АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1602/15 Справа № 183/2370/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000277, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 грудня 2014 року за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Південного регіону України на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року, ухвалений стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с.Поляне Тростянецького району Сумської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкає у військовій частині НОМЕР_1 (яка дислокується у АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України - 1 рік позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням 1 рік.
Судом першої інстанції ОСОБА_7 засуджено за те, що будучи зарахованим до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 на підставі наказу №70 командира військової частини від 03 квітня 2014 року та призначеного на посаду старшого стрільця 1 парашутно-десантного відділення 2 парашутно-десантного взводу, в період часу з 10 липня по 22 серпня 2014 року та з 24 серпня 2014 року по 04 березня 2015 року під час мобілізації на особливий період, умисно не з?явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд у АДРЕСА_3 , про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України та призначити йому покарання 2 роки позбавлення волі.

Зазначив, що вирок суду не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого і за своїм видом є несправедливим внаслідок м?якості.

Крім того, судом не встановлено кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , та не навів обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, які є обов`язковими для застосування ст.69 КК України. Звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, суд послався на сукупність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, однак сукупність яких судом не встановлено. Призначаючи обвинуваченому покарання, в порушення вимог ст.65 КК України, суд не врахував обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , вчинення ним злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, - повторно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого, який просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у самовільному залишенні військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, проти яких не заперечував і сам обвинувачений, оскільки заявив клопотання про розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в порядку ст. 349 КПК України.

Як вбачається з апеляційної скарги, прокурор висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч.3 ст.407 КК України не оспорює.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість ОСОБА_7 і на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Що стосується тверджень прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання і необхідність призначення йому більш суворого покарання за ч.3 ст.407 КК України в частині призначення покарання, то вони ґрунтуються на матеріалах провадження і заслуговують на увагу.

Згідно з вимогами ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обґрунтовуючи своє рішення, зокрема, щодо призначення обвинуваченому покарання за ч.3 ст.407 КК України суд першої інстанції послався на наявність обставин, які пом`якшують його покарання: щире каяття у вчиненому злочині, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_7 своєї протиправної поведінки та готовністю нести кримінальну відповідальність, визнання обвинуваченим своєї вини, позитивні характеристики з попереднього місця служби та участь ОСОБА_7 в антитерористичній операції.

Разом з тим, призначаючи ОСОБА_7 покарання на підставі ч.3 ст.407 КК України із застосуванням ст.69 КК України, суд в порушення вимог ст.370 КПК України, своє рішення не вмотивував. Відповідно до ч.4 ст.370 КПК України, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, може мати місце за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину, з урахуванням особи винного.

Суд першої інстанції в своєму вироку навів лише одну обставину, яка пом`якшує покарання, що передбачена ст.66 КПК України, інші обставини, які суд визнав пом`якшуючими, не є вмотивованими.

Таким чином, доводи прокурора про те, що суд в своєму рішенні не навів обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинення злочину, заслуговують на увагу.

Колегія суддів приходить до висновку, що під час розгляду кримінального провадження достатніх підстав для застосування стосовно ОСОБА_7 ст.69 КК України судом не встановлено.

До того ж, призначаючи покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд всупереч ч.3 ст.75 КК України не поклав на обвинуваченого жодного обов`язку, що унеможливлює належне виконання вироку.

Зважаючи на характер вчинення кримінального правопорушення та тяжкість його наслідків, колегія суддів визнала, що суд призначив ОСОБА_7 таке покарання за ч.3 ст.407, ст.69, ст.75 КК України, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідно до ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення в частині призначення йому покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин відповідно до ст.420 КПК України колегія суддів визнає вирок стосовно обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню в частині призначення йому покарання, та ухвалення в цій частині вироку судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив правопорушення середньої тяжкості, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.

Зважаючи на особу обвинуваченого, враховуючи, що він раніше не судимий, позитивно характеризується з попереднього місця служби (а.п.40), брав безпосередню участь в антитерористичній операції (а.п.38), колегія суддів дійшла висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 мінімального покарання за ч.3 ст.407 КК України, та виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання з призначенням іспитового строку та виконанням обов`язків, передбачених п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України.
Керуючись ст.ст.404,407,420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України- задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 ,в частині призначення йому покарання за ч.3 ст.407 КК України із застосуванням ст.ст.69,75 КК України з іспитовим строком один рік, скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.407 КК України 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком - 1 рік.
На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки - не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

На ухвалене рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення вироку судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку апеляційного суду.

Судді: