АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/1389/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарях ОСОБА_5
ОСОБА_6
ОСОБА_7
ОСОБА_8
ОСОБА_9
ОСОБА_10
за участю прокурорів ОСОБА_11
ОСОБА_12
захисника ОСОБА_13
обвинуваченого - ОСОБА_14
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою старшого прокурора прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_15 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, згідно з яким
- ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, українець, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, не працює, проживає у АДРЕСА_1 , реєстрації не має, раніше судимий: 1) 12.06.1987 року Королівським районним судом м. Житомира за ст. 142 ч. 2 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) 19.11.1992 року Ленінградським районним судом м. Києва за ст. 141 ч. 3 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 3) 19.06.1998 року Ватутінським районним судом м. Києва за ст. 142 ч. 3 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 4) 11.10.2007 року Сарненським районним судом Рівненської області за ст. 391 КК України на 3 роки 4 місяці позбавлення волі; 5) 18.03.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва за ст. 15 ч.2 та 185 ч.2 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним строком на 1 рік; 6) 20.04.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі,

- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим, призначеним вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20.04.2015 року у виді 4 років позбавлення волі, остаточно до відбуття ОСОБА_14 призначено 4 роки позбавлення волі. Також, цим вироком ОСОБА_14 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього кримінального правопорушення. Крім того, з ОСОБА_14 стягнуто процесуальні виграти за проведення хімічної експертизи у сумі 293 грн. 40 коп. в доход держави, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_14 визнаний винуватим у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту, за таких обставин.

Так, ОСОБА_14 11.05.2013 року, перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в якій тимчасово проживав, отримав від невстановленої слідством особи, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, як винагороду за надання вищевказаної квартири для виготовлення наркотичного засобу - опію ацетильованого, частину виготовленого наркотичного засобу, що знаходився в ін`єкційному шприці одноразового використання, місткістю 5 мл, тим самим, незаконно придбав вказаний наркотичний засіб, який залишив зберігати за місцем свого тимчасового проживання для власного вживання без мети збуту.

13.05.2013 року, приблизно о 14 год. 00 хв., ОСОБА_14 був затриманий в квартирі АДРЕСА_3 , працівниками ВБНОН Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, та в присутності понятих, у нього було виявлено та вилучено ін`єкційний шприц одноразового використання, місткістю 5 мл, з рідиною темно-коричневого кольору.

Згідно з висновком експерта №1163х від 03.06.2013 року, в наданій на дослідження рідині темно-коричневого кольору, масою 0,294 г, виявлено наркотичні алкалоїди опію та їх похідні - морфін, кодеїн та ацетилморфін, що свідчить про наявність в них особливо небезпечного наркотичного засобу - опію ацетильованого. Маса опію ацетильованого в перерахунку на суху речовину в рідині становить 0,042 г.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року №770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» (зі змінами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1298 від 2 грудня 2009 року), «Список №1 особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено» в «Таблиці 1», опій ацетильований є особливо небезпечним наркотичним засобом.

Крім цього, органами досудового слідства ОСОБА_14 обвинувачується в умисному наданні приміщення для незаконного вживання та виготовлення наркотичних засобів, вчиненому повторно, тобто у скоєнні злочинів, передбачених частинами 1 та 2 ст. 317 КК України, за таких обставин.

12.05.2013 року, в період часу з 19 год. 00 хв. по 19 год. 40 хв., особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , де тимчасово проживав ОСОБА_14 , з дозволу останнього незаконно без мети збуту виготовив наркотичний засіб - опій ацетильований, частину якого з дозволу ОСОБА_14 вжив в квартирі, а другу частину набрав в ін`єкційний шприц одноразового використання, місткістю 5 мл, та став зберігати за місцем проживання ОСОБА_14 . Тим самим, ОСОБА_14 надав житло, в якому тимчасово проживав, особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з метою забезпечення можливості виготовити та вжити особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований.

13.05.2013 року, приблизно о 10 год. 00 хв., ОСОБА_16 , матеріали відносно якого були виділені в окреме провадження та який був засуджений 08.12.2014 року Дарницьким районним судом м. Києва за вчинення злочину, передбаченого ст. 309 КК України, прийшовши до ОСОБА_14 , який тимчасово проживав у квартирі АДРЕСА_3 , побачив скляну баночку з наркотичним засобом - опієм ацетильованим та набравши з неї ацетильований опій в медичний шприц, ємкістю 5 мл, з дозволу ОСОБА_14 , вжив особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований, таким чином, використавши квартиру АДРЕСА_3 як приміщення для вживання наркотичного засобу. Тим самим, ОСОБА_14 надав житло, в якому тимчасово проживав, ОСОБА_16 з метою забезпечення можливості вжити наркотичний засіб.

Після чого, 13.05.2013 року, приблизно о 14 год. 00 хв. в квартирі АДРЕСА_3 особи, відносно яких матеріали були виділені в окреме провадження ( ОСОБА_17 та ОСОБА_16 ), були затримані працівниками ВБНОН Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, та в присутності понятих, у вказаних осіб було виявлено та вилучено: ін`єкційний шприц одноразового використання, місткістю 5 мл, з рідиною темно-коричневого кольору та ін`єкційний шприц одноразового використання, місткістю 5 мл, з залишками рідини темно-коричневого кольору, які і належали ОСОБА_17 (об`єкти 2,4) та ін`єкційний шприц одноразового використання, місткістю 5 мл, з залишками рідини темно-коричневого кольору, який належав ОСОБА_16 (об`єкт 3).

Згідно з висновком експерта №1163х від 03.06.2013 року, в наданих на дослідження рідинах: темно-коричневого кольору масою 0,198 г. (об.2) виявлено наркотичні алкалоїди опію та їх похідні - морфін, кодеїн та ацетилморфін, що свідчить про наявність в них особливо небезпечного наркотичного засобу - опій ацетильований. Маса опію ацетильованого в перерахунку на суху речовину в рідині становить 0,036 г. (об.2). В нашаруваннях на внутрішній поверхні шприца (об. 4) виявлено наркотичні алкалоїди опію та їх похідні - морфін, кодеїн та ацетилморфін, що свідчить про наявність в них особливо небезпечного наркотичного засобу - опій ацетильований. Маса опію ацетильованого в перерахунку на суху речовину в нашаруваннях на внутрішній поверхні шприца становить 0,003 г. (об. 4). Загальна маса опію ацетильованого у вилучених шприцах, що належать ОСОБА_17 становить 0,039 г. В нашаруваннях на внутрішній поверхні шприца, що належить ОСОБА_16 (об. 3), виявлено наркотичні алкалоїди опію та їх похідні - морфін, кодеїн та ацетилморфін, що свідчить про наявність в них особливо небезпечного наркотичного засобу - опій ацетильований. Маса опію ацетильованого в перерахунку на суху речовину в нашаруваннях на внутрішній поверхні шприца становить 0,018 г.

За цим обвинуваченням ОСОБА_14 був виправданий судом першої інстанції за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, прокурор, який приймав участь у провадженні, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_14 , постановивши новий вирок, яким ОСОБА_14 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 та ч. 2 ст. 317 КК України; кваліфікувати його дії за ч. 1 ст. 309 КК України як вчинення незаконного придбання та зберігання наркотичного засобу, без мети збуту, за ч. 1 ст. 317 КК України як надання приміщення для незаконного виготовлення та вживання наркотичного засобу, а також за ч. 2 ст. 317 КК України як надання приміщення для незаконного вживання наркотичного засобу, вчинене повторно.

Призначити ОСОБА_14 покарання за:

ч. 1 ст. 309 КК України - у виді 2 років позбавлення волі,

ч. 1 ст. 317 КК України - у виді 4 років позбавлення волі

ч. 2 ст. 317 КК України - у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити покарання шляхом поглинання більш суворого покарання менш суворим покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, приєднати частину покарання у виді 6 місяців, призначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20.04.2015 року у виді 4 років позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК України, остаточно визначивши ОСОБА_14 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, приєднати частину покарання у виді 6 місяців, призначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2013 року у виді 2 років позбавлення волі за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185 КК України, остаточно визначивши до відбуття ОСОБА_14 6 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх доводів прокурор вказує на те, що суд першої інстанції, виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України, необґрунтовано визнав недоведеними епізоди надання ОСОБА_14 приміщення ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , оскільки безпідставно поклав в основу виправдання лише: показання свідка ОСОБА_18 , яка є власником квартири АДРЕСА_3 , залишивши поза увагою той факт, що згідно з вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2013 року щодо ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185 КК України місце проживання ОСОБА_14 зазначено за адресою: АДРЕСА_2 , а також те, що саме цю адресу ОСОБА_14 вказував під час допитів в інших кримінальних провадженнях, що, на думку апелянта, вказує на те, що саме обвинувачений на час інкримінованих йому дій був основним користувачем приміщення, а відтак, що саме він надавав його іншим особам для вживання наркотичних засобів.

Як на доказ висунутого ОСОБА_14 обвинувачення за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України прокурор посилається і на показання свідка ОСОБА_16 , який у суді першої інстанції вказував, що знав про проживання обвинуваченого у квартирі АДРЕСА_3 , і саме за цією адресою він вживав наркотичні засоби, за що був засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України.

Крім того, як убачається із апеляційної скарги, про існуючий притон наркоманів за зазначеною адресою в судовому засіданні зазначали і свідок ОСОБА_19 начальник ВБНОН Дарницького РУ та свідок ОСОБА_20 , який проживав у квартирі та був запрошений як понятий 13.05.2015 року, проте ці докази, за твердженнями прокурора, були безпідставно відхилені судом першої інстанції.

У зв`язку із зазначеним, апелянт вважає, що винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 317 КК України, знайшла своє підтвердження, оскільки ОСОБА_14 у квартирі АДРЕСА_3 проживав постійно, і саме з його дозволу інші особи, перебуваючи у вказаній квартирі, вживали наркотичні засоби 12 та 13.03.2013 року.
При цьому, пропонуючи суду відповідне покарання за ч. 2 ст. 317 КК України, прокурор на підставі ст. 59 КК України просить не призначати обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна з огляду на недоведеність наявності в його діях корисливого мотиву.
Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, то апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до ОСОБА_14 положення ст. ст. 70 ч. 1, 71 КК України, оскільки за твердженнями прокурора обвинуваченим було вчинено декілька злочинів, при цьому під час іспитового строку за попереднім вироком, а відтак йому слід було призначити покарання, як за сукупністю злочинів, так і за сукупністю вироків.
Усі ці наведені обставини, як це зазначено в апеляційній скарзі, призвели до недотримання судом першої інстанції положень ст. ст. 50, 65 КК України та призначення ОСОБА_14 , у тому числі і покарання, яке не відповідає ступені тяжкості, характеру суспільної небезпечності, обставинам вчинення злочину та особі засудженого.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурорів, які підтримали подану апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора в частині необхідності засудження обвинуваченого за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України та фактично визнали обґрунтованість апеляційної скарги в частині необхідності застосування до ОСОБА_14 ст. 71 КК України, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, а саме у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу, без мети збуту, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені представленими в справі, дослідженими судом та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які будь-ким із учасників кримінального провадження, у тому числі прокурором та обвинуваченим, не оспорюються, а відтак відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду, та колегією суддів не перевіряються.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно виправдання ОСОБА_14 за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України за відсутністю в діях обвинуваченого складу цих інкримінованих йому кримінальних правопорушень, виходячи з наступного.

Так, на підтвердження висунутого ОСОБА_14 обвинувачення як за ч. 1 ст. 309 КК України, так і за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України, органи досудового розслідування посилались на показання свідків: ОСОБА_18 , власниці квартири АДРЕСА_3 , показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , саме тих осіб, яким за висновками слідчих органів ОСОБА_14 надав житло для виготовлення та вживання наркотичних засобів; показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_19 , працівників міліції, які мали відповідну інформацію та у подальшому виявили і вилучили у вказаній квартирі наркотичні засоби; показання понятих під час вилучення ОСОБА_22 та ОСОБА_20 ; а також на дані, що містились у протоколі огляду місця події, висновках хімічних експертиз.

При цьому, після ретельного дослідження вказаних доказів у судовому засіданні, судом першої інстанції було фактично встановлено, що показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та ОСОБА_20 , а також дані, що містились у протоколі огляду місця події, висновках хімічних експертиз, будь-яким чином не підтвердили висунуте ОСОБА_14 обвинувачення у наданні ним приміщення для незаконного виготовлення та вживання наркотичних засобів, у тому числі скоєному повторно, оскільки цими доказами було підтверджено лише факт виявлення та вилучення у квартирі АДРЕСА_3 , що до речі не заперечувалось і самим обвинуваченим.

Разом з тим, за результатами безпосереднього допиту у судових засіданнях свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 було встановлено, що ОСОБА_14 разом з іншими особами за згодою власниці вказаного житла деякий час проживав у вказаній квартирі не тільки з братом ОСОБА_18 , а й з ОСОБА_17 .

Допитаний судом обвинувачений в категоричній формі стверджував, що не був головним користувачем житла під час фактично тимчасового проживання в цій квартирі, а відтак ОСОБА_17 ні 12.05.2013 року, ні 13.05.2013 року не питав у нього дозволу на виготовлення та вживання наркотичних засобів, що фактично підтвердив у суді і свідок ОСОБА_17 .

Крім того за показаннями свідка ОСОБА_16 у суді, під час перебування останнього 13.05.2013 року за місцем тимчасового проживання ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , саме свідок запропонував йому вжити наркотичні засоби, а ОСОБА_14 в цей час перебував у кімнаті та розмови свідків на кухні не чув.

При цьому ці свідчення не були спростовані у судовому засіданні стороною обвинувачення, а відтак заяви апелянта, що показання вказаних осіб у суді слід було оцінювати критично, оскільки вони не співпадали із свідчення, що були надані під час досудового розслідування; за умов того, що такі показання не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не ґрунтуються на вимогах закону та явно протирічать йому.

Більш того доводи прокурора, що показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , які вони надавали під час досудового розслідування, треба було визнати достовірними та допустимими доказами, враховуючи, що такі показання не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду також протирічать положенням процесуального закону, у тому числі і вимогам ст. 23 КПК України, за якою в основу обвинувального вироку можуть бути покладені лише ті докази, що були безпосередньо отримані у судовому засіданні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_14 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України, оскільки з огляду на зміст показань вказаних осіб було встановлено, що як обвинувачений, так і свідок ОСОБА_17 проживали у квартирі АДРЕСА_3 за згодою її власниці та її рідного брата, який в останній час перебував на лікуванні у реабілітаційному центрі; при цьому ОСОБА_17 будь-яких дозволів на виготовлення та вживання наркотичних засобів у ОСОБА_14 не питав та не отримував, а ОСОБА_16 вживав наркотичні засоби за пропозицією ОСОБА_17 за відсутності обвинуваченого, а відтак у судовому засіданні не було встановлено, а стороною обвинувачення не представлено суду будь-яких інших доказів того, що саме ОСОБА_14 забезпечив свідкам можливість використовувати приміщення, де усі ці особи проживали разом, для виготовлення чи вживання наркотичних засобів.

При цьому для такого висновку не мав значення і час фактично тимчасового проживання обвинуваченого у вказаній квартирі, а відтак заяви апелянта, що обвинувачений тривалий час мешкав у зазначеній квартирі, що було підтверджено, зокрема, даними, що містились у попередніх судових рішеннях не тільки стосовно ОСОБА_14 , а й і ОСОБА_16 , будь-яким чином не підтверджують наявність в діях обвинуваченого об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 317 КК України.

Не доводять наявність в діях ОСОБА_14 цього складу кримінального правопорушення і показання свідка ОСОБА_19 щодо наявної інформації про існування наркотичного притону у квартирі АДРЕСА_3 .

А додатково представлені прокурором докази, а саме копії витягів з ЄРДР, пояснення та протоколи допитів ОСОБА_14 за період 2012-2013 років, як по цьому кримінальному провадженню, так і по іншим, взагалі не можуть бути предметом дослідження, оскільки не були представлені стороною обвинувачення ні під час закінчення досудового розслідування, ні під час судового розгляду справи у суді першої інстанції.

Таким чином, усі доводи апеляційної скарги, у тому числі посилання на докази, які отримані під час досудового розслідування чи по іншим кримінальним справам, проте не знайшли свого підтвердження у суді відповідно до вимог процесуального закону не можуть бути визнані належними та допустимими доказами.

З огляду на наведене, колегія суддів, вважаючи судове рішення відносно ОСОБА_14 в частині виправдання останнього за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України законним, а саме ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог відносно кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав ухвалення щодо ОСОБА_14 виправдувального вироку, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині. До того ж, враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє і пропозиції прокурора щодо визначення конкретного покарання обвинуваченому за цим кримінальним законом та за сукупністю злочинів відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України.

Крім того, у зв`язку із наведеним, в порядку ст. 404 КПК України із вироку суду першої інстанції в частині засудження за ч. 1 ст. 309 КК України слід виключити з мотивувальної частини судового рішення посилання на придбання ОСОБА_14 наркотичних засобів саме за надання квартири для виготовлення та вживання наркотичних засобів іншим особам.

Також є безпідставними і доводи апелянта щодо м`якості призначеного ОСОБА_14 покарання, як за вчинений ним злочин, так і за сукупністю злочинів відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки за ч. 1 ст. 309 КК України обвинуваченому призначене покарання у тому ж розмірі, що пропонується і прокурором. Крім того, судом першої інстанції належним чином застосований і принцип поглинення покарань при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів згідно із ч. 4 ст. 70 КК України, а відтак пропозиція апелянта застосувати у цьому випадку принцип часткового складання покарань, з огляду на відсутність в апеляційній скарзі будь-яких обґрунтувань неправильного визначення іншого принципу, є неспроможною та задоволенню не підлягає.

Разом з тим, є обґрунтованими доводи прокурора про необхідність постановлення відносно ОСОБА_14 нового вироку в частині призначеного покарання, оскільки обвинуваченому не було визначено остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України.

Так, як убачається із матеріалів кримінального провадження, до вчинення у період 11-13.05.2013 року інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, ОСОБА_14 був засуджений 18.03.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва за ст. 15 ч.2 та 185 ч.2 КК України на 2 роки позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України був звільнений від відбування покарання строком на 1 рік. Зазначене покарання обвинувачений не відбув, новий злочин вчинив під час іспитового строку, відтак після призначення ОСОБА_14 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, йому слід визначити і остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

А тому, обвинувальний вирок суду щодо обвинуваченого підлягає скасуванню в частині покарання, з ухваленням нового вироку в цій частині. При цьому, призначивши з огляду на положення ст. 65 КК України ОСОБА_14 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у тих межах, що були визначені судом першої інстанції, а також визначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом використання принципу поглинення покарань, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2013 року у виді 1 місяця позбавлення волі, визначивши остаточний термін покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі, оскільки саме таке покарання за своїм видом та розміром буде справедливим, а також достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, яким ОСОБА_14 засуджений за ст. 309 ч. 1, 70 ч. 4 КК України скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким:

- ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 309 КК України призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20.04.2015 року, остаточно визначити ОСОБА_14 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2013 року та остаточно визначити ОСОБА_14 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

В порядку ст. 404 КПК України з вироку в частині засудження за ч. 1 ст. 309 КК України виключити з мотивувальної частини судового рішення посилання на придбання ОСОБА_14 наркотичних засобів саме за надання квартири іншим особам для виготовлення та вживання наркотичних засобів.

В решті вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, у тому числі і в частині виправдування ОСОБА_14 за ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 3 місяців з моменту проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, у той же строк з моменту вручення копії вироку.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4