Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року в кримінальному провадженні № 0002340 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, такого, що зареєстрований і проживає в тому АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі засудженого через суворість. Просить пом`якшити захід примусу, застосувати ст. 75 КК та звільнити від відбування покарання з випробуванням. Посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували повною мірою ряду пом`якшуючих обставин (визнання вини, щире каяття, відшкодування шкоди та відсутності претензій майнового характеру у потерпілої, а також того, що ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштований, проживає разом із батьками і доглядає за хворою матір`ю, позитивно характеризується за місцем роботи й проживання, утримує неповнолітню доньку), унаслідок чого дійшли необґрунтованого висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 06 вересня 2014 року близько 19.15 год. на сходовому майданчику 4-го поверху в під`їзді № 9 будинку АДРЕСА_2 біля квартири АДРЕСА_3 , у якій мешкала ОСОБА_5 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин через ревнощі до жінки умисно вдарив її складаним ножем у живіт зліва, завдавши тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та витребування матеріалів кримінального провадження, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, за який його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги вбачається, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавчих вимог, що стосуються засудженого і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Згідно зі ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого. Покарання має бути призначено з дотриманням загальних засад, закріплених у ст. 65 КК. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У цьому провадженні, як видно із судового рішення, саме вказаними нормами закону суд керувався при ухваленні вироку та призначенні ОСОБА_4 покарання.

Твердження засудженого про те, що місцевий суд при призначенні покарання не повною мірою врахував дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, є безпідставними.
Зокрема, згідно з даними, відображеними у вироку та ухвалі, суд при виборі заходу примусу ОСОБА_4 разом із ступенем тяжкості вчиненого злочину (який відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжких), достатньою мірою урахував обставини справи, наслідки протиправного діяння, особу винного (який раніше не був судимий, визнав свою провину і щиро розкаявся, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину), обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, добровільне відшкодування потерпілій витрат на лікування), однак вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння. Також суд урахував думку потерпілої ОСОБА_5 про призначення ОСОБА_4 суворого покарання.

Разом із цим, доводи засудженого про те, що суд при призначенні покарання не враховано ту обставину, що потерпіла в судовому засіданні не мала претензій до нього про відшкодування заподіяної злочином шкоди, оскільки останній відшкодував їй витрати на лікування, є переконливими.

Згідно з даними, відображеними у вироку, суд урахував, що цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про стягнення із ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди, завданої цим злочином, ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2014 року було залишено без розгляду йроз`яснено, що потерпіла має право звернутися з вищевказаним позовом у порядку цивільного судочинства.

Урахувавши все це, суд дійшов умотивованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_4 , а відтак, і про неможливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, тому призначив йому покарання у розмірі, наближеному до мінімальних меж санкції кримінального закону, за яким його засуджено.

За відсутності переконливих аргументів, які би доводили, що обраний ОСОБА_4 захід примусу у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців є явно несправедливим через суворість, а для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів умовне покарання є необхідним та достатнім, суд апеляційної інстанції, перевіривши провадження за апеляційною скаргою захисту (доводи в якій майже аналогічні доводам у касаційній скарзі), обґрунтовано визнав її неприйнятною. Тому ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК.

З висновками суду щодо призначеного засудженому покарання погоджується і суд касаційної інстанції та вважає доводи засудженого про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК неприйнятними, оскільки наведені у скарзі обставини були враховані при обранні виду та розміру покарання і з огляду на встановлені у провадженні факти їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення винного від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене в касаційній скарзі не міститься переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3