ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-1679кМ15 У х в а л а
05 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_22,
суддів -ОСОБА_23, ОСОБА_24,
з участю прокурора - ОСОБА_25, захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_26,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_1 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 21 червня 2010 року та на ухвалу колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 21 червня 2010 року -

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

у силу ст. 89 КК України судимості не має,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено, за вказаною нормою кримінального закону, покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Цим же вироком визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_3

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_4 5827 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 40000 гривень - відшкодування моральної шкоди.

Вироком вирішено питання про речові докази.

За вироком суду засуджених визнано винними у вчиненні злочину

за наступних обставин.

26 вересня 2005 року, близько 22 години 30 хвилин, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на території колишньої військової частини, розташованої по АДРЕСА_1, побачили ОСОБА_5, 1935 року народження, і запідозрили його у розкраданні майна частини, демонтажем якої засуджені займалися. У зв'язку з наведеним, з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 групою осіб умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, нанесли ОСОБА_5 численні удари дерев'яною палицею, ногами та залізною кувалдою по голові і тулубу. У результаті вказаних дій потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року вирок Київського районного суду м. Полтави від 21 червня 2010 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_1 змінено: призначене ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, пом'якшено до 5 років позбавлення волі; збільшено суму відшкодування потерпілому моральної шкоди до 50000 гривень. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_1, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, однобічність, неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінальної справи щодо нього на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (1960 року). Мотивуючи наведене, зазначає, що висновки суду про його винуватість у вчиненні злочину ґрунтуються переважно на початкових свідченнях ОСОБА_3, одержаних незаконним шляхом: у період адміністративного арешту, без участі захисника та внаслідок застосування недозволених методів слідства. На думку автора скарги, суд не дав належної оцінки висновкам судово-психологічних експертиз та поясненням у судовому засіданні експерта ОСОБА_6 про несамостійність викладення ОСОБА_3 обставин злочину під час проведення з ним початкових слідчих дій. Засуджений вказує, що показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, якими обґрунтовано судові рішення, дані під тиском працівників міліції. Покладені в основу вироку висновки експертиз про виявлення на вилучених у нього черевиках слідів крові потерпілого ОСОБА_5 вважає сумнівними, оскільки вказані черевики були виявлені та вилучені лише у результаті повторного огляду його помешкання. Вказує засуджений і на недоведеність встановленого судом мотиву дій його і ОСОБА_3 Як на істотне порушення апеляційним судом кримінально-процесуального закону автор скарги посилається на невиконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 26 червня 2012 року, та вказує про порушення його права на ознайомлення з матеріалами справи. Крім цього, ОСОБА_1 зазначає, що апеляційний суд, вирішуючи питання про призначення покарання, безпідставно вибірково застосував ст. 69 КК України щодо ОСОБА_3 і не застосував щодо нього, не взявши до уваги незадовільний стан його здоров'я.

Також автор касаційної скарги вважає, що судом першої інстанції у вироку не сформульовано обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_26, яка підтримала касаційну скаргу свого підзахисного і просила закрити щодо нього кримінальну справу, в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, за який його засуджено, з'ясувавши думку прокурора, який вважав касаційну скаргу засудженого та доповнення до неї безпідставними, а судові рішення законними і обґрунтованими, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги з доповненням, колегія суддів підстав для їх задоволення не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК України (1960 року) до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст. ст. 368, 369 КПК України (1960 року), щодо однобічності, неповноти досудового і судового слідства та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які оскаржуються засудженим ОСОБА_1

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_1 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, вмотивовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.

Перевіряючи у ході судового слідства твердження захисту про недоведеність обвинувачення, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у справі доказів в їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні доводи і дійшов правильних висновків про заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті, саме ОСОБА_1 і ОСОБА_3

В обґрунтування прийнятого рішення суд послався на показання у судовому засіданні засуджених ОСОБА_3 і ОСОБА_1, які підтверджували, що, святкуючи день народження поблизу покинутої військової частини, де знаходилася цегла ОСОБА_1, почули звідти шум, запідозрили крадіжку цегли, прийшли на територію частини і виявили там ОСОБА_5 (т. 5, а. с. 235-252).

Після цього, як зазначав ОСОБА_3 у ході допиту як підозрюваного та відтворення обстановки і обставин події, протоколи яких досліджувалися судом, ОСОБА_1 бив потерпілого палицею і металевою кувалдою, а він наніс ОСОБА_5 кілька ударів ногами по спині (т. 1, а. с. 151-154, т. 2, а. с. 24-28).

Наведені свідчення узгоджувалися з дослідженими судами показаннями свідків - найманих робітників засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_7, у тому числі раніше даними в апеляційному суді. З цих показань слідувало, що ОСОБА_3 вказав ОСОБА_8 перевірити, що сталося у покинутій військовій частині, оскільки там хтось кричав. При цьому ОСОБА_1 наполягав, щоб ОСОБА_8 прикривав своє обличчя. Коли свідки повідомили про виявлення побитого чоловіка, засуджені дали вказівку винести його за територію частини та викликати швидку медичну допомогу з мобільного телефону ОСОБА_1, сім-карту з якого одразу викинути. Наступного дня, коли стало відомо про смерть потерпілого, ОСОБА_3 наказав братам ОСОБА_8 залишити місто. У подальшому ОСОБА_1 зустрів їх на автовокзалі, передав гроші та, як зазначав ОСОБА_8, наказав йому викинути сім-карту зі свого мобільного телефону (т. 1, а. с. 214-215, т. 2, а. с. 20, т. 6, а. с. 282-291).

У судовому засіданні апеляційного суду 25 січня 2011 року свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 стверджували, що працівники міліції не вимагали у них обмовляти ОСОБА_1 і ОСОБА_3, під час досудового слідства і в зазначеному судовому засіданні вони говорили правду. Натомість, як зазначав ОСОБА_8, перед допитом у місцевому суді у 2006 році засуджені просили його змінити показання на їх користь, що він тоді і зробив під страхом помсти з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_1

Зазначеним показанням у своїй сукупності і взаємозв'язку суд дав належну оцінку і дійшов обґрунтованих висновків про те, що поведінка засуджених безпосередньо після події свідчила про їх причетність до вчиненого злочину. Як слушно зазначив в ухвалі апеляційний суд, ОСОБА_3 і ОСОБА_1, прибувши, за їх власними свідченнями, на територію військової частини через підозру крадіжки матеріалів, після виявлення потерпілого повернулися на святкування, а не продовжили пошуки злодія, тобто підозрювали у розкраданні саме ОСОБА_5

Наведене, а також подальші дії ОСОБА_3 і ОСОБА_1, які не викликали потерпілому швидку допомогу особисто, не цікавилися станом його здоров'я, не звернулися до правоохоронних органів, намагалися приховати причетність до події як свою, так і братів ОСОБА_8 і не допустити спілкування останніх з працівниками міліції, підтверджують правильність висновків суду про те, що саме засуджені заподіяли ОСОБА_5 тілесні ушкодження.

Всупереч доводам касаційної скарги, мотив вчиненого злочину встановлено судом на підставі показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про демонтаж ОСОБА_3 і ОСОБА_1 покинутої військової частини, що давало їм підстави вважати наявні на її території матеріали своїми, показань самих ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про прихід їх на місце події через підозру розкрадання таких матеріалів (т. 1, а. с. 136-137, 214-215, т. 5, а. с. 197-199, 208-209, 214, т. 6, а. с. 282-291). Зазначені свідчення узгоджувалися з показаннями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_4, з яких слідувало, що його батько - ОСОБА_5 раніше брав арматуру з цієї частини, а ОСОБА_1, в зв'язку з цим, погрожував йому та вимагав припинити такі дії (т. 5, а. с. 194-195).

Показання ОСОБА_12 під час початкових слідчих дій об'єктивно підтверджені даними висновків судово-медичних експертиз № 1082-а від 05 листопада 2005 року, № 1082-в від 08 листопада 2005 року та показаннями у судовому засіданні експерта ОСОБА_13 щодо кількості, характеру, локалізації заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, які призвели до його смерті і могли бути спричинені у вказаний ОСОБА_3 спосіб (т. 2, а. с. 79-80, 94, т. 5, а. с. 218-221).

При цьому перший допит ОСОБА_3, як підозрюваного та відтворення обстановки і обставин події за його участю, проводилися до закінчення судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_5 та одержання результатів експертиз, що виключало можливість штучного приведення показань підозрюваного у відповідність з одержаними судово-медичними даними чи навпаки.

Первинні свідчення ОСОБА_3, показання потерпілого і свідків узгоджувались і з іншими доказами, зміст яких докладно наведений у вироку, зокрема, даними: висновку судово-імунологічної експертизи № 1800 від 26 листопада 2005 року, висновків судово-медичних молекулярно-біологічних експертиз (ДНК) № 12-548 та № 12-552 від 14 березня 2007 року про виявлення на черевиках і значній площі обох холош джинсів ОСОБА_1 крові людини, генетичні ознаки якої повністю співпадають з відповідними ознаками крові ОСОБА_5 (сукупність таких ознак зустрічається у середньому у 1 з 19 трильйонів осіб); висновків судово-імунологічних експертиз № 1801 від 26 листопада 2005 року та № 1969 від 09 грудня 2005 року про виявлення на вилученій з місця події кувалді крові потерпілого і слідів поту, що могли утворитися як від ОСОБА_3, так і внаслідок змішування з потом ОСОБА_1 і

ОСОБА_5 (т. 2, а. с. 133-137, 156-159, 167-169, т. 4, а. с. 84-86, 94-96).

Доводи касаційної скарги про незаконність одержання початкових показань ОСОБА_3, з огляду на перебування його у той час під адміністративним арештом і проведення допитів без участі захисника не ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи.

Як убачається допит ОСОБА_3, як підозрюваного та відтворення обстановки і обставин події за його участю, у ході яких він викривав ОСОБА_1 і себе у вчиненні злочину, проведено 01 жовтня 2005 року після його затримання у порядку ст. 115 КПК України (1960 року) та роз'яснення процесуальних прав, передбачених ст. 63 Конституції України, ст. 43-1 КПК України (1960 року), у тому числі прав не свідчити проти себе і користуватися юридичною допомогою захисника. Від послуг адвоката ОСОБА_3 на цій стадії процесу добровільно відмовився, про що власноруч зазначив у відповідних протоколах. Оскільки згідно зі ст. 45 КПК України (1960 року) участь захисника у справах даної категорії не є обов'язковою, така відмова була прийнята слідчим із дотриманням порядку, передбаченого ст. 46 КПК України (1960 року) (т. 1, а. с. 142-148-150).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що право ОСОБА_3 на захист при проведенні зазначених слідчих дій порушено не було, а сама по собі його відмова від власних визнавальних показань не свідчить про їх недопустимість як джерел доказів.

Не залишені без перевірки судом і доводи захисту про обмову ОСОБА_3 себе і ОСОБА_1 внаслідок застосування недозволених методів слідства, які не знайшли свого підтвердження.

Постановою прокуратури Полтавської області від 29 вересня 2014 року кримінальне провадження, внесене за відповідними заявами засуджених до Єдиного реєстру досудових розслідувань, закрито у зв'язку з відсутністю у діях колишніх працівників Київського районного відділення Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. Вказана постанова у передбаченому законом порядку не оскаржувалася і не скасована.

Крім цього, допитані судом як свідки слідчий ОСОБА_21, експерт ОСОБА_13 та спеціаліст ОСОБА_14, що брали участь у відтворенні обстановки і обставин події з ОСОБА_3, категорично заперечили будь-який тиск на нього, підтвердили самостійність і добровільність показань підозрюваного у ході слідчої дії (т. 5, а. с. 210-212, 216-221).

Свідчення ОСОБА_3 про примушування його до зізнання шляхом побиття і катування електричним струмом не підтверджені даними судово-медичної експертизи № 2737 від 14 жовтня 2005 року, за результатами якої будь-яких тілесних ушкоджень у нього не виявлено (т. 2, а. с. 65).

Дав суд належну оцінку і висновкам проведених за клопотанням захисту судово-психологічних експертиз № 613 від 30 вересня 2009 року, № 711 від 30 жовтня 2009 року та № 712 від 23 жовтня 2009 року про наявність у поведінці ОСОБА_3 під час слідчих дій ознак несамостійного викладення подій інкримінованого йому злочину (т. 6, а. с. 5-12, 34-44, 46-52).

Згідно з мотивувальними частинами цих висновків та показаннями у судовому засіданні експерта ОСОБА_6, такі висновки були зроблені експертом, виходячи зі стислості, схематичності показань ОСОБА_3, недостатньої конкретизації механізму заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, що не давало підстав стверджувати про наявність у його свідомості цілісної моделі відтворюваних подій, а також відсутності ініціативи в розповіді та невідображення власних емоційних реакцій на події (т. 6, а. с. 5-12, 34-44, 46-52, 95-97, т. 9, а. с. 15-22).

Однак, згідно з відповідними протоколами та висновками судово-психологічних експертиз, у ході допиту як підозрюваного та відтворення обстановки і обставин події ОСОБА_3 давав свідчення у рамках поставлених йому запитань. Будь-яких інших обставин він міг не вказувати, користуючись передбаченим ст. 43-1 КПК України (1960 року) правом на захист.

Водночас, демонструючи положення тіла ОСОБА_5 під час його побиття, ОСОБА_3 керував діями статиста, повідомляючи дані, що могли бути відомі лише йому як учаснику відповідних подій. Чітко зазначаючи обставини, що передували вчиненню злочину та відбувалися після цього, підозрюваний не вказував ряд деталей, безпосередньо пов'язаних із заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень, посилаючись на забудькуватість через стан сп'яніння на час сприйняття цих подій. Наведене давало достатні підстави для висновку, що ОСОБА_3 діяв відповідно до обраної позиції захисту, вибірково уникаючи відповідей на запитання, що могли зашкодити його інтересам, тобто був вільним у виборі своєї поведінки.

Обстановка слідчої дії, що характеризується визначеними процесуальними рамками та формалізацією, не передбачає емоційного забарвлення розповіді та прояву інших ознак, властивих мові людини у вільній бесіді, на яких акцентувала увагу експерт.

У своїх показаннях у судовому засіданні експерт ОСОБА_6, за результатами дослідження відеозаписів слідчих дій, стверджувала, що безпосередньо під час їх проведення ОСОБА_3 впливу інших осіб не зазнавав, відповідаючи на альтернативні запитання, формував власні умовиводи та виявляв здатність до відстоювання власної думки (т. 6, а. с. 96-97, т. 9, а. с. 17).

При цьому експерт зазначала, що у ході допиту та відтворення обстановки і обставин події поведінка ОСОБА_3 була не природною, оскільки для людини будь-яка слідча дія - це вже стрес і своєрідний тиск, але не в юридичному розумінні, а з точки зору психології самої людини, з якою проводять слідчу дію.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильних висновків про те, що результати вказаних експертиз не ставлять під сумнів добровільність, достовірність і допустимість як джерел доказів показань ОСОБА_3 під час початкових процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги засудженого про незаконність вилучення його черевиків, що були предметом експертного дослідження, та сумнівність походження на них слідів крові не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах кримінально-процесуального закону.

Та обставина, що вказане взуття не було виявлено та вилучено під час обшуку помешкання ОСОБА_1 01 жовтня 2005 року, не свідчить про незаконність одержання відповідних речових доказів у результаті огляду цього ж житла у подальшому - 13 жовтня 2005 року (т. 1, а. с. 56, 209).

З відповідного протоколу, якому суд дав належну оцінку, вбачається, що огляд помешкання проведено з дотриманням вимог ст. ст. 190, 191, 195 КПК України (1960 року), за участю понятих, яким були роз'яснені їх права та обов'язки, передбачені ст. 127 КПК України (1960 року). Протокол слідчої дії підписаний усіма учасниками, які жодних зауважень щодо порядку її проведення не висловлювали.

Вилучені черевики були упаковані й опечатані належним чином, що засвідчено підписами слідчого ОСОБА_21., понятих ОСОБА_15, ОСОБА_16 та підтверджено ними у судовому засіданні (т. 2, а. с. 56, т. 5, а. с. 208-212).

Згідно з висновками судово-імунологічних експертиз та показаннями у суді першої інстанції експерта ОСОБА_17, саме у такому вигляді взуття надійшло на експертне дослідження. При цьому цілісність упакування порушена не була, що виключало можливість доступу до речових доказів сторонніх осіб та їх підміни (т. 2, а. с. 133-137, 145-149, т. 5, а. с. 214-216).

Більш того, сам ОСОБА_1 у своїх свідченнях у судовому засіданні не заперечував можливості потрапляння на його взуття крові потерпілого, вказуючи лише, що такі сліди могли утворитися при його спробі надати ОСОБА_5 допомогу (т. 5, а. с. 248, т. 9, а. с. 7).

Враховуючи викладене, результати експертних досліджень черевиків ОСОБА_1, визнаних речовими доказами у справі, обґрунтовано покладено в основу судових рішень як допустимі та достовірні докази.

Посилання засудженого, як на підставу для скасування судових рішень, на неознайомлення його в апеляційному суді з матеріалами справи не ґрунтується на вимогах кримінально-процесуального закону. Як убачається з зазначених матеріалів, ОСОБА_1 реалізував своє право на таке ознайомлення у повному обсязі та без обмежень у часі при виконанні вимог ст. ст. 218-220 КПК України (1960 року), а також на стадії попереднього касаційного оскарження судових рішень (т. 4, а. с. 138-141, т. 7, а. с. 105-106).

Колегія суддів суду касаційної інстанції в ході перевірки доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 вважає обґрунтованими висновки суду про його винуватість у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 121 КК України.

Призначене ОСОБА_1 покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Виходячи із закріпленого у ч. 2 ст. 397 КПК України (1960 року) принципу недопустимості погіршення становища засудженого, ухвала апеляційного суду з підстав неправильності застосування щодо ОСОБА_3 ст. 69 КК України могла оскаржуватися у касаційному порядку лише прокурором, потерпілим або його представником. Перевіряти законність і обґрунтованість судового рішення у відповідній частині за касаційною скаргою іншого засудженого суд касаційної інстанції, у межах наданих законом повноважень, не вправі.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляціями на вирок місцевого суду, у тому числі, засудженого ОСОБА_1 та його захисника, ретельно перевірила викладені у них доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку у частині вирішення питань про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, кваліфікацію його дій та призначення йому покарання, виклавши своє рішення в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XI КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 21 червня 2010 року та ухвалу колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року щодо ОСОБА_1 - залишити без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_27 ОСОБА_23 ОСОБА_28