В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.11.2015 місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене 15.01.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ободівка Тростянецького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , призваного на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, українця, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого,-

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 призваний 08.08.2014 за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , де відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2014 № 189 зарахований в списки особового складу вказаної частини та на всі види забезпечення на посаді стрільця 2 взводу 9 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни та забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, визначає види військової служби, що включає в себе військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Відповідно до ст. 37 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Згідно ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддавання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. Непокора є небезпечним військовим злочином, який посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі і породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

В свою чергу військовослужбовець за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_4 , грубо порушуючи встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби, будучи зобов`язаним бездоганно і неухильно дотримуватися порядку несення військової служби упродовж встановленого законом строку, виконувати службові обов`язки, завжди бути готовим до захисту держави і виконувати свій військовий обов`язок, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності України і недоторканості покладається на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України являється справою усього Українського народу і обов`язком кожного громадянина України, достовірно знаючи, що він являється військовослужбовцем і повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, 28 вересня 2014 року в приміщенні казарми цієї ж частини за адресою: АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати усний наказ начальника штабу батальйону майора ОСОБА_5 про отримання спорядження та зброї, а також вибуття 29.09.2014 разом з особовим складом військової частини у зону проведення Антитерористичної операції, виданого в розвиток наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 441дск від 26.09.2014 «На здійснення маршу резерву військової частини НОМЕР_1 ».

Після здійснення відкритої відмови виконати вищевказаний наказ,

28 вересня 2014 року солдат ОСОБА_4 в приміщені кабінету заступника командира військової частини з виховної роботи підполковника ОСОБА_6 повідомив заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , заступника командира частини з виховної роботи підполковнику ОСОБА_6 , начальника штабу батальйону майора ОСОБА_5 та заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 по роботі з особовим складом полковника ОСОБА_8 про те, що він 29 вересня 2014 року не буде вибувати із військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_3 , чим підтвердив факт відмови виконати наказ, що відданий уповноваженою особою в межах наданих повноважень та у відповідності до вимог статутів Збройних Сил України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повідомив, що вину у вчиненні злочину визнає та суду показав, що 08.08.2015 року він був мобілізований та призваний на військову службу військовим комісаріатом. Проходив службу у військовій частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 на посаді стрільця стрілецького батальйону. Він 29.09.2014 року не виконав наказ про отримання зброї та відмовився відбувати в зону АТО м. Словянськ Донецької області. Вказане було зумовлено тим, що в нього хворіла мати, батько та дружина та йому необхідно було їх доглядати. В той час коли він перебував на підготовці протягом двох тижнів, дружина перебувала в лікарні, а за неповнолітніми дітьми доглядали сусіди. Наказ про відбуття в зону АТО не виконав в зв`язку з сімейними обставинами, про які про які повідомляв в частині та написав рапорт. Крім того зазначив, що він на даний час демобілізований.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду повідомив, що він працює заступником начальника штабу з мобілізаційної роботи та в кінці вересня 2014 року отримав розпорядження про відбуття в зону АТО. Всього відбули в зону АТО 586 осіб, а 6 осіб відмовились. З особами, що відмовились, було проведено співбесіду та пояснили, що це є порушення.

Допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_5 суду повідомив, що він доводив своїм підлеглим наказ про відбуття в зону АТО в м.Слов`янськ. Солдат ОСОБА_4 під час оголошення наказу був присутній, проте їхати відмовився в зв`язку із складними сімейними обставинами. В той час, коли інші відбували в зону АТО, ОСОБА_4 не прибув, не отримав зброї та не поїхав в зону АТО, про що він написав рапорт.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що він працює заступником командира в/ч НОМЕР_1 та солдат ОСОБА_4 його підлеглий. Так 24.09.2014 року командирам доведено наказ про відбуття в зону АТО, а командири в свою чергу доводили наказ своїм підлеглим. Коли дізнався, що солдат ОСОБА_4 відмовився виконати наказ командира, то попросив, щоб його привели на співбесіду, під час якої йому було доведено про можливу кримінальну відповідальність за невиконання наказу. Перед відбуттям в зону АТО ОСОБА_5 ще раз запропонував ОСОБА_4 отримати зброю, проте він відмовився. Документів про хворобу дружини не надав, на даний час демобілізований.

З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що з метою виконання розпорядження Начальника Західного територіального управління від 25.09.2014 року наказано здійснити марш по маршруту м. Вінниця-м.Слов`янськ загальною чисельність 604 чоловіка, що підтверджується витягом з наказу №441 дск від 26.09.2014 року.

З донесення т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 03.10.2014 року вбачається, що стрілець 2 взводу 6 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону солдат ОСОБА_4 відмовився від виїзду в зону АТО для виконання службово-бойових завдань.

Відповідно до медичної характеристики від 06.10.2014 року солдат ОСОБА_4 за медичною допомогою в медичний пункт частини не звертався.

Згідно рапорту від 29.09.2014 року т.в.о. командира ОСОБА_5 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_10 солдат ОСОБА_4 відмовився виконувати наказ та виїхати в зону АТО.

Відповідно до висновку за матеріалами службового розслідування по факту відмови виконувати службово-бойові завдання в зоні проведення АТО в східному регіоні України стрільцем 2 відділення 2 взводу 6 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону солдатом ОСОБА_4 встановлено причини невиконання солдатом ОСОБА_4 наказу та запропоновано за немотивовану відмову вибути для виконання службово-бойових завдань в зону АТО в східному регіоні України стрільцю 2 відділення 2 взводу 6 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону солдату ОСОБА_4 оголосити «догану» правами командира військової частини.

Аналіз показань обвинуваченого, досліджених доказів свідчить, що винуватість ОСОБА_4 як військовослужбовця у відкритій відмові виконати наказ начальника є доведеною. Так, суд приймає до уваги як належний, допустимий та достатній доказ вини обвинуваченого його показання, оскільки вони є добровільними та такими, що повністю підтверджують всі обставини злочину та узгоджуються з показаннями свідків. Так, обвинувачений суду повідомив, що він будучи військовослужбовцем не виконав наказ начальника отримати зброю та відбути в зону АТО, що доводить наявність ознак об`єктивної сторони злочину та спеціальний суб`єкт. Вказані показання обвинуваченого повністю узгоджуються з показаннями свідків та письмовими доказами у справі, які підтверджують факт того, що ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем, відкрито відмовився виконувати наказ начальника та реалізуючи свою усну відмову не отримав зброю, не відбув в зону АТО та залишився у військовій частині. Такі об`єктивні дії обвинуваченого свідчать про наявність суб`єктивної сторони вказаного злочину, а саме наявність умислу на невиконання наказу, вчинення непокори, оскільки ОСОБА_4 був ознайомлений з відповідним наказом та знав про військовий обов`язок його виконати, проте діючи свідомо вказаного не зробив.

Оцінюючи показання ОСОБА_4 щодо того, що вказаний наказ він не виконав з поважних причин, суд звертає увагу, що в ході судового розгляду не встановлено жодної поважної причини такої поведінки (дій) обвинуваченого. При цьому сам ОСОБА_4 не зазначив на існування таких причин, оскільки вказав на єдине, - що він не був проти проходити службу, а був проти відбувати в зону АТО. Тобто, єдиною причиною невиконання наказу обвинуваченим стало те, що він не бажав відбути в зону АТО та ризикувати своїм життям та здоров`ям, що в жодному випадку не свідчить про наявність поважної причини та не може впливати на кваліфікацію злочину.

Таким чином, вислухавши показання обвинуваченого, свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження та надавши юридичну оцінку діям обвинуваченого, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 402 КК України, як непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.

При вирішенні питання щодо обрання ОСОБА_4 покарання суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та слідує принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

З службової характеристики від 07.10.2014 року вбачається, що солдат ОСОБА_4 за час виконання посадових обов`язків зарекомендував себе з посередньої сторони, серед військовослужбовців має слабкий авторитет, вузьке коло спілкування, на заняттях ініціативу не проявляв. Крім того, відмовився 29.09.2014 року виїжджати для виконання службово-бойових завдань в зоні проведення антитерористичної операції в східному регіоні. В зв`язку з вищезазначеним зроблено висновок, що за своїми професійними, діловими і моральними якостями солдат ОСОБА_4 посаді не відповідає.

З свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 виданого відділом РАЦС Чечельницького районного управління юстиції у Вінницькій області 01.03.2005 року вбачається, що виконкомом Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області 02.05.1999 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 . З свідоцтв про народження ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_5 , вбачається що обвинувачений є батьком двох неповнолітніх дітей.

Згідно довідки Чечельницької РЦ ПМСД № 672 від 10.12.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 не звертався за медичною допомогою та не перебуває на диспансерному обліку в лікувально-профілактичному закладі КЗ «Чечельницький РЦ ПМСД».

З інформаційної довідки Ободівської сільської ради від 07.11.2014 року вих. 221, за підписом сільського голови ОСОБА_14 , вбачається, що гр. ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на території Ободівської сільської ради не зареєстровані та не проживають. Щодо опіки ОСОБА_4 над своєю дружиною ОСОБА_15 в опікунську раду Ободівської сільської ради він не звертався.

З характеристики за місцем проживання ОСОБА_4 вбачається, що до складу його сімї входять: дружина ОСОБА_15 1977 р.н., донька ОСОБА_12 1999 р.н., донька ОСОБА_13 2007 р.н.

Згідно довідки КП ВОНД «Соціотерапія» №3108-м від 28.11.2014 рокувбачається, що ОСОБА_4 на наркологічному обліку у вказаному закладі не перебуває.
Згідно довідки ВОПНЛ ім. Ющенка №2-8209 від 04.12.2014 рокувбачається, що ОСОБА_4 на психіатричному обліку у вказаному закладі не перебуває.
Згідно вимоги ІЦ УМВС України у Вінницькій області від 27.11.2014 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, вчинив умисний злочин середньої тяжкості, вину у вчиненні злочину не визнав в повному обсязі, за місцем проживання характеризується позитивно, демобілізований, за місцем служби характеризується посередньо, одружений, має на утриманні неповнолітніх дітей.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнає наявність на утриманні обвинуваченого двох неповнолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, суд вважає, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі, оскільки призначення інших видів покарань визнано судом недостатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.

Разом з тим, наявність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, є підставою для прийняття судом рішення про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з застосуванням положень ст. 76 КК України.

Керуючись ст.65-67, 402 КК України, ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
Визнати винуватим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання за ч.1 ст. 402 КК України у виді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком два роки.

На підставі п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
На вирок суду може бути подана апеляція до Апеляційного суду Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя: