Справа № 11 - 86 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Категорія: ч.1 ст.125 КК України Доповідач: Данко В. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2011 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Перетятька В.О.,

суддів Данка В.В., Партики І.В.,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.125 КК України за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2010 року,

встановила:

Вироком Золочівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2010 року

ОСОБА_1, 06 березня 1984 року народженець, уродженця і мешканець АДРЕСА_1, українець, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, не працюючий, не одружений /на утриманні має двох неповнолітніх дітей: 2004 та 2006 років народження/, раніше не судимий, військовозобовязаний

засуджений за ч.1 ст.125 КК України до штрафу у розмірі вісімсот пятдесят гривень.

Запобіжний захід засудженому не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_3 три тисячі гривень морального відшкодування.

ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що 19 вересня 2010 року, близько 19 години, у с. Новосілки Золочівського району Львівської області під час конфлікту з колишньою дружиною ОСОБА_3, знаходячись у будинку ОСОБА_4, наніс їй руками декілька ударів по голові і ногою по тулубі в результаті цього заподіяв їй легкі тілесні ушкодження.

На вирок суду засуджений подав апеляцію, в якій просить вирок скасувати, а справу закрити за відсутністю в його діях складу злочину. Свої вимоги він мотивує тим, що вирок містить у собі невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону. Невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи полягає в тому, що у справі є суперечливі докази, які мають істотне значення. Так, зроблено посилання на встановлений Актом судово-медичного дослідження № 2509 від 29.09.2010 року синець на чолі зліва потерпілої, однак, що спричинило його появу не зазначено. У висновку експерта вказано, що тілесні ушкодження ОСОБА_3 спричинені дією тупого предмета і могли виникнути від ударів ногою, однак жодним доказом у справі не підтверджено нанесення ним ударів ногою потерпілій в голову, руки, ліву молочну залозу, в тулуб справа, тобто ті частини тіла, де виявлено синці. Навіть свідок ОСОБА_5 вказала, що він лише розмахнувся ногою, однак не вказала на завдання самого удару. Він не володіє, жодними прийомами чи навиками будь-якої боротьби і нанести ногою удари у ті частини тіла, де виявлено синці, не зміг би, особливо при тих обставинах, при яких відбувались події. Як пояснила свідок ОСОБА_5, він з ОСОБА_3 шарпався, що можливо лише, перебуваючи у близькому контакті з особою, і виключає можливості нанесення ним ударів ногою. Слід зазначити, що суд першої інстанції не зазначив, чому він відхиляє його пояснення щодо захисту та бере до уваги пояснення потерпілої, хоча беззаперечно доведено, що ОСОБА_3 теж вчиняла протиправну поведінку щодо нього, не вказує у чому полягає умисність його дій по завданню тілесних ушкоджень. Так, він стверджує, що ОСОБА_3 перша розпочала бійку, а він змушений був захищатись від її протиправної поведінки, яка раніше вже мала місце по відношенні до його знайомої ОСОБА_6 Свідок ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_7, який так і не був допитаний судом, не бачили початку конфлікту, а сама потерпіла не заперечує, що брала в руки швабру, не заперечує вона також і погрози йому стільцем, який ОСОБА_3 вихопила з її руки. У вироку не зазначено в чому полягав умисел заподіяння тілесних ушкоджень, адже він лише хотів з'ясувати чому ОСОБА_3 чіпляється до його дівчини і жодним чином не мав на меті завдати їй тілесних ушкоджень. Крім того, у справі міститься також багато інших суперечностей, зокрема, потерпіла в судовому засіданні пояснила, що всі події відбувались виключно в будинку, тоді як він та свідок зазначили, що сварка відбувалась також і на вулиці. Кількість синців становить п'ять, а потерпіла вказує, що їй було завдано дев'ять ударів. Суперечливим є і те, що він перший наніс потерпілій удар в обличчя, від якого вона аж вдарилася головою об двері, оскільки на обличчі не встановлено жодних ушкоджень. Суд першої інстанції вірно зазначив, що потерпіла сама допустила протиправну поведінку, однак невірно зробив висновки щодо його вини. Так, згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 р. № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров'я особи" за заподіяння (умисно або через необережність) середньої тяжкості чи легкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірною поведінкою потерпілого, або в разі перевищення меж необхідної оборони чи перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, кримінальної відповідальності чинним Кримінальним законодавством не встановлено. Отже, суд першої інстанції протиправно визнав його винуватим у вчиненні злочину за ознаками ч. 1 ст.125 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 на підтримку апеляції, обговоривши наведені в апеляції доводи й дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. ч.1 ст.367 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень, зазначених у частині першій статті 347 КПК при розгляді справи в апеляційному суді є неповнота судового слідства.

Частина 1 та п.1 ч.2 ст.366 КПК України передбачають, що однобічним або неповним визнається судове слідство в суді першої інстанції, коли залишилися недослідженими такі обставини, з"ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи. Судове слідство в усякому разі визнається однобічним і неповним, коли не були допитані певні особи, не були витребувані і досліджені документи, речові та інші докази для підтвердження чи спростування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається із фабули обвинувачення оскарженого вироку, ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що 19 вересня 2010 року, близько 19 години, у с. Новосілки Золочівського району Львівської області під час конфлікту з колишньою дружиною ОСОБА_3, знаходячись у будинку ОСОБА_4, наніс їй руками декілька ударів по голові і ногою по тулубі в результаті цього заподіяв їй легкі тілесні ушкодження, суд не встановив ні мотиву, з якого було вчинено злочин, ні його умислу.

Судом першої інстанції не було проведено судово-медичну експертизу для встановлення час заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, механізм їх заподіяння та тяжкість цих ушкоджень, а обмежився дослідженням акту судово-медичного дослідження № 2509 від 29.09.2010 року, хоча підсудний ОСОБА_1 заперечував свою причетність до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, зазначених у дослідженні. Такі дії суду не відповідають вимогам п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 р. "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", де сказано "У справах про злочини, передбачені ст.106 та ч.1 ст.107 КК /1960 року/, суд може не призначати судово-медичну експертизу, а обмежитись дослідженням акта судово-медичного обстеження, якщо той відповідає вимогам, які пред'являються до цього документа, і якщо викладені в ньому дані не заперечуються учасниками судового розгляду та не викликають сумніву щодо їх достовірності.

Акт судово-медичного обстеження особи є документом, в якому викладаються і засвідчуються обставини, що мають значення для справи (наявність тілесного ушкодження, захворювання тощо), тому згідно зі статтями 65 і 83 КПК, 27 і 46 ЦПК вони можуть бути використані як докази в кримінальному чи цивільному судочинстві за умови, що проведення експертизи не є обов'язковим (ст.76 КПК, статті 258 і 260 ЦПК).

Суд не встановив обставин нанесення потерпілій тілесних ушкоджень ногою у ліву частину грудей, як на цьому наголошує потерпіла, хоча у вироку вказав, що саме ногою було нанесено останній удар по тулубу.

Суд також не допитав свідка ОСОБА_7, якого у своїй скарзі просила допитати потерпіла ОСОБА_3, свідчення якого на думку засудженого могли б мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Після дослідження всіх обставин по справі прийняти рішення про правильну юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_1 і при необхідності вирішити відповідно до чинного законодавства вимоги позовної заяви.

Керуючись ст.ст.365, 366, 367, 374 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляцію ОСОБА_1 задовольнити частково, вирок Золочівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2010 року відносно ОСОБА_1 скасувати, а справу скерувати на новий судовий розгляд у той же ж суд новим складом суду.

Головуючий:

Судді:

Оригінал ухвали.