У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_5
суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7.,
розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 2 жовтня 2015 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року щодо нього та клопотання про поновлення строку для подання цієї заяви,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 засуджено вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 71 КК приєднано частину невідбутого покарання за попереднім вироком і остаточно визначено ОСОБА_4 6 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 16 січня 2015 року зарахував у строк відбування покарання період перебування засудженого під вартою під час екстрадиційного арешту, а в решті вирок залишив без зміни. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 квітня 2015 року відмовила у відкритті касаційного провадження за скаргою засудженого на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК - за відсутністю підстав для задоволення скарги.

У заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду від 20 квітня 2015 року і направити справу на розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування касаційним судом норм кримінального права. По суті заяви, ОСОБА_4 вбачає неоднаковість правозастосування в тому, що у його справі були підстави для застосування положень ст. 75 КК та не було правових перешкод для цього, однак суди не звільнили його від відбування покарання з випробуванням. У якості прикладу правильного застосування норми кримінального закону заявник посилається на ухвалу колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 30 жовтня 2003 року, якою засудженого Н. на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання, визначеного за сукупністю вироків.

Первинну заяву про перегляд зазначеного судового рішення засуджений ОСОБА_4 подав 26 травня 2015 року. Ухвалою судді Верховного Суду України від 8 червня 2015 року йому вказано на недоліки, допущені при поданні заяви (в ній не було конкретизовано норму права, передбачену законом України про кримінальну відповідальність, яку, на думку заявника, касаційний суд застосував неоднаково), та встановлено строк для їх усунення до 6 липня 2015 року. У зв'язку з тим, що засуджений не усунув зазначених недоліків заяви, ухвалою від 7 липня 2015 року її було повернуто заявникові та вказано про відсутність перешкод для повторного звернення у разі належного оформлення заяви. 14 вересня 2015 року з Березанської виправної колонії № 95, де відбуває покарання заявник, надійшла його розписка про те, що копію ухвали від 9 липня 2015 року він отримав 1 вересня 2015 року.

25 серпня 2015 року засуджений повторно звернувся із заявою про перегляд оскарженого рішення суду касаційної інстанції, в якій серед іншого зазначив, що ухвалу від 8 червня 2015 року він не отримав, оскільки був етапований до місця відбування покарання. При цьому, за словами заявника, копію ухвали від 7 липня 2015 року (в тексті якої відтворено перелік недоліків первинної заяви) він отримав 21 серпня 2015 року. Водночас, на момент звернення з повторною заявою минув строк на її подання, проте заявник не клопотав про його поновлення, у зв'язку з чим ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах від 10 вересня 2015 року заяву залишено без розгляду.

21 вересня 2015 року ОСОБА_4 утретє звернувся із заявою про перегляд рішення суду касаційної інстанції, додав до неї копії оскаржених та порівнюваного судових рішень, а також клопотання про поновлення строку на подання заяви, в якому знову послався на те, що ухвалу від 8 червня 2015 року він досі не отримав.

Доводи клопотання ОСОБА_4 про поновлення процесуального строку підтверджуються відсутністю в провадженні Верховного Суду розписки засудженого про отримання копії ухвали від 8 червня 2015 року, в якій вказано на недоліки, допущені при поданні первинної заяви, та надано строк для їх усунення, адже згідно з ч. 3 ст. 450 КПК, у разі усунення недоліків заяви в установлений для цього строк вона вважається поданою в день її первинного подання до Верховного Суду. За інформацією Чернігівського слідчого ізолятора, куди було направлено копію цієї ухвали, на момент її отримання засудженого вже було етаповано до Березанської виправної колонії через Київський слідчий ізолятор. На адресу останнього й було відправлено копію ухвали. Як повідомили в Київському слідчому ізоляторі, там дійсно отримали копію вказаної ухвали, проте на адресу Березанської виправної колонії, куди на той час вибув засуджений, її не направили, оскільки її було втрачено.

Наведені обставини колегія суддів вважає поважними причинами пропуску процесуального строку та вважає за необхідне задовольнити клопотання ОСОБА_4 і поновити йому строк на подання заяви про перегляд ухвали касаційного суду від 20 квітня 2015 року.

Вивчивши заяву і долучені до неї матеріали та заслухавши доповідача, який вважав, що заява є необґрунтованою, колегія суддів вважає, що підстави для відкриття провадження відсутні.

Згідно зі ст. 444 КПК, Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених КПК. Засуджений ОСОБА_4 посилається на підставу, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК, тобто на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (крім питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання).

Незгода заявника з рішенням касаційного суду в його справі ґрунтується на порівнянні її зі справою Н., де суд касаційної інстанції погодився з доводами захисту та переглянув вирок апеляційного суду, яким було скасовано застосування до Н. положень ст. 75 КК судом першої інстанції, вказавши на відсутність у кримінальному законі (ст. 78 КК) заборони на звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які вчинили злочин під час іспитового строку. Заявник вважає, що в його справі касаційний суд теж мав застосувати положення ст. 75 КК, та наводить ряд обставин, врахувавши які суд мав би дійти висновку про можливість виправлення його без відбування покарання.

Проте, на відміну від рішення у справі Н., суд касаційної інстанції у справі ОСОБА_4 не розглядав можливості застосування до нього положень ст. 75 КК, оскільки таке питання не було порушено ні в касаційній, ні в апеляційній скаргах захисту, доводи яких зводились до наявності підстав для застосування до засудженого положень ст. 69 КК.

Відсутність в оскарженому судовому рішенні правового висновку щодо застосування норми права, на яку вказує заявник, перешкоджає порівнянню його з наведеним прикладом правозастосування, а відтак і розгляду справи за правилами глави 33 КПК.

На підставі наведеного, керуючись ч. 6 ст. 447 та ст. 451 КПК,

у х в а л и л а:

поновити ОСОБА_4 строк на подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року щодо нього.

Відмовити ОСОБА_4 у допуску його справи до провадження у Верховному Суді України.

Повернення заяви в результаті відмови в допуску справи до провадження не перешкоджає повторному зверненню з інших підстав, ніж ті, що були предметом розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7