З матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_1 видно, що дана справа була порушена за фактом вчинення службовими особами Житомирського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств у 2005-2006 роках розтрати шляхом зловживання службовим становищем бюджетних коштів у сумі 330506,40 грн. за ознаками ч. 5 ст. 191 КК України, органом досудового слідства в рамках цієї справи були порушені кримінальні справи відносно колишнього директора вищевказаної державної установи ОСОБА_2 за ст. ст. 191 ч. 5, 366 ч. 2 КК України та відносно виконавчого директора СФГ Пантера ОСОБА_1 за ст. ст. 27 ч. 4, 366 ч. 2; 366 ч. 2; 191 ч. 5; 27 ч. 4, 366 ч. 1; 366 ч. 1 КК України, що були об`єднані у зв`язку з тим, що вчинені ОСОБА_1 злочини пов`язані, та окреме розслідування даних кримінальних справ може негативно вплинути та всебічність, повноту і об`єктивність дослідження обставин справи (а. с. 1 т. 1; 2-4, 11-12, 14-15, 18 т. 4; 253 т. 11).
За змістом обвинувального висновку, у даній кримінальній справі обвинувачуються: ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27 і ч. 2 ст. 366, ч 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 27 і ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 366 КК України та ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України. Ці особи обвинувачуються у сумісному вчиненні заволодіння чужим майном - державними грошовими коштами в особливо великих розмірах на загальну суму 330506,4 грн. за попередньою змовою групою осіб, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем та підробки офіційних документів (а. с. 362-449 т. 4).
Вищевказана кримінальна справа розглядається судом першої інстанції з березня 2009 року та 2 квітня 2009 року була об`єднана місцевим судом в одне провадження із кримінальною справою щодо ОСОБА_1 за ст. ст. 364 ч. 2, 366 ч. 1, 358 ч. 1, 358 ч. 3 КК України, у якій він обвинувачується у зловживанні службовою особою своїм службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, - незаконному отриманні державними коштами на загальну суму 57 тис. грн., службовому підробленні документів службовою особою СФГ Нива та Нона, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави та використанні завідомо неправдивих документів (а. с. 456 т. 4; 387-394 т. 9; 1 т. 10).
На досудовому слідстві та під час тривалого судового розгляду обвинувачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 послідовно не визнавали себе винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів та давали детальні показання про те, що вони не вчиняли будь-яких злочинів та діяли законно (а. с. 371, 373 т. 4; 388 т. 9; 2-4, 6-11, 14-17, 26-32, 34-44, 137, 145, 165, 166-167, 188, 189, 193, 211, 214, 215 т. 10; 5, 25-29, 37, 50-53, 59-64, 70, 76, 77, 78-79, 81, 220, 229 т. 11; 5).
Зокрема, 11 травня 2011 року до суду першої інстанції надійшло письмове клопотання підсудного ОСОБА_2 від цієї ж дати, за змістом якого, посилаючись на свою оцінку доказів, поставив питання про закриття справи за відсутністю в його діях складу злочину (а. с. 166-171 т. 11). Дане клопотання не досліджувалося місцевим судом та не ставилося на обговорення учасників судового розгляду у всіх подальших судових засіданнях, у частині яких брав участь обвинувачений ОСОБА_2 (а. с. 220, 229-232, 236, 296-299, 310, 316 т. 11). Не визнавав також обвинувачений ОСОБА_2 себе винним у вчиненні злочинів за змістом його письмового клопотання, що надійшло у місцевий суд 22 червня 2011 року (а. с. 281-282 т. 11).
17 жовтня 2012 року обвинувачений ОСОБА_2 , який не визнавав себе винним у вчиненні будь-яких злочинів, помер (а. с. 194 т. 12).
Згідно положень п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року, кримінальна справа підлягає закриттю щодо померлого, за винятком випадків, коли провадження в справі є необхідним для реабілітації померлого або відновлення справи щодо інших осіб за нововиявленими обставинами.
Згідно мотивувальної частини постанови суду першої інстанції від 15 січня 2013 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_2 на підставі п. 8 ст. 6 КПК України, у справі достатньо матеріалів, які стверджують вину ОСОБА_2 в скоєнні ним злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України (а. с. 208-209 т. 12).
Тобто, на мою окрему думку, місцевим судом було упереджено зроблено висновок про доведеність обвинувачення підсудного ОСОБА_2 у вчиненні злочину за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_1 до моменту остаточного вирішення даної кримінальної справи.
Крім того, суд першої інстанції відмовив у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову про закриття справи щодо ОСОБА_2 від 15 січня 2013 року та вказав, що таке рішення не може бути ним оскаржено в апеляційному порядку, та відмовив в задоволенні клопотання підсудного Головієнка про відвід судді з огляду на її упередженість при прийняття пішення про закриття справи щодо ОСОБА_2 з нереабілітуючої підстави (а. с. 228-231, 245, 246, 253 т. 12; 1-3, 43-45, 48 т. 13).
Ті обставини, що кримінальна справа щодо ОСОБА_3 була закрита з нереабілітуючої підстави у зв`язку зі смертю цієї особи та її захисник погодився на таке закриття справи, були наведені прокурором у промові в судових дебатах при викладенні доказів, що підтверджують винність ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, вчинених за попередньою змовою та сумісно з померлим ОСОБА_4 (а. с. 105 т. 13).
У мотивувальній частині вироку від 18 лютого 2014 року щодо ОСОБА_1 , при викладенні обставин вчинення злочинів, визнаних судом доведеними, суд першої інстанції, відповідно до обвинувального висновку, вказав про попередню злочинну змову та сумісне вчинення злочинного заволодіння грошовими коштами державного бюджету у сумі 330506,40 грн. шляхом зловживання службовими особами своїм службовим становищем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 169-197 т. 13).
Разом з тим, у мотивувальних частинах постанови про закриття справи щодо ОСОБА_2 з нереабілітуючої підстави та у вироку щодо ОСОБА_1 судом першої інстанції не наведено будь-яких мотивів, з яких суд відкидає пояснення ОСОБА_2 на досудовому розслідуванні та у судовому засіданні (в тому числі ті, що містяться у його письмовому клопотанні від 11 травня 2011 року про закриття справи з реабілітуючої підстави, яке судом першої інстанції не досліджувалося) про те, що він не вчиняв злочинів та діяв законно.
У ч. 1 ст. 62 Конституції України та у ч. 2 ст. 2 КК України закріплено принцип презумпції невинуватості особи, відповідно до якого, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Згідно рішення ЄСПЛ у справі Довженко проти України, - ...пункт 2 статті 6 Конвенції у її відповідному аспекті спрямований на запобігання негативному впливу на справедливий судовий розгляд кримінальної справи упереджених заяв, зроблених у тісному зв`язку з цим судовим розглядом. Право на презумпцію невинуватості, закріплене у пункті 2 статті 6 Конвенції є одним з елементів справедливого судового розгляду кримінальної справи, який вимагається відповідно до пункту 1 цієї ж статті... Воно забороняє передчасне вираження самим судом думки про те, що той, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, є винним, до того, як це було доведено відповідно до закону самим судом... Сталий підхід Суду щодо права на презумпцію невинуватості полягав у тому, що порушення цього положення матиме місце, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону... .
Враховуючи викладене, я, будучи суддею-доповідачем при розгляді даної справи, що розглядалася місцевим судом за правилами КПК України 1960 року, при постановленні в нарадчій кімнаті ухвали апеляційного суду, залишився при окремій думці про те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову суду про закриття справи з нереабілітуючої підстави щодо ОСОБА_2 від 15 січня 2013 року є обгрунтованими, оскільки судом першої інстанції було неправильно застосовано положення ч. 2 ст. 2 КК України про принцип презумпції невинуватості щодо обох обвинувачених та були істотно порушені вимоги п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року при закритті справи з нереабілітуючої підстави щодо померлого обвинуваченого ОСОБА_2 , внаслідок чого було порушено право засудженого Головієнка на захист, оскільки у даній правовій ситуації з огляду на спільність обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що не визнавали себе винними, та необхідність реабілітації померлого ОСОБА_2 , суд першої інстанції не вправі був до постановлення вироку вирішувати питання про закриття справи з нереабілітуючої підстави щодо померлого обвинуваченого ОСОБА_2 та робити упереджений висновок про доведеність його винності у вчиненні спільного з ОСОБА_1 злочину.
Тому, на мою окрему думку, необхідно було скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 та постанову того ж суду про закриття справи щодо ОСОБА_2 від 15 січня 2013 року та повернути справу на новий судовий розгляд, під час якого суду першої інстанції в іншому складі необхідно розглянути справу відповідно до положень кримінального-процесуального закону, повно перевірити доводи обвинувачених про те, що вони не вчиняли злочинів, та в разі недоведеності їх винності у вчиненні злочинів постановити виправдувальний вирок за спільним обвинуваченням у вчиненні злочинів, або, в разі доведеності їх винності у вчиненні спільних злочинів, - постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_1 та постанову про закриття справи на підставі п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК України щодо померлого обвинуваченого ОСОБА_2 .
З такими міркуваннями не погодилися інші судді.
Суддя апеляційного суду
Житомирської області ОСОБА_5