОСОБА_12 йому ніколи не розповідав, тільки казав, що в нього є кум, який живе в місті Києві на Троєщині, з яким вони близько спілкуються, але до них в ГБК він ніколи не заходив (т. 14 а.с. 194-203, т. 15 а.с. 22-45).

Аналогічні за змістом показання в судовому засіданні дав потерпілий ОСОБА_24 , зокрема, про те, що 16 травня 2011 року в офіс на території ГБК «Либідь» забігло троє невідомих людей в масках, з автоматами, які вимагали їм зі ОСОБА_23 лягти на підлогу, почали наносити йому удари по обличчю, в голову, нирки, застосували до нього електрошокер, після чого їм зв`язали руки пластиковими джгутами. Він не міг чинити жодного опору, оскільки на нього були наведені стволи автоматів, які він сприймав, як реальну зброю. В ході нападу у нього вирвали сумку. При ньому було 35 000 доларів, 16 000 гривень та мобільний телефон, але це були не лише його гроші. Коли він вибіг з приміщення офісу після нападу, то побачив в сусідній кімнаті охоронця ОСОБА_42 , який також лежав зі зв`язаними руками. На вулиці вже нікого не було, а на його запитання ОСОБА_12 , який на той час знаходився на території ГБК, відповів, що нікого не бачив.

Також, потерпілий ОСОБА_24 зазначав про те, що водій ОСОБА_12 , будучи повідомлений про поїздку за товаром, телефонував і цікавився, на яку суму планується закупка. Кожного разу, коли вони їздили на закупки, то вони брали з собою рюкзак з грошима. Про те, що вони везуть з собою гроші знали лише ОСОБА_23 , ОСОБА_12 і він (т. 14 а.с. 95-105, т. 21 а.с. 16-23 ).

Наведені показання потерпілих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 відповідають тим, що вони давали під час досудового слідства 6 червня і 11 липня 2011 року, в тому числі, стосовно обставин вчиненого нападу, кількості нападників, викраденої суми грошових коштів та іншого майна, а також даним протоколів їх усних заяв про злочин від 16 травня 2011 року (т. 2 а.с. 12-13, 14, 15-20, 34-38, 106-108, 109-110, 120-122, 123-124), у зв`язку із чим обґрунтовано знайшли своє відображення у вироку.

Такі ж пояснення дали потерпілі і в суді апеляційної інстанції.

Будь-яких протиріч в показаннях потерпілих, даних ними, як в суді першої інстанції, так і під час кримінального провадження загалом, як на цьому наполягає сторона захисту в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає, як і фальсифікації доказів у зв`язку з незбереженням технічного запису судового засідання та передопитом в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_24 , оскільки це не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Показання потерпілих стосовно завданої їм кримінальним правопорушенням шкоди, з огляду на їх послідовність під час провадження, а також наданих ними, як суб`єктів малого підприємництва, в суді першої інстанції податкових звітів на підтвердження отриманих ними доходів, в тому числі і за період 2011 року (т. 14 а.с. 136-188, т. 15 а.с. 3-18, 81-82, 84-102), обґрунтовано враховані судом при визначення загальної суми викраденого у них майна, у зв`язку із чим доводи апеляційних скарг захисту стосовно неналежного з`ясування та підтвердження завданої потерпілим шкоди, а відтак про невиконання вказівок ухвали Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2012 року, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Показання в судовому засіданні свідка ОСОБА_43 , згідно з якими він до березня 2010 року працював у потерпілих водієм і вантажником та при поїздках за автозапчастинами розрахунки проводилися через банк (т. 17 а.с. 62, 64), та свідка ОСОБА_34 про те, що розрахунок за товар проводився потерпілими в гривнях (т. 18 а.с. 234), на які посилається обвинувачений ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі, не спростовують правдивості показань ОСОБА_24 і ОСОБА_23 стосовно суми викрадених у них грошових коштів 16 травня 2011 року. До того ж, у своїй показаннях свідок ОСОБА_34 зазначала про те, що вона особисто допомагала складати ОСОБА_24 перед поїздкою 35 000 доларів в сумку (т. 18 а.с. 228).

Разом з тим, заслуговує на увагу вказівка захисту на те, що суд у вироку помилково зазначив про нанесення тілесних ушкоджень і застосування електрошокеру до потерпілого ОСОБА_23 , оскільки фактично з показань самих потерпілих в суді першої інстанції та їх пояснень під час апеляційного розгляду такі дії вчинювались по відношенню до потерпілого ОСОБА_24 .

У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за необхідне, в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, уточнити в мотивувальній частині вироку при викладі установлених судом першої інстанції обставин вчинення кримінального правопорушення те, що удари в обличчя, нирки, по тулубу та застосування електрошокеру вчинювалось відносно потерпілого ОСОБА_24 , що жодним чином не впливає на правильність встановлених наслідків кримінального правопорушення при сформульованому обвинуваченні.

Вищенаведені показання потерпілих в суді першої інстанції узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_32 , охоронця ГБК «Либідь», згідно з якими він 16 травня 2011 року знаходився на своєму робочому місці і, приблизно о 22 годині, побачив, як в приміщення забігли двоє чоловіків, один з яких - до нього в кімнату, і ще двоє побігли по коридору. Той, що забіг до нього в кімнату, був з автоматом, кинув йому пластиковий ремінь та наказав його затягнути на руках, що він і зробив. Також він йому наказав лягти обличчям вниз, не говорити та не дивитись. Він виконав його наказ та ліг на диван і лежав так приблизно 5-7 хвилин, після чого до нього в кімнату забіг один з потерпілих та викликав міліцію.

Нападники були одягнуті в чорну, начебто, омонівську форму без розпізнавальних знаків, а їх обличчя закривали маски з прорізами для очей. Після нападу на щоці ОСОБА_24 була кров та велика гуля. Також, як йому здалося, сліди крові були на підлозі. До нього нападники насильство не застосовували і в нього нічого не викрадали (т. 15 а.с. 111-122).

Показання потерпілих ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , свідка ОСОБА_32 підтверджуються протоколом огляду місця події від 16 травня 2011 року, а саме адміністративної будівлі гаражного кооперативу «Либідь», по вулиці Залізничне шосе, 2, в місті Києві, відповідно до якого в кімнаті офісу потерпілих виявлено залишки речовини бурого кольору та вилучено два пластмасових джгута, а в кімнаті охорони один аналогічний пластмасовий джгут (т. 2 а.с. 52-70).

Крім того, наведені показання, в тому числі, стосовно обставин розбійного нападу, кількості нападників, відповідають даним протоколів відтворення обстановки та обставин події від 2 червня 2011 року з обвинуваченими ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

А саме, під час відтворення обстановки та обставин події обвинувачений ОСОБА_12 послідовно розповідав про свою домовленість з ОСОБА_11 на вчинення нападу на ОСОБА_23 і ОСОБА_24 з метою заволодіння їхніми грошима. Для цього він, знаходячись на території ГК «Либідь», по вулиці Залізничне шосе, 2, в місті Києві, повинен був повідомити ОСОБА_11 про те, коли ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , приготувавши гроші та збираючись їхати за товаром, будуть знаходитися в приміщенні офісу на території цього кооперативу.

Далі, ОСОБА_12 показав, що він знаходився на території ГК біля гаражного боксу і готував автомобіль «МАН» для того, щоб за вказівкою ОСОБА_23 і ОСОБА_24 їхати у відрядження. В цей час йому телефонував ОСОБА_11 і запитував про місцезнаходження ОСОБА_23 і ОСОБА_24 . Коли він, ОСОБА_12 , побачив, що ОСОБА_23 і ОСОБА_24 пішли до офісу, то повідомив про це по телефону ОСОБА_11 . Після цього, він на автомобілі став їхати від вказаного гаражного боксу до виїзду, але, не доїхавши, побачив, що йому назустріч іде один з потерпілих з тілесними ушкодженнями на обличчі, а другий був в забрудненому одязі (т. 4 а.с. 187-188).

Обвинувачений ОСОБА_11 , в свою чергу, на відтворенні пояснив та показав, як він на Ленінградській площі зустрівся з дівчиною чи дружиною ОСОБА_44 та вони поїхали на автозаправку, що по вулиці Залізничне шосе, неподалік від станції метро «Либідська». Там на них вже чекав ОСОБА_45 на автомобілі «дев`ятка» червоного кольору, з яким було ще троє чоловіків у чорній формі і масках для заволодіння грошима підприємців на території гаражного кооперативу по вулиці Залізничне шосе, у яких працював ОСОБА_12 , відповідно до попередньої домовленості. Потім ОСОБА_12 подзвонив йому і повідомив про приїзд підприємців, про що він, ОСОБА_11 , сказав ОСОБА_46 . Після цього ОСОБА_45 з іншими особами на автомобілі під`їхали до гаражного кооперативу та зайшли туди. Він з дівчиною ОСОБА_44 поїхали до ОСОБА_47 , де, з її слів, всі повинні були зустрітись. Приблизно через дві години подзвонив ОСОБА_45 і призначив зустріч на Ленінградській площі. Там ОСОБА_45 дав йому 100 гривень і він поїхав додому (т. 5 а.с. 24-25).

Обставина того, що обвинувачений ОСОБА_11 на відтворенні добровільно показував про свою домовленість з обвинуваченим ОСОБА_10 , якого під час цієї слідчої дії називав по імені ОСОБА_45 , підтверджується його власними показаннями в судовому засіданні. Зокрема, ОСОБА_11 зазначав про те, що з ОСОБА_10 вони були знайомі приблизно за пів року до затримання і прізвище останнього він дізнався лише коли їх помістили в ІТТ, до цього він знав лише його ім`я (т. 19 а.с. 21). За дослідженими судом першої інстанції матеріалами кримінального провадження, після проведення відтворення обстановки та обставин події, о 21 годині 30 хвилин 2 червня 2011 року ОСОБА_11 був поміщений до ІТТ (т. 18 а.с. 179 зв.), при чому обвинувачений ОСОБА_10 вже був затриманий також. Тому, враховуючи, що працівникам міліції на час проведення відтворення з ОСОБА_11 були відомі анкетні дані, в тому числі і прізвище, ОСОБА_10 , проте на відтворенні обвинувачений називав лише його ім`я, то твердження обвинуваченого ОСОБА_11 і його захисника ОСОБА_16 про те, що показання під час указаної слідчої дії давались зі слів працівників правоохоронних органів не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Крім того, безпідставними є доводи захисту про те, що під час досудового розслідування до обвинувачених застосовувалися недозволені методи слідства, у зв`язку із чим їх первинні показання, до яких вони відносять і дані протоколів відтворення обстановки та обставин події, необґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку, оскільки не можуть бути належним доказом вини.

Так, прокуратурою міста Києва дійсно проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000025, внесене 9 січня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року щодо перевірки обставин, за яких обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 давали свої первинні показання.

У зв`язку із цим, за відсутності в розпорядженні суду першої інстанції даних про результати досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, первинні показання обвинувачених не були враховані як допустимі докази сторони обвинувачення при постановленні вироку, про що у ньому і зазначено.

Разом з тим, обвинувачені ОСОБА_12 і ОСОБА_11 були затримані та дали свої первинні показання 1 червня 2011 року, а відтворення за їх участю проведено 2 червня 2011 року. Тому, враховуючи специфіку проведення згаданої слідчої дії в присутності сторонніх осіб, суд, за відсутності для того перешкод, обґрунтовано визнав протоколи відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_12 і ОСОБА_11 належними і допустимими доказами та дав їм оцінку у сукупності з іншими.

До того ж, про добровільність дачі обвинуваченими своїх показань під час відтворення обстановки та обставин події показували в суді першої інстанції поняті ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_39 і ОСОБА_50 .

Зокрема, свідки зазначали про те, що будь-якого тиску з боку працівників міліції на обвинувачених не чинилося та вони видимих тілесних ушкоджень не мали, обвинувачені вільно розповідали про обставини вчинення кримінального правопорушення та відповідали на запитання слідчого (т. 15 а.с. 149-157, 188-192, 195-200, т. 18 а.с. 14-27).

При цьому, свідок ОСОБА_48 , який був понятим при проведенні відтворення обстановки та обставин події з ОСОБА_12 , повністю підтвердив свої попередні показання, дані ним під час судового розгляду справи попереднім складом 23 березня 2012 року, які були оголошені судом відповідно до ч. 5 ст. 225 КПК України у зв`язку із тим, що ОСОБА_48 через значний проміжок часу з дня проведення відтворення не пам`ятав, чи перечитував він протокол перед його підписанням та про що саме розповідав тоді ОСОБА_12 .

Згідно з цими показаннями, ОСОБА_51 зазначав про те, що дані протоколу відтворення відповідають тому, про що розповідав підозрюваний, і підтвердив правильність зафіксованої в протоколі та відеозйомці відтворення інформації (т. 7 а.с. 57-59).

Крім цього, в суді першої інстанції свідок ОСОБА_39 зазначив про те, що з місця проведення відтворення з ОСОБА_11 він не відлучався та був присутній до завершення слідчої дії, останній розповідав про обставини вчинення правопорушення. А свідок ОСОБА_38 в суді підтвердив, що ОСОБА_11 розповідав на відтворенні про пограбування.

Тому посилання захисту, зокрема ОСОБА_16 , в апеляційних скаргах на те, що поняті не пам`ятали обставин проведення слідчої дії, у зв`язку із чим не можуть підтвердити достовірність викладених в протоколі відомостей, не відповідають дійсності.

Показання понятих про те, що обвинувачені ОСОБА_12 і ОСОБА_11 на відтворенні вільно, без будь-якого тиску, розповідали про обставини вчинення кримінального правопорушення узгоджуються з показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_52 .

Відповідно до його показань, він, працюючи старшим слідчим ГУМВС України в м. Києві, проводив відтворення обстановки та обставин події, зокрема, з ОСОБА_12 і ОСОБА_11 . Слідча дія проводилась окремо з кожним з обвинувачених по черзі. Всі учасники зібралися в Печерському РУ ГУМВС України в м. Києві, де підозрюваним було запропоновано на місці показати обставини вчиненого ними злочину, на що вони добровільно погодилися. При цьому обвинувачені також показали маршрут, куди необхідно прослідувати. На місці вони добровільно, без будь-якого тиску, показували та розповідали про вчинені ними дії. Слідча дія знімалася на відеокамеру. Інших слідчих дій з ними він не проводив, в тому числі і допиту (т. 15 а.с. 149-157).

Будь-яких підстав ставити під сумнів наведені показання свідків, які в суді першої інстанції були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведені до присяги, у колегії суддів не має, тому вони обґрунтовано знайшли своє відображення в обвинувальному вироку.

Таким чином, вищенаведені докази у кримінальному провадженні у їх сукупності вказують на обставини готування та вчинення розбійного нападу, попередню домовленість і узгодженість дій ОСОБА_12 з ОСОБА_11 , а того з ОСОБА_10 , та останнього, в свою чергу, - з трьома невстановленими досудовим розслідуванням особами.

Крім того, попередня домовленість обвинувачених та узгодженість їх дій, спрямованих на досягнення єдиної мети заволодіння коштами ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , підтверджується, окрім вищенаведених показань потерпілих, даних протоколів відтворення обстановки та обставин події з обвинуваченими ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , іншими перевіреними судом доказами.

А саме, згідно з даними протоколу особистого обшуку затриманого та огляду речей, які знаходились при ньому, від 1 червня 2011 року у ОСОБА_12 було виявлено та вилучено два мобільні телефони з абонентськими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (т. 4 а.с. 168).

При цьому, в протоколі огляду від 11 червня 2011 року мобільного телефону «Nokia», яким користувався ОСОБА_12 , в меню виявлено контакт « ОСОБА_53 НОМЕР_3 » (т. 3 а.с. 164-166), що спростовує показання обвинуваченого ОСОБА_11 в судовому засіданні про те, що указаний в матеріалах кримінального провадження номер телефону йому не належав.

З роздруківок телефонних з`єднань вбачається, що 16 травня 2011 року о 20 годині 10 хвилин на номер телефону НОМЕР_2 , яким користувався ОСОБА_12 , надійшов дзвінок з номеру НОМЕР_4 , яким користувався потерпілий ОСОБА_23 (т. 4 а.с. 69).

Одразу після цього, о 20 годині 12 хвилин зі свого номеру телефону НОМЕР_1 ОСОБА_12 здійснив дзвінок на номер НОМЕР_5 , яким користувався ОСОБА_11 .

Загалом 16 травня 2011 року в період часу з 19 годин 53 хвилини по 21 годину 10 хвилин відбулось вісім з`єднань з абонентом номеру НОМЕР_5 , яким користувався ОСОБА_11 , загальною тривалістю 188 секунд та в 21 годину 44 хвилини тривалістю 58 секунд (т. 4 а.с. 76).

В момент здійснення дзвінків абонент номеру телефону, яким користувався ОСОБА_12 , обслуговувався базовими станціями, що територіально розташовані поряд з ГБК «Либідь» по вулиці Залізничне шосе, 2, в місті Києві, а саме: о 21 годині 07 хвилин та 21 годині 08 хвилин - від провулка пішохідного в напрямку до Стратегічного шосе в місті Києві (т. 4 а.с. 161 зв.), о 21 годині 10 хвилин - від прощі Московської у напрямку по бульвару Дружби народів до будинку меблів (т. 4 а.с. 161) та в 21 годину 41 хвилину і 21 годину 44 хвилини тією, що розташована в Голосіївському районі по проспекту 40-річчя Жовтня, 6 (т. 4 а.с. 161 зв.).

Ці ж базові станції обслуговували абонент номеру телефону НОМЕР_5 , яким користувався ОСОБА_11 у момент з`єднань з абонентом номеру НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_12 , в період часу з 19 години 53 хвилини по 20 годину 21 хвилину, о 21 годині 07 хвилин та з 21 години 08 хвилин по 21 годину 44 хвилини (т. 4 а.с. 84 зв., 161, 161 зв.).

В подальшому, в момент з`єднань о 22 годині 51 хвилин і 23 годині 06 хвилин абонент номеру телефону, яким користувався ОСОБА_11 , зареєструвала базова станція в Київській області, від міста Бровари, у напрямку до села В. Димерка (т. 4 а.с 84 зв., 160 зв.), що також підтверджує достовірність даних протоколу відтворення обстановки та обставин події з ОСОБА_11 , згідно з якими він після повідомлення ОСОБА_10 про приїзд потерпілих до гаражного кооперативу, направився до міста Бровари, де вони в подальшому повинні були зустрітися.

До того ж, в період часу з 18 години 07 хвилин по 19 годину 12 хвилин відбувались з`єднання між абонентами номеру телефону НОМЕР_5 , яким користувався ОСОБА_11 , і номеру телефону НОМЕР_6 , яким користувався ОСОБА_10 (т. 4 а.с. 94).

З роздруківки телефонних з`єднань абоненту НОМЕР_6 , яким користувався ОСОБА_10 видно, що після з`єднання з ОСОБА_11 о 19 годині 12 хвилин, на даний номер телефону о 20 годині 39 хвилин надійшов дзвінок, але нульової тривалості, а вихідний лише о 23 годині 27 хвилин (т. 4 а.с. 111 зв.).

За роздруківками телефонних з`єднань абонента номеру телефону НОМЕР_7 , яким також користувався ОСОБА_10 , 16 травня 2011 року в період часу з 19 години 33 хвилини до 21 годину 37 хвилин ніяких з`єднань не відбувалось (т. 4 а.с. 104 зв.).

Виходячи з цього та враховуючи, що з одного з номерів телефону, яким користувався ОСОБА_10 , вихідний дзвінок було здійснено лише о 23 годині 27 хвилин 16 травня 2011 року, тобто після вчиненого нападу, то доводи апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника ОСОБА_15 про те, що за указаною роздруківкою телефонних з`єднань ОСОБА_10 у цей день перебував не на території ГБК «Либідь», а в іншому місці, не спростовують висновків суду про його безпосередню участь у вчиненні злочину.

Так, відповідно до роздруківки телефонних з`єднань абонента номеру телефону НОМЕР_8 , вилученого 1 червня 2011 року у ОСОБА_26 дружини ОСОБА_10 (т. 2 а.с. 85), протягом дня 16 травня 2011 року відбувались як вхідні, так і вихідні з`єднання з номером телефону, яким користувався ОСОБА_11 (т. 4 а.с. 127).

При цьому, з момент з`єднань в період часу з 21 години 02 хвилини по 21 годину 49 хвилин абонент номеру телефону НОМЕР_8 обслуговувався базовою станцією, що в місті Києві, в Печерському районі, на вулиці Військовий проїзд, 1, тобто поруч із ГБК «Либідь» (т. 4 а.с. 161 зв.). В подальшому, в момент з`єднання о 22 годині 34 хвилини цей абонент обслуговувався базовою станцією в місті Бровари в напрямку виїзду на Київ (т. 4 а.с. 160), а в 23 годині 33 хвилини від Київської області міста Бровари, від перехрестя вулиці Київської та провулка Корольова в напрямку до залізничного вокзалу (т. 4 а.с. 160).

Аналіз наведених роздруківок телефонних з`єднань об`єктивно свідчить про те, що в установлений органом досудового розслідування час вчинення кримінального правопорушення обвинувачені перебували поруч із місцем події та постійно підтримували зв`язок.

Обставина того, що указані роздруківки отримані органом досудового слідства лише 19 та 23 серпня 2011 року, тобто після проведення відтворення обстановки та обставин події, зокрема з ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , також вказує на добровільність проведення указаних слідчих дій, а відтак і правильність покладення їх в основу обвинувального вироку, оскільки наведені обвинуваченими дані не могли були відомі ні працівникам міліції, ні потерпілим на той час.

Вивчення та перевірка матеріалів кримінального провадження в межах доводів апеляційних скарг стосовно належності та допустимості доказів сторони обвинувачення свідчить про те, що показання безпосередньо в судовому засіданні потерпілих ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 і ОСОБА_31 , протоколи відтворення обстановки та обставин події з обвинуваченими ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , особистого обшуку затриманого та огляду, роздруківки телефонних з`єднань, які були досліджені і перевірені судом першої інстанції, правильно покладені в основу обвинувального вироку.

Наряду з викладеним, суд ретельно перевірив показання обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 про їх непричетність до вчинення кримінального правопорушення шляхом допиту свідків сторони захисту, зокрема, ОСОБА_58 , ОСОБА_43 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 (т. 17 а.с. 54-60, 60-65, т. 16 а.с. 159-164, 208-211, 167-169, т. 17 а.с. 136-142). Однак, як вірно зазначив суд, показання цих свідків не містять жодних відомостей про обставини, які мають значення для кримінального провадження, в тому числі ніяким чином не підтверджують алібі обвинувачених.

Не підтверджують цього і показання свідка ОСОБА_63 в судовому засіданні, згідно з якими він 16 травня 2011 року, в період часу з 21 до 24 години, знаходився разом з ОСОБА_11 , а також ОСОБА_64 , та потім провів обвинуваченого додому (т. 17 а.с. 92-95), оскільки вони не узгоджуються з роздруківками телефонних з`єднань, відповідно до яких абонент номеру телефону, яким користувався обвинувачений ОСОБА_11 , в указаний свідком час обслуговували базові станції в Голосіївському районі міста Києва та в подальшому в Київській області в напрямку від міста Бровари. У зв`язку із цим та з урахуванням дружних стосунків свідка і обвинуваченого, суд обґрунтовано поставив під сумнів їх правдивість.

Цими ж роздруківками спростовуються доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_16 про те, що він протягом дня 16 травня 2011 року знаходився на житловому масиві Троєщина в місті Києві, показання ОСОБА_11 про те, що з ОСОБА_10 він протягом цього дня ймовірно не зідзвонювався, а також доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_15 і обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що останнього на території ГБК «Либідь» в цей день не було.

Також, в суді першої інстанції допитувалися свідки ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_29 (т. 16 а.с. 165-167, т. 17 а.с. 76-83, т. 19 а.с. 70-74), показання яких у сукупності з даними про досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000025, яке на час судового розгляду тривало, і стало підставою неврахування таких доказів сторони обвинувачення, як первинні показання ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , дані протоколу відтворення обстановки та обставин події з останнім, протоколи очних ставок між ОСОБА_11 і ОСОБА_67 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 .

У зв`язку із цим доводи апеляційних скарг сторони захисту про ігнорування судом першої інстанції вказівок ухвали Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2012 року щодо перевірки обставин застосування до обвинувачених недозволених методів слідства є надуманими.

Що ж стосується доводів апеляційних скарг захисту про те, що суд першої інстанції не дослідив копію «Журналу обліку доставлених осіб до Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві» за період часу з 1 по 4 червня 2011 року на підтвердження незадовільного фізичного стану обвинувачених після їх затримання працівниками міліції, то вони в даному випадку не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, за повідомленням ОВС УВБ в м. Києві ДВБ МВС України на запит суду, вказаний Журнал долучений до іншої кримінальної справи № 1-45/12 як речовий доказ, про що було надано відповідні матеріали (т. 20 а.с. 213-221).

Таким чином, докази, на які посилаються обвинувачені та їх захисники в апеляційних скаргах, в рамках передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку, були предметом дослідження в суді першої інстанції, однак їх оцінка як окремо, так і в сукупності не підтвердила показання та доводи обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 щодо їх непричетності до вчинення кримінального правопорушення та вимушену самообмову під час дачі своїх первинних показань у зв`язку із тиском працівників міліції. Такі висновки суду колегія суддів вважає обґрунтованими.

На користь такого висновку вказує і те, що, за змістом показань в судовому засіданні обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_61 , першим працівниками міліції був затриманий ОСОБА_12 (т. 19 а.с. 123, 12, т. 16 а.с. 168), що підтверджується даними відповідних протоколів у кримінальному провадженні (т. 4 а.с. 163-165, т. 5 а.с. 1-3). Тоді він одразу зазначив про свою домовленість з ОСОБА_11 , якого назвав кумом, на заволодіння грошовими коштами потерпілих. З огляду на те, що працівники міліції на той час не могли знати характеру стосунків між обвинуваченими і тим більше, що ОСОБА_11 , який був затриманий пізніше, є його кумом, як не могли вказати таких відомостей і потерпілі, які ОСОБА_11 раніше не знали, то доводи обвинуваченого ОСОБА_12 і його захисника ОСОБА_17 стосовно того, що свої первинні показання він давав фактично під диктовку працівників міліції, видаються непереконливими.

Крім того, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що під час досудового розслідування, зокрема при затриманні, перед допитом як підозрюваного та проведенням відтворення обстановки та обставин події, обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_11 і ОСОБА_10 кожного разу, як це передбачено законом, роз`яснювалися належні їм права, в тому числі право на захист, проте від послуг захисників вони відмовлялись (т. 4 а.с. 163-167, 179, 180, 181, т. 5 а.с. 1-5, 17, 18, 19, т. 5 а.с. 98-102, 114, 115, 116). У зв`язку із цим та враховуючи постійну зміну обвинуваченими своїх показань під час кримінального провадження, а отже їх надання з огляду на обрану кожним з них власну правову позицію захисту, то доводи апелянтів про порушення права обвинувачених на захист під час досудового розслідування є безпідставними.

Постанови про порушення кримінальної справи від 25 травня, 1 та 2 червня 2011 року (т. 2 а.с. 1, 4, 3) містять всі передбачені ст. 130 КПК України 1960 року відомості, в тому числі, місце та час їх складання, а тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_15 з даного приводу не ґрунтуються на матеріалах справи, як і доводи обвинуваченого ОСОБА_12 про те, що учасникам судового розгляду не роз`яснювалося право на заявлення відводу (т. 14 а.с. 35-36, т. 20 а.с. 189-190).

Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з твердженнями сторони захисту про неповноту судового розгляду, оскільки судом першої інстанції в установленому законом порядку безпосередньо досліджувалися докази у кримінальному провадженні як сторони обвинувачення, так і захисту, оцінка яких об`єктивно свідчить про винність обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у вчиненні розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_23 за викладених в обвинувальному акті обставин.

Тому, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин у кримінальному провадженні, що викладені у вироку суду першої інстанції, дії ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 КК України, як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у приміщення, спрямованого на заволодіння чужим майном у особливо великих розмірах, а ОСОБА_10 ще й як особою, яка раніше вчинила розбій.

З огляду на встановлені обставини кримінального правопорушення, відповідно до яких кожен з обвинувачених, які заздалегідь домовившись про спільне вчинення злочину, виконував частину його об`єктивної сторони, однак не різну за своїм характером і правовою оцінкою, то їх дії вірно кваліфіковано за ознакою попередньої змови між собою, що фактично знайшло своє мотивування у вироку. Тому, за доведених судом обставин вчинення кримінального правопорушення, твердження апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 про те, що суд, зазначивши у вироку про розподілення обвинуваченими між собою ролей, не кваліфікував їх дії за відповідними статтями Загальної частини Кримінального кодексу України, не ґрунтуються на вимогах закону.

За таких підстав, апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і їх захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 задоволенню не підлягають.

Не знаходить колегія суддів обґрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 , в тому числі, щодо помилковості висновків суду першої інстанції про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні спільно з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 розбійного нападу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, приписи ч. 1 ст. 92 КПК України регламентують, що обов`язок доказування наведених обставин покладається на слідчого, прокурора, тобто сторону обвинувачення.

Виходячи з закріпленого у ст. 22 КПК України принципу змагальності, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання суду доказів, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

На підтримку обвинувачення ОСОБА_13 у вчиненні розбійного нападу сторона обвинувачення посилалася фактично на ті ж докази, на підставі яких судом було встановлено винуватість ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Між тим, за результатами безпосереднього дослідження та оцінки судом першої інстанції цих доказів участь ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення свого підтвердження не знайшла.

Зокрема, у своїх показаннях в суді першої інстанції потерпілі ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , хоча і зазначали про загальні прикмети нападників та схожість одного з них на ОСОБА_13 , проте однозначно не могли впізнати в ньому особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Неоднозначними в цій частині були пояснення потерпілих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 і в суді апеляційної інстанції.

Також, такі відомості відсутні в показаннях свідка ОСОБА_32 , безпосереднього очевидця події.

Не містять жодних даних, які б свідчили про участь ОСОБА_13 у вчиненні розбою, визнані допустимими і належними доказами дані протоколів проведення відтворення обстановки та обставин події з обвинуваченими ОСОБА_12 і ОСОБА_11 .

До того ж, з отриманих органом досудового розслідування роздруківок телефонних з`єднань абонентів номерів телефонів НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , якими користувався ОСОБА_13 , не вбачається здійснення дзвінків за номерами, якими користувалися як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 з ОСОБА_12 (т. 4 а.с. 136-137, 138, 139-142, 151-154, 155-157, 158), а від так і відомостей про підтримання з ними зв`язку, або ж про його перебування поблизу ГБК «Либідь», де було вчинено напад.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що явка ОСОБА_10 з повинною від 2 червня 2011 року, у якій він зазначав про вчинення розбійного нападу разом зі своїм знайомим на ім`я ОСОБА_40 , безпідставно визнана неналежним доказом, є необґрунтованими з огляду на те, що на час судового розгляду тривало досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000025 та у зв`язку із чим первинні показання обвинувачених судом до уваги не приймалися.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що в діях працівників Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві не встановлено ознак складу злочину при проведенні слідчих дій з обвинуваченими не спростовують правильності таких висновків суду, оскільки ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, яку долучено до матеріалів провадження під час апеляційного розгляду, постанову старшого слідчого СВ прокуратури міста Києва ОСОБА_68 від 15 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0000025 скасовано.

Твердження апелянта про те, що суд не дав оцінки тому, що ОСОБА_13 переоформив власний магазин на іншу особу, що може розцінюватися як спроба позбутися майна у разі його конфіскації при визнанні винуватим, є голослівним.

Будь-яких інших доказів, які б залишилися не дослідженими в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає. Не зазначив про такі і прокурор у своїй апеляційній скарзі та безпосередньо під час апеляційного розгляду.

Разом з тим, під час судового розгляду повністю підтвердились показання ОСОБА_13 про його непричетність до вчиненого нападу, згідно з якими він проживав в місті Бровари та 16 травня 2011 року до міста Києва не виїжджав взагалі. У цей день приблизно до 22 годині він знаходився у власному в магазині, де виплачував продавцеві заробітну плату та проводив інвентаризацію (т. 19 а.с. 160-162).

Такі обставини підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , які стверджували, що 16 травня 2011 року в період часу приблизно з 19 по 23 годину ОСОБА_13 знаходився разом з ними в магазині, де проводився переоблік (т. 16 а.с. 93, 80-81, 82-83).

До того ж, про те, що ОСОБА_13 протягом дня 16 травня 2011 року знаходився в місті Бровари свідчить наявна в матеріалах провадження роздруківка його телефонних з`єднань за номером НОМЕР_10 з прив`язкою до відповідних базових станцій (т. 4 а.с. 144, 144 зв., 160 зв., 160).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає правильними і обґрунтованими висновки суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та виправдання його у зв`язку із цим.

Тому доводи апеляційної скарги прокурора стосовно необґрунтованого виправдання ОСОБА_13 задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню також доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_14 щодо невідповідності призначеного обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 покарання внаслідок м`якості.

Так, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував, що вони вчинили особливо тяжке кримінальне правопорушення, дані, які характеризують кожного з них, та конкретні обставини, встановлені у кримінальному провадженні.

Зокрема, при призначенні ОСОБА_10 покарання суд врахував те, що він характеризується позитивно, одружений, до затримання працював, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, однак з 2002 року перебуває на обліку у лікаря нарколога, раніше судимий, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_11 враховано, що він характеризується позитивно, одружений, до затримання працював, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_11 , суд визнав наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_12 суд врахував, що він характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували його покарання.

Виходячи з індивідуальних даних, що характеризують особу кожного з обвинувачених, а також встановлених у кримінальному провадженні конкретних обставин, суд призначив кожному з них покарання в межах санкції закону, у вчиненні якого їх визнано винним.

З огляду на те, що обвинувачені давали свої показання, виходячи з обраної ними правової позиції захисту, то доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом при призначенні покарання безпідставно не було враховано таких обставин, як невизнання обвинуваченими своєї вини, відсутність їх щирого каяття, зміна показань під час кримінального провадження, як і не відшкодування завданої потерпілим шкоди, не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, при призначенні обвинуваченим покарання суд першої інстанції врахував всі передбачені ст. 65 КК України обставини, в тому числі і ті, на які посилається прокурор в своїй апеляційній скарзі.

За таких підстав, колегія суддів вважає призначене судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 покарання обґрунтованим, справедливим і достатнім для їх виправлення і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

У зв`язку із цим, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 задоволенню не підлягає.

Будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для скасування вироку суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 , обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 залишити без задоволення.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України змінити.

Уточнити в мотивувальній частині вироку при формулюванні обвинувачення, яке визнано судом доведеним, ту обставину, що удари в обличчя, по тулубу і застосування електрошокеру вчинювалось по відношенню до потерпілого ОСОБА_24 .

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту оголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа: № 11-кп/796/79/2015

Категорія КК України: ч. 4 ст. 187
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_72 , ОСОБА_73
Суддя - доповідач: ОСОБА_1