Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/423/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 289 (215-3) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.09.2015 м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №

0000067 та № 0000504 за апеляційними скаргами прокурора, потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20лютого 2015 року, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Переяслав-Хмельницький Київської області, українця, громадянина України, не одружений, з вищою освітою, працює юристом у ФГ « ОСОБА_9 », проживає АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна; на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Павлиш Онуфріївського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, не одружений, з вищою освітою, не працює, проживає АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт. Павлиш Онуфріївського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодружений, не працює, проживає АДРЕСА_2 , не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, іспитовим строком 1 рік.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Омельник Онуфріївського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, одружений, працює головою ФГ «Погрібний І.А.», проживає АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, іспитовим строком 2 роки. За ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 ОСОБА_11 та ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_6 матеріальну шкоду в сумі 790 грн. 83 коп. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 195 грн. 60 коп.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 652 грн. 00 коп.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 260 грн. 80 коп.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 260 грн. 80 коп.

Доля речових доказів вирішена на підставі ст.100 КПК України.

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 .

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він вчинив організацію вимоги передачі чужого майна (вимагання), що вчинено за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а також незакінчений замах на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, а також зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу. ОСОБА_7 та ОСОБА_15 визнано винними та засуджено за вчинення вимагання, що вчинено за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. ОСОБА_9 засуджено за вчинення зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, при наступних обставинах:

Так, 7 листопада 2013 року обвинувачений ОСОБА_10 , маючи умисел, направлений на вимагання грошових коштів у начальника реєстраційної служби Онуфріївського районного управління юстиції в Кіровоградській області потерпілого ОСОБА_6 , запропонував ОСОБА_11 спільну участь у реалізації протиправних намірів, щодо потерпілого. Отримавши згоду останнього, ОСОБА_10 розподілив ролі кожного під час вчинення злочину, повідомивши ОСОБА_11 , що він повинен зачинити двері в приміщенні, де перебуватиме ОСОБА_6 , із внутрішнього боку, не даючи можливості доступу іншим особам до кабінету, знаходитись поруч із ОСОБА_10 , своїм виглядом та висловлюваннями створювати враження можливого застосування фізичної сили, а також спостерігати за обстановкою і розвитком подій під час вчинення ОСОБА_10 всіх інших дій, направлених на вимагання коштів.

07.11.2013 року біля 13 год. 40 хв. обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на автомобілі «NissanPathfinder» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , прибули до приміщення реєстраційної служби Онуфріївського районного управління юстиції в Кіровоградській області. Зайшовши до кабінету потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , зачинив двері із внутрішнього боку та залишився стояти біля них, спостерігаючи за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_10 сів за стіл біля потерпілого та під приводом того, що останній відмовив реєструвати договори оренди на земельні паї, із погрозою вбивства, тримаючи в руках предмет, схожий на пістолет, пред`явив вимогу передачі коштів в сумі 30 тисяч гривень, визначивши термін виконання вимоги два дні, та пояснив, що кошти необхідно покласти до поштової скриньки домоволодіння за місцем проживання родини ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_1 .

Потерпілий ОСОБА_6 сприймаючи предмет схожий на пістолет як бойовий (справжній), а погрози його застосування реальними і такими, що представляють небезпеку для життя та здоров`я, не став чинити опір та заперечувати вимозі передачі ним грошових коштів. Після цього, обвинувачені залишили згадане приміщення.

08.11.2013 року о 19 год. 23 хв. ОСОБА_10 , використовуючи мобільний телефон з номером; НОМЕР_2 , відправив на мобільний телефон ОСОБА_6 за номером: НОМЕР_3 повідомлення з вимогою передачі грошових коштів до ранку наступного дня.

Після цього, 13.11.2013 року обвинувачений ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_7 спільну участь у вчинені вказаного злочину, на що отримав його згоду.

13.11.2013 року біля 15 год. обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_17 та ОСОБА_7 на вище зазначеному автомобілі прибули до місця роботи потерпілого, де зайшовши в кабінет ОСОБА_11 зачинив двері із середини та залишився стояти біля них, а ОСОБА_7 направляючи в бік потерпілого ОСОБА_6 пістолет «Stalker», потребував у нього покласти руки на стіл, та згодом відійшов у бік. У цей момент ОСОБА_10 одягнувши рукавиці взяв в руку гідравлічний гумовий шланг з металевими фітингами на кінцях із погрозою застосування насильства пред`явив вимогу передачі коштів в сумі 65 тисяч гривень. Сприймаючи дії обвинувачених реальними, такими, що представляють небезпеку для життя та здоров`я, ОСОБА_6 не став чинити опір та заперечувати вимозі передачі ним грошових коштів.

О 15 год. 05 хв. обвинувачені були затримані працівниками міліції на місці вчинення злочину.

Крім цього, під час вимагання грошових коштів потерпілого, у ОСОБА_10 раптово виник умисел на заволодіння транспортним засобом останнього. Так, обвинувачений ОСОБА_10 , вже застосувавши до ОСОБА_6 погрозу насильства наказав потерпілому передати ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «SuzukiLiana», д/н НОМЕР_4 . Однак, ОСОБА_10 вказані дії завершити не встиг, так як був затриманий працівниками міліції.

Також, обвинувачений ОСОБА_10 разом зі своїм батьком обвинуваченим ОСОБА_9 як особи, які мають навики поводження зі зброєю та її застосування і перебувають на обліку дозвільної системи УМВС України в Кіровоградській області, маючи умисел на зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, з відома та згоди між собою, за невстановлених слідством обставин придбали та зберігали в обраному ними місці, а саме в жилих кімнатах за місцем свого постійного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , патрони калібрів 5,6 мм., 9 мм, 22 WMRта 5,45 мм, які зберігали без передбаченого законом дозволу.

В апеляціях:

-прокурор просить вирок міськрайонного суду щодо обвинувачених скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним та призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 7 років позбавлення волі, ч.1 ст.263 КК України 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначити 7 років позбавлення волі; ОСОБА_10 за ч.1 ст.263 КК України 5 років позбавлення волі, ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 7 років позбавлення волі, ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, яке є його власністю. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначено 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого; ОСОБА_7 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 4 роки позбавлення волі; ОСОБА_11 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 3 роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити від призначеного покарання з випробуванням, іспитовим строком 1 рік. Мотивуючи тим, що висновок суду про невинуватість ОСОБА_9 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України не відповідає фактичним обставинам, оскільки не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Так, під час судового розгляду встановлено, що ФГ «Погрібний А.І.» обвинувачений ОСОБА_9 є головою згаданого господарства, ОСОБА_18 (дружина обвинуваченого) механізатор, а обвинувачений ОСОБА_10 займає посаду юриста, при цьому правом розпорядження коштами товариства, окрім голови ніхто не наділений. Свідок ОСОБА_18 зазначила, що для реєстрації договорів землі передала потерпілому 37200 грн., а потім дізналася, що сплачені нею кошти понад нормою необхідних для реєстрації. Отже, в силу своєї посади отримати з підприємства згадані кошти та не прозвітувавши перед ОСОБА_9 та ОСОБА_10 згадана вище свідок не могла. Крім того, ОСОБА_9 особисто телефонував потерпілому та збільшив суму вимоги до 60000 грн., потім відбувається розмова між останній та свідком ОСОБА_19 за ініціативою останнього, під час якої учасники спілкування обговорюють потерпілого, а обвинувачений ОСОБА_9 погрожує потерпілому заподіянням тілесних ушкоджень. Таким чином, зазначені вище факти вказують на те, що ОСОБА_9 знав про ситуацію з поверненням коштів за реєстрацію договорів оренди і для виконання певних дій потерпілому виставлені певні умови.

Крім того, при суперечливих доказах з одного боку обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 свідка ОСОБА_20 з іншого потерпілого, свідка ОСОБА_21 обвинуваченого ОСОБА_11 аудіо-відео матеріалів, документів, суд першої інстанції в судовому рішенні не зазначив чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші та на підставі чого прийшов до висновку про невинуватість ОСОБА_9 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України. Окрім цього, мотивувальна та резолютивна частина вироку містять суперечності. В резолютивній частині вказано, що ОСОБА_9 необхідно виправдати, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, а в мотивувальній частині вказано, що останнього необхідно виправдати у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину, що суперечить вимогам ч.1 ст.373, ст.374 КПК України.

Більше того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання без конфіскації майна міськрайонним судом порушені вимоги ч.2 ст.59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і як встановлено обвинувачений мав намів заволодіти транспортним засобом потерпілого. Окрім цього, не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.263 КК України, районний суд призначаючи покарання безпідставно не врахував вимоги ст.ст. 50, 65 КК України. Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вину не визнали, не розкаялися у скоєному, шкоду не відшкодували, скоїли тяжкі кримінальні правопорушення і звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з випробуванням є безпідставним.

Також, в мотивувальній так і в резолютивній частині вироку прийнято рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням одночасно двох обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , що суперечить вимогам ст.ст. 65, 75 КК України, п.2 ч.4 ст.374 КПК України, оскільки рішення про призначення покарання та звільнення від відбування приймається судом щодо підсудного окремо.

Крім того, судом першої інстанції не надано правову оцінку речовому доказу транспортного засобу «NissanPathfinder» д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки відповідно до ч.9 ст.100 КПК України має бути конфіскований, так як обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є засновниками ФГ «Погрібний А.І» з виділенням відповідної частки власності.

-потерпілий ОСОБА_6 просить вирок міськрайонного суду щодо обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 ОСОБА_11 та ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним та призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 7 років позбавлення волі, ч.1 ст.263 КК України 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначити 7 років позбавлення волі; ОСОБА_10 за ч.1 ст.263 КК України 5 років позбавлення волі, ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 7 років позбавлення волі, ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, яке є його власністю. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначено 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого; ОСОБА_7 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 4 роки позбавлення волі; ОСОБА_11 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України 3 роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити від призначеного покарання з випробуванням, іспитовим строком 1 рік. Цивільний позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши на його користь солідарно з обвинувачених матеріальну шкоду в сумі 25711 грн. 36 коп. та моральну шкоду в сумі 500000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що виправдовуючи ОСОБА_9 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України судом першої інстанції не наведено підстави для прийняття згаданого рішення, мотиви з яких суд відкидає докази обвинувачення. Також, формулювання самого рішення виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 в мотивувальній частині не відповідає резолютивній частині, так в резолютивній частині вироку вказано, що останнього необхідно виправдати, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, а в мотивувальній вказано, що останнього необхідно виправдати у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочину, що суперечить вимогам ч.1 ст. 373, ст.374 КПК України.

Крім того зазначає, що висновок суду в частині виправдування ОСОБА_9 не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, так висновки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Також, судом безпідставно та невмотивовано відмовлено у відшкодуванні витрат на придбання пального для автомобіля в сумі 13502 грн. 63 коп., ліків на суму 1433 грн. та 10000 грн., а також у задоволенні моральної шкоди, визнавши її розмір в 10000 грн., судом не враховано що ним дії обвинувачених сприймались реальними, небезпечними для його життя та здоров`я, перенесений ним стрес та душевні страждання викликали погіршення стану здоров`я та необхідність постійного лікування. Крім того зазначив, що вчинене щодо нього кримінальне правопорушення принизило його ділову репутацію, в подальшому він змушений був залишити місце своєї роботи і на даний час не може повернутися до своїх обов`язків. При вирішенні питання щодо часткового задоволення завданої матеріальної шкоди, міськрайонним суд безпідставно не врахував, що він лікувався не за місцем проживання, а був вимушений їздити на лікування до м. Кіровограда, у зв`язку з чим мав витрати на придбання пального та ліків.

Більше того, вважає, що призначене покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не відповідає вимогам ст.65 КК України. Обвинувачені вину не визнали, не розкаялися, заподіяну шкоду не відшкодували, вчинили тяжкі кримінальні правопорушення і звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням є безпідставним.

Також зазначає, що в мотивувальній так і в резолютивній частині вироку прийнято рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням одночасно двох обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , що суперечить вимогам ст.ст. 65, 75 КК України, п.2 ч.4 ст.374 КПК України, оскільки рішення про призначення покарання та звільнення від відбування приймається судом щодо підсудного окремо.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання без конфіскації майна міськрайонним судом порушені вимоги ч.2 ст.59 КК України, оскільки конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і як встановлено в ході судового розгляду обвинувачений мав намів заволодіти його транспортним засобом.

-обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок міськрайонного суду щодо нього змінити, пом`якшити йому призначене покарання, застосувавши вимоги ст.ст.75, 76 КК України. Мотивуючи тим, що призначаючи покарання суд першої інстанції не врахував, що він раніше не притягувався до кримінальної, адміністративної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне проживання.

-захисник-адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок суду щодо останнього скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ухвалити новий вирок, яким кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст.263 КК України закрити. В решті вирок суду залишити без зміни. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вирок суду в в частині визнання ОСОБА_9 винним та призначення йому покарання за ч.1 ст.263 КК України є незаконним, оскільки обвинувачення за вчинення згаданого вище правопорушення повинно бути конкретизоване щодо кожного фігуранта, а суд ставить в вину як обвинуваченому ОСОБА_9 так і обвинуваченому ОСОБА_10 незаконне зберігання одних і тих же патронів, тобто боєприпасів одного і того ж виду та однакову кількість, які невідомо звідки взялися, чим грубо порушує вимоги кримінального законодавства щодо необхідності конкретизації обвинувачення стосовно кожної особи. Так, в вироку зазначено, що частина патронів вилучена в будинку із сейфа, посилаючись при цьому на протокол обшуку домоволодіння від 13.11.2013 року із зазначеного протоколу вбачається, що більша частина вилучених патронів знаходилася в сейфі, що стояв у шафі в одній із кімнат будинку. Однак, судом безпідставно не взято до уваги пояснення обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 які пояснювали, що окрім двох сейфів, в яких на законних підставах зберігалася зброя, в будинку був ще один сейф, що належав брату ОСОБА_18 , ОСОБА_24 , яким сім`я ОСОБА_16 не користувалася і їм не було відомо про вміст згаданого сейфа.

-захисник-адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок міськрайонного суду щодо обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.263 КК України скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження; за ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України скасувати у зв`язку з недоведеністю вини в вчиненні вказаного правопорушення; за ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України призначити покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням, іспитовим строком. Мотивуючи тим, що суд першої інстанції приймаючи рішення щодо визнання ОСОБА_10 винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.5 ст.15 ч.3 ст.289 КК України лише на поясненнях потерпілого ОСОБА_6 та протоколом огляду місця події від 13.11.2013 року кабінету начальника реєстраційної служби з фото таблицею, в ході якого у обвинуваченого у лівій кишені штанів виявлено ключ від автомобіля потерпілого. Жодного аналізу доказової бази та підстав в вироку суд першої інстанції не наводить. Оскільки отримання ОСОБА_10 від ОСОБА_6 ключа від належного останньому автомобіля не може бути розцінене як замах на незаконне заволодіння транспортним засобом. Так, обвинувачений пояснив, що вимога передачі ключа від автомобіля ним була поставлена потерпілому з метою психологічного тиску в рамках вчинення правопорушення, передбаченого ст.189 КК України. Крім того, висновки суду про зберігання обвинуваченим ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_9 в обраному ними місці патронів калібрів 5,6 мм., 9мм., 22 WMR та 5,45 мм., свідчать про вчинення правопорушення за попередньою змовою групою осіб, однак ст.263 КК України передбачає, що відповідальність за незаконне зберігання зброї та боєприпасів, кваліфікуюча ознака як вчинення правопорушення за попередньою змовою групою осіб відсутня. Тобто, обвинувачення за вчинення зазначеного правопорушення повинно бути конкретизоване стосовно кожного фігуранта. Більше того, в вироку зазначено, що частина патронів вилучена в будинку із сейфа, посилаючись при цьому на протокол обшуку домоволодіння від 13.11.2013 року із зазначеного протоколу вбачається, що більша частина вилучених патронів знаходилася в сейфі, що стояв у шафі в одній із кімнат будинку. Однак, судом безпідставно не взято до уваги пояснення обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 які пояснювали, що окрім двох сейфів, в яких на законних підставах зберігалася зброя, в будинку був ще один сейф, що належав брату ОСОБА_18 , ОСОБА_24 , яким сім`я ОСОБА_16 не користувалася і їм не було відомо про вміст згаданого сейфа.

Крім того, у судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_10 визнав факт погроз на адресу ОСОБА_6 та вимагання від нього повернення коштів, якими потерпілий заволодів незаконно.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_9 не погоджується зі скаргою прокурора, вважає її необґрунтованою та безпідставною, оскільки в ході судового розгляду свідок ОСОБА_18 зазначила, що кошти які вона передала як незаконну винагороду ОСОБА_6 частково були її особистими заощадженням, а частково це була заробітна плата ОСОБА_10 . Із звукозапису розмови між ним та ОСОБА_19 не міститься жодного прізвища та обставин, які б могли вказувати про відношення цієї розмови до подій, які мали місце в діях щодо потерпілого ОСОБА_6 . Обвинувачений ОСОБА_11 під час судового розгляду виказував погрози на його адресу та ОСОБА_10 щодо зміни показань. Доводи апеляційної скарги прокурора ґрунтуються на домислах і припущеннях.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_10 не погоджується зі скаргою прокурора в частині обрання щодо нього міри покарання без застосування конфіскації майна. При цьому зазначив, що ФГ «Погрібний І.А.» засноване його батьком ОСОБА_9 в 1992 році, коли йому було 5 років і він жодним чином не міг бути засновником та мати частку власності згаданого господарства. Частка власності у нього відсутня і на зараз, а тому посилання апелянта на необхідність конфіскації автомобіля «NissanPathfinder» д/н НОМЕР_1 , як належного йому знаряддя вчинення правопорушення є безпідставними, оскільки зазначений автомобіль є власністю СФГ «Погрібний І.А.» і не перебуває у його власності.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, потерпілого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляцію та апеляцію прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_9 та в їх інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 які підтримали свої апеляції і просили їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника-адвоката ОСОБА_13 який просив задовольнити апеляційну скаргу свого підзахисного, обвинуваченого ОСОБА_11 який просив вирок суду стосовно нього залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Розглянувши справу в межах поданих апеляцій, встановлено, що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України, та винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за які їх засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказах, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

На підставі цих доказів, достатність та достовірність яких не була поставлена під сумнів вагомими доводами чи доказами сторони захисту під час судового розгляду, суд першої інстанції правильно визнав обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопрушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України, кваліфікувавши їх дії як вимагання, що вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Також суд першої інстанції обґрунтовано ввизнав обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та правильно кваліфікував їх дії як зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих злочинів належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам КПК України.

Так, по епізоду вимагання, що вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вина обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 підтверджується наступними доказами.

Показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , який суду першої інстанції пояснив що від односельців і від матері дізнався, що начальник реєстраційної служби ОСОБА_6 вимагає хабарі та вирішив з ним поспілкуватися. Взяв з собою ОСОБА_11 , щоб він був присутній при розмові, з собою взяв пістолет для здійснення психологічного тиску на ОСОБА_6 . Розмова 7.11.2013 року в кабінеті ОСОБА_6 відбулася в грубій формі, при цьому ОСОБА_6 заперечив, що брав хабарі. А 13.11.2013 року він знову приїхав на роботу до ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . З собою взяли шланг та пістолет для здійснення психологічного тиску на ОСОБА_6 . Пістолет він передав ОСОБА_7 , а сам взяв пакет, в якому знаходився гумовий шланг . Під час розмови з ОСОБА_6 він вимагав від останнього передати йому 60000 грн., але був затриманий працівниками міліції. Пояснив, що взяв ключі від автомобіля ОСОБА_6 та поклав їх собі в кишеню, але хотів лише посилити психологічний тиск на потерпілого та не мав наміру розпоряджатися автомобілем ОСОБА_6 . Щодо намірів по вимаганню коштів у ОСОБА_6 свого батька ОСОБА_9 не повідомляв.

Під час розгляду справи в апеляційному суді та судових дебатах, ОСОБА_10 вину свою у вчиненні вимагання, що вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень визнав повністю, просив не призначати суворе покарання.

Показання обвинуваченого ОСОБА_10 в частині обставин вчинення злочину за цим епізодом обвинувачення, повністю узгоджуються з показаннями обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_7 в суді першої інстанції.

Так, допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 , пояснив, що працював в ФГ « Погрібний І.А.» трактористом , його безпосереднім керівником був ОСОБА_25 і він завжди виконував його вказівки. В кінці листопада 2013 року ОСОБА_25 зателефонував йому і сказав приїхати до приміщення реєстраційної служби в смт. Онуфріївка , пояснивши , що йому лише необхідно постояти біля дверей кабінету і в разі , якщо виникне бійка, необхідно буде розборонити. Зайшовши з ОСОБА_26 до кабінету начальника реєстраційної служби ОСОБА_6 , він залишився стояти біля дверей кабінету і триматися за ручку , а ОСОБА_27 наставив пістолет на ОСОБА_6 і почав вимагати у останнього передати йому грошові кошти в сумі 30000 грн. Через декілька днів йому знову зателефонував ОСОБА_25 і наказав приїхати до нього. Він приїхав до ОСОБА_27 і на машині останнього вони приїхали до приміщення реєстраційної служби в смт. Онуфріївка. З ними в машині був і ОСОБА_7 . Під`їхавши до реєстраційної служби , ОСОБА_25 передав ОСОБА_7 ключі від своєї машини і пістолет. А сам взяв пакет, в якому знаходився гідравлічний шланг. Також сказав їм на руки надіти робочі рукавички .Втрьох вони зайшли в кабінет ОСОБА_6 . Він залишився біля дверей кабінету, тримаючись за ручку дверей. А ОСОБА_7 підійшов до потерпілого і наставив на нього пістолет . Погрібний ОСОБА_27 надів на руки рукавички , витяг з пакету гідравлічний шланг і почав погрожувати ОСОБА_6 .Спочатку він вимагав йому передати 30000 грн., а потім 60000 грн. Так як кошти не були передані, ОСОБА_25 наказав ОСОБА_6 передати йому ключі від його автомобіля і ОСОБА_6 , злякавшись погроз, передав ключі. Але вийти з кабінету не встигли, так як в двері ввірвалися працівники міліції та всіх їх затримали. Пояснив , що його участь в даному злочині полягала лише в тому, щоб стояти біля дверей і спостерігати за обстановкою, погроз потерпілому він не висловлював, за участь в даному злочині винагороду йому не обіцяли. Розкаюється у вчиненому.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 пояснив що поїхати до ОСОБА_6 йому запропонував ОСОБА_10 і по дорозі вони взяли з собою ОСОБА_15 . ОСОБА_27 дав йому пістолет, який він сховав за пояс , а потім в кабінеті направив пістолет в сторону потерпілого з метою його залякування. Винагороду йому ніхто не обіцяв. Вину свою визнає, просить не призначати суворе покарання.

З показань потерпілого ОСОБА_6 вбачається, що в листопаді 2013 року він працював начальником реєстраційної служби Онуфрієвського РУЮ . 7.11.2013 року до нього в кабінет в робочий час зайшли обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_15 . Останній закрив двері і залишився стояти біля дверей, а ОСОБА_10 включив диктофон і поклав на його стіл і почав вимагати розповісти йому, як він бере хабарі за реєстрацію договорів оренди. Потім наставив на нього пістолет і зазначив, що дає йому 3 дні для того, щоб він віддав йому 30000 грн., а саме вкинув в поштову скриньку будинку ОСОБА_16 , при цьому пригрозив вбивством , якщо не буде виконана його вимога. Виходячи з кабінету , ОСОБА_28 перевернув його стіл. 8.11.2013 року з невідомого телефону йому зателефонував ОСОБА_9 , який представився ОСОБА_16 і повідомив, що він повинен заплатити не 30000 грн, а вже 60000 грн. , а то йому відкрутять голову. В той же день він написав заяву в УМВС в Кіровоградській області про вимагання у нього коштів. 13.11.2013 року до нього в кабінет зайшли ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_7 . Біля дверей залишився ОСОБА_15 , а ОСОБА_7 підійшов до столу і направив на нього пістолет. ОСОБА_10 почав пред» являти претензії щодо невиконання ним його вимоги про передачу обумовленої суми і озвучив нову суму, яку він повинен був сплатити, а саме 65000 грн. При цьому ОСОБА_10 на руки одягнув рукавиці і дістав з пакету гумовий шланг, яким йому погрожував. Погрози ОСОБА_10 він сприймав як реальні і вважав, що йому дійсно може бути заподіяна шкода. ОСОБА_10 також наказав йому віддати ключі від його особистого автомобіля і поклав їх в свою кишеню, а ОСОБА_7 та ОСОБА_15 наказав залишатися в кабінеті, поки він не поїде.

Наведені вище показання обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та підтверджуються письмовими доказами, зокрема:

- показаннями свідка ОСОБА_29 про те, що йому відомо, що ОСОБА_25 і 2 хлопців вимагали кошти у ОСОБА_6 . Останній просив його поговорити з ОСОБА_30 , але той відмовлявся спілкуватися з ОСОБА_6

- показаннями свідка ОСОБА_31 , яка працює спеціалістом в реєстраційній службі Онуфріївського районного управління юстиції і пояснила, що 13.11.2013 року вона знаходилася на робочому місці і почула крики та гуркіт з кабінету ОСОБА_6 , тому і викликала міліцію. Потерпілий являвся її начальником.

- протоколом огляду речового доказу від 8.11.2013 року , згідно якого оглянутий мобільний телефон потерпілого ОСОБА_6 марки Samsung DUOS модель«GT-S7562» з номерами стільникового зв язку НОМЕР_3 та НОМЕР_5 , синього кольору , на якому у вхідних смс-повідомленнях знаходиться смс-повідомлення з текстом : « Не вынуждай нас утром ехать к тебе.до утра время есть реши вопрос сам.Вези» , яке надійшло 08 листопада 2013 року о 19 год.23 хв. від абонента стільникового зв`язку з номером НОМЕР_2 ( т.1 а.с. 50)

- протоколом огляду предмету від 23.12.2013 року , згідно якого оглядається компакт-диск формату « DVD+R« оранжевого кольору , на диску мається рукописний текст , виконаний барвником чорного кольору « УКР УМВС № 186 НТ від 8.11.13 АКТ 4/503дск 11.12.13 , на якому знаходиться відеозапис від 13.11.2013 року в приміщенні реєстраційної служби , текст діалога між особами міститься в стенограмі № НОМЕР_6 , яка є додатком до протоколу огляду ( т.1 а.с. 92).

- протоколом огляду предметів від 25.11.2013 року , в ході якого були оглянуті предмети, які були вилучені 13.11.2013 року під час огляду місця події в приміщенні кабінету начальника реєстраційної служби по вул.. Скляра,7 в смт.Онуфрієвка ( т.1 а.с. 151-153 );

- протоколом обшуку від 26.11.2013 року в ході якого під час обшуку автомобіля «NissanPathfinder» д.н.з. НОМЕР_1 виявлено та вилучено мобільні телефони , ніж, пістолет, диктофон, паспорта, дозвіл на зберігання зброї, портмоне ( т.2 а.с. 22-23)

- протокол огляду предметів від 27 листопада 2013 року , в ході якого оглянуті предмети , вилучені під час обшуку 26.11.2013 року транспортного засобу «NissanPathfinder» д.н.з. НОМЕР_1 ., серед оглянутих речей мобільний телефон «Nokia» моделі 1280 , в телефоні сім-карта з номером НОМЕР_7 , при включені телефону за допомогою функцій меню переглянуто зміст повідомлень , одне з яких відправлено на номер НОМЕР_8 з наступним текстом «« Не вынуждай нас утром ехать к тебе.до утра время есть реши вопрос сам. Вези»( т.2 а.с. 25-28).

- відеозаписом від 13.11.2013 року в приміщенні реєстраційної служби , з якого видно обставини вимагання коштів обвинуваченими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 у потерпілого ОСОБА_6 ( т.1 а.с. 89) .

- протоколом огляду місця події від 13.11.2013 року кабінету начальника реєстраційної служби Онуфріївського РУЮ ОСОБА_6 з фототаблицею , в ході якого виявлені ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 . У ОСОБА_10 у лівій кишені штанів виявлено ключ від автомобіля «Suzuki», , у ОСОБА_7 під час особистого огляду у лівій кишені куртки виявлено ключ від автомобіля«Nissan« . В приміщенні кабінету виявлено жовтий поліетиленовий пакет, у якому виявлено гумовий шланг із металевими частинами з обох боків , на столі виявлений предмет зовні схожий на пістолет з дерев» яною ручкою , на якому є надпис «STALKER , саІ 4.5 , НОМЕР_9 » ( т.1 а.с. 99-107).

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопрушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України є обґрунтованим і їх дії за цим епізодом правильно кваліфіковані як вимагання, що вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

При цьому колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора та потерпілого щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України, з таких підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що в листопаді 2013 року, точний час та день слідством не встановлено він зі своїм сином ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 переслідуючи мету нетрудового збагачення за рахунок неправомірних дій у сфері прав власності громадян, вступили між собою у злочинну змову, направлену на вимагання грошових коштів у начальника реєстраційної служби Онуфріївського районного управління юстиції в Кіровоградській області ОСОБА_6 .

08.11.2013 року, продовжуючи реалізовувати злочинні наміри, направлені на отримання грошових коштів шляхом вимагання ОСОБА_9 о 09 год. 19 хв. зателефонував з невідомого номеру телефону на мобільний телефон до ОСОБА_32 , та пред`явив вимогу передачі грошових коштів у збільшеному розмірі, в сумі 60 тисяч гривень, з терміном виконання вимоги в один день, вказавши, що кошти необхідно залишити в поштовій скриньці будинку, де проживає сім`я ОСОБА_16 .

Дії ОСОБА_9 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 189 КК України як вимагання, що вчинено за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

На підтвердження обвинувачення, сторона обвинувачення зазначила наступні докази:

- пояснення потерпілого ОСОБА_6 , про те, що йому телефонувала особа, яка назвалася ОСОБА_16 та пред`явив вимогу передачі грошових коштів у збільшеному розмірі в сумі 60 тисяч гривень замість 30 тисяч гривень, з терміном виконання вимоги в один день, вказавши, що кошти необхідно залишивши в поштовій скриньці, де проживає сім`я ОСОБА_16 ;

- протокол огляду предмету від 23.12.2013 року , згідно якого оглядаються ком пакт-диск формату CD- R , на диску мається рукописний текст , виконаний барвником чорного кольору « УКР УМВС №189 НТ від 9.11.13 АКТ 4/503 дск 11.12.13 , на якому міститься розмова 2 чоловіків, повний текст розмови міститься в стенограмі №1 , яка є додатком до протоколу огляду « Особа говорить Сурену , що заряжає патрони, їде бошку відривати, тому що дано 2 дні , а пройшло вже 4».( т.1 а.с.92)

- аудіозапис розмови , текст якої міститься в стенограмі №1 ( т.1 а.с. 91).

На ці ж самі докази, як на доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, посилається і прокурор в своїй апеляції.

Вказані докази були досліджені судом першої інстанції та суд дійшов обґрунтованого висновку щодо їх недостатності для беззаперечного висновку про причетність ОСОБА_9 до інкримінованого правопорушення.

Твердження прокурора та потерпілого, що мотивом скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_10 є отримання грошових коштів у потерпілого, в яких був зацікавлений ОСОБА_9 , як батько та голова фермерського господарства, не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Сам факт спільного проживання за однією адресою сім`ї ОСОБА_16 та їх спільна робота у фермерському господарстві не доводить беззаперечно наявність спільного умислу у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вчинення вимагання чужого майна у потерпілого ОСОБА_6 за обставин, зазначених в обвинувальному акті.

Зі звукозапису фрагменту телефонної розмови, що відбулася між ОСОБА_9 та ОСОБА_19 , на який посилається сторона обвинувачення, не можливо з`ясувати, про кого конкретно йшла мова, оскільки прізвище особи, щодо якої здійснювалися погрози з боку ОСОБА_16 та вкрай негативне відношення до неї, в розмові не називалося.

Твердження ОСОБА_29 , що така розмова відбувалася саме про потерпілого ОСОБА_6 , є лише суб`єктивним припущенням свідка і не підтверджується жодними доказами. В судовому засіданні ОСОБА_9 зазначав, що при зазначеній розмові він мав на увазі іншу особу - працівника господарства ОСОБА_33 . А свідок ОСОБА_29 в суді зазначив, що при вказаній телефонній розмові ОСОБА_9 знаходився в нетверезому стані, і вони не зрозуміли один одного (а.с. 236 т.2)

Інших доказів, які б свідчили про те, що телефонна розмова між ОСОБА_9 та ОСОБА_19 стосувалася саме потерпілого ОСОБА_6 , судом першої інстанції не було встановлено.

Твердження прокурора, що потерпілому ОСОБА_6 телефонував 08.11.2013 року саме ОСОБА_9 та вимагав сплатити суму не 30000 грн., а 60000 грн. і в подальшому саме на таку суму вказував потерпілому ОСОБА_10 під час скоєння злочину 13.11..2013 року, також не доводить вину ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину. З показань потерпілого ОСОБА_34 вбачається, що йому телефонував з незнайомого номеру якійсь чоловік, який представився ОСОБА_30 . Але доказів того, що цим чоловіком був дійсно ОСОБА_35 стороною обвинувачення не надано.

Також, крім показань ОСОБА_6 в цій частині, органами досудового розслідування не надано жодного доказу, щодо вимагання ОСОБА_9 у потерпілого ОСОБА_34 такої суми коштів, або щодо наявності спільного умислу у ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів критично відноситься до показань потерпілого в цій частині, оскільки з показань свідка ОСОБА_29 вбачається наявність конфлікту між ОСОБА_16 та ОСОБА_34 .

Сам факт телефонної розмови між ОСОБА_16 та ОСОБА_34 , про яку зазначає свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні, не може визнаватися доказом причетності ОСОБА_9 до вчинення інкримінуємого злочину. Свідок зазначав в судовому засіданні, що суть телефонної розмови йому не відома.

Твердження прокурора, що згідно показань обвинуваченого ОСОБА_17 . Погрібний ОСОБА_36 інколи зловживав своїм правом на носіння зброї, погрожував нею в своїх інтересах також не є доказом причетності ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого за ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України злочину. Такі показання обвинуваченого ОСОБА_17 лише суб`єктивно характеризують особу ОСОБА_9 , але не доводять його вини у вчиненні інкримінованого злочину поза розумним сумнівом.

Доводи апеляції прокурора, що ОСОБА_9 вчиняв спроби схилити ОСОБА_17 до зміни показань у суді, також не доводять участь ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого за ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України злочину. Ні під час досудового розслідування, ні в судовому засіданні ОСОБА_17 не зазначав про причетність ОСОБА_9 до вказаного правопорушення, і такі показання обвинуваченого є постійними, послідовними та узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Інших вагомих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні вимагання, що вчинено за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, не досліджених судом першої інстанції, стороною обвинувачення не надано.

Відповідно до ст..62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у суді та обґрунтовано виправдав останнього за ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України. І колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

По епізоду зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вина обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 доведена в суді першої інстанції.

Допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 пояснив, що у нього та сина є дозволи на використання та зберігання зброї. Зброя зберігається в сейфах. У них в будинку є невеликий сейф , який належить родичу дружини ОСОБА_37 , який вони не відкривали і його вміст йому не відомий.

Аналогічні показання за цим епізодом обвинувачення дав суду обвинувачений ОСОБА_10 .

Не зважаючи на невизнання своєї вини за цим епізодом обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , їх вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, підтверджується зібраними у справі належними та допустимими доказами, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_18 про те, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 являються її чоловіком та сином. До них в будинок в 2009 році були перевезені речі її брата ОСОБА_38 , в тому числі і сейфи. Перевозили сейфи ОСОБА_22 та ОСОБА_39 . Ключі від сейфів були у чоловіка. Після смерті брата чоловік користувався сейфами.

- показаннями свідка ОСОБА_22 про те, що в будинку ОСОБА_16 проживав ОСОБА_40 , який являвся братом ОСОБА_41 .По проханню ОСОБА_16 він перевозив в їхній будинок 2 сейфи для зброї в 2009 році, які належали ОСОБА_42 . В одному із сейфів були патрони.

- показаннями свідка ОСОБА_43 , який працює старшим інспектором дозвільної системи Онуфрієвського РВ УМВС України ,що у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є дозволи на зберігання та носіння нарізної та мисливської зброї. Ним здійснювалася перевірка порядку зберігання зброї протягом 2011-2012 року за місцем проживання ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_1 . Зброя і боєприпаси зберігалася в 2 сейфах. Під час перевірки в 2011 році не було в наявності зброї і боєприпасів без передбаченого законом дозволу. Під час перевірки ніяких порушень не було виявлено.

- показаннями свідка ОСОБА_23 про те, що весною 2010 року він заїжджав додому до ОСОБА_16 , але останніх не було вдома. В хаті був незнайомий йому чоловік, який представився братом ОСОБА_41 . Даний чоловік стояв біля сейфу та перебирав патрони , пояснивши йому, що він мисливець.

- протоколом обшуку від 13.11.2013 року будинку АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено патрони, сім-карти, мобільний телефон ( т.1 а.с. 112-125 );

- висновком судово-балістичної експертизи №245 від 29.11.2013 року , згідно якого предмет , виявлений та вилучений 13.11.2013 року в ході огляду місця події вогнепальною зброєю не являється , є револьвером «STALKER « калібру 4мм, заводського виготовлення , виробництва Туреччини , призначений для стрільби патронами Флобера калібру 4мм( т.1 а.с. 145-148);

- протоколом огляду предметів від 25.11.2013 року , в ході якого були оглянуті предмети, які були вилучені 13.11.2013 року під час огляду місця події в домоволодінні за адресою : АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 157-159 );

- висновком судово-балістичної експертизи №246 від 29.11.2013 року , згідно якого вилучені в ході проведення обшуку за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_10 та його батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_18 тисяча п`ятсот двадцять два (1522) патрони, являються бойовими припасами, спортивно-мисливськими патронами, калібру 5,6 мм, кільцевого запалювання, заводського виготовлення, до спортивної і мисливської нарізної вогнепальної зброї калібру 5,6 мм (пістолет Марголіна, карабіни ТОЗ-11, ТОЗ-21, ТОЗ-8м, ТОЗ- 17-01, ТОЗ-99 та ін.), які придатні для стрільби; один патрон є боєприпасом, пістолетним патроном, калібру 9мм до пістолета системи Макарова, які призначені для стрільби з пістолетів Макарова (ПМ), та автоматичних пістолетів Стечкіна (АПС), виготовлені заводським способом, який придатний для стрільби; два патрони, являються бойовими припасами, спортивно-мисливськими патронами, калібру 22 WMR, кільцевого запалювання, заводського виготовлення, до спортивної і мисливської нарізної вогнепальної зброї калібру 22 WMR(карабіни CZ-452, CZ-511,ZKM-611 А, ремінгтон 597 та ін.), які придатні для стрільби; один патрон, являється бойовим припасом, автоматним патроном центрального бою, калібру 5,45мм до автоматів системи «Калашникова» «АК-74, АКС-74У, РПК- 74» зразка 1973 року, виготовлений заводським способом, який придатний для стрільби ( т.1 а.с. 169-178 ).

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України є обґрунтованим і їх дії за цим епізодом правильно кваліфіковані судом як зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Апеляційні доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за цим епізодом обвинувачення, перевірені судом першої інстанції та є необґрунтованими з таких підстав.

Стаття 263 ч.1 КК України передбачає відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами»
під незаконним зберіганням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.
З протоколу обшуку від 13.11.2013 року вбачається, що патрони було виявлено та вилучено з будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_9 і в якому також проживає ОСОБА_10 , що відповідає об`єктивній стороні вказаного кримінального правопорушення ( т.1 а.с. 112-125 ).

Вказаний обшук проводився відповідно до вимог КПК України, на підставі ухвали слідчого судді, в присутності понятих та представника влади депутата Павлишської селищної ради, та не ставився під сумнів стороною захисту під час розгляду кримінального провадження у суді.

Твердження обвинувачених в суді та сторони захисту в апеляції, що знайдені під час обшуку боєприпаси до зброї, без належного дозволу, належать померлому брату дружини ОСОБА_9 - ОСОБА_44 спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Згідно свідоцтва про смерть ( т.7 а.с. 186) ОСОБА_44 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . З показань свідка ОСОБА_43 , який здійснював перевірку порядку зберігання зброї протягом 2011-2012 року за місцем проживання ОСОБА_16 , зброя і боєприпаси зберігалася в 2 сейфах. Під час перевірки в 2011 році не було в наявності зброї і боєприпасів без передбаченого законом дозволу.

Крім того, частина вилучених під час обшуку патронів, була знайдена у спальній кімнаті будинку, а не в сейфі, що також спростовує доводи сторони захисту щодо належності боєприпасів померлому ОСОБА_45 .

Також колегія суддів критично відноситься до показань свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , згідно яких обвинуваченим не було відомо про вміст сейфу, у якому виявлено більшу частину боєприпасів. Зазначені свідки не проживають разом з сім`єю ОСОБА_16 , не спілкуються з ними постійно і не можуть достеменно стверджувати про те, відомо чи ні було обвинуваченим про вміст сейфу. Крім того, вказані свідки підтвердили лише той факт, що у 2009 році сейф належав ОСОБА_44 і там були боєприпаси. Але з їх показань не вбачається, що боєприпаси, які у 2009 році зберігалися у сейфі, що належав ОСОБА_37 та ті, які були вилучені під час обшуку домоволодіння ОСОБА_16 є одні й ті ж самі. Враховуючи, що з 2009 року до часу виявлення боєприпасів в будинку обвинувачених, минуло майже 4 роки, показання свідків в цій частині є лише їх суб`єктивним припущенням.

Інших вагомих доказів, які б спростовували обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за ч.1 ст.263 КК України стороною захисту не надано. Не було їх встановлено і судом.

За таких обставин апеляційні доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбачен6ого ч.1 ст.263 КК України є не обґрунтованими.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що під час вчинення вимагання грошових коштів, у нього раптово виник умисел на заволодіння транспортним засобом у ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про вказані злочинні наміри ОСОБА_10 не знали та згоди на спільне вчинення не надавали. З метою досягнення свого злочинного умислу ОСОБА_10 , вже застосувавши до ОСОБА_6 погрозу насильства, небезпечного для життя та здоров`я, наказав останньому передати ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «SuzukiLiana», реєстраційний номер НОМЕР_4 , середньо-ринкова вартість якого складала 82190,00 грн. Перебуваючи під психологічним тиском внаслідок погроз ОСОБА_10 , сприймаючи їх небезпечними для життя та здоров`я, ОСОБА_6 передав ОСОБА_10 ключі від свого автомобіля та повідомив, що свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу знаходиться в самому автомобілі. Після цього, маючи намір вийти з приміщення служби та покинути місце вчинення злочину на автомобілі потерпілого, ОСОБА_10 вказані дії завершити не встиг, так як був затриманий працівниками міліції.

Дії обвинуваченого ОСОБА_10 кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 289 КК України як незакінчений замах на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого

Суд першої інстанції визнав доведеним вину ОСОБА_10 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Відповідно до примітки до ст.289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.
З роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі шляхом запуску двигуна, буксирування, завантаження на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Злочин є закінченим з моменту руху транспортного засобу внаслідок запуску двигуна чи буксирування. Проникнення в кабіну, гараж чи інше сховище, спробу запустити двигун або буксирувати транспортний засіб з метою заволодіння ним необхідно розглядати як замах на вчинення злочину.
З огляду на положення вказаної норми закону передача ключів від автомобіля, за відсутністю інших дій, що утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст.289 КК України, не може визнаватися як замах на незаконне вилучення транспортного засобу.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 вимагав від потерпілого ОСОБА_6 передати йому ключі від транспортного засобу (а не сам автомобіль) під час вимагання передачі чужого майна (вимагання), з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. При цьому активних дій, в розумінні положень ст..289 КК України та п.15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, направлених на заволодіння транспортним засобом, не вчиняв.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 пояснював, що він вимагав у потерпілого передати ключі від автомобіля, лише з метою посилення психологічного тиску в рамках вчинення злочину, передбаченого ст..189 КК України та не мав наміру заволодіти транспортним засобом потерпілого.

Такі пояснення обвинуваченого узгоджуються з обставинами вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 189 КК України.

Також обвинувачений ОСОБА_10 приїхав до потерпілого ОСОБА_6 на власному автомобілі, що підтверджує доводи ОСОБА_10 , щодо відсутності наміру заволодіти транспортним засобом потерпілого.

За таких обставин, на думку колегії суддів, дії ОСОБА_10 , які були вчинені ним відносно потерпілого ОСОБА_6 (вимога про передачу та заволодіння ключами від автомобіля), повністю охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189КК України. І відсутні будь-які підстави для додаткової кваліфікації дій ОСОБА_10 за ст.289 КК України.
Доводи сторони обвинувачення, що ОСОБА_10 в подальшому мав намір заволодіти транспортним засобом, що належить потерпілому ОСОБА_6 , є лише припущеннями, які не підтверджуються жодними доказами і в силу положень ст. 62 Конституції України не можуть вважатися беззаперечними доказами доведеності вини обвинуваченого за ч.3 ст.289 КК України.
Крім того, органами досудового розслідування дії ОСОБА_10 кваліфіковані за ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України за ознаками « поєднані з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого». Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що насильство, небезпечне для життя і здоров`я потерпілого застосовувалося з боку обвинуваченого до потерпілого в рамках вчинення протиправного діяння, передбаченого ст..189 КК України.
Будь яких інших доказів, які б доводили вину ОСОБА_10 у вчиненні незакінченого замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, стороною обвинувачення не надано.

Враховуючи викладене. колегія суддів дійшла висновку щодо не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України та вичерпані можливості їх отримати. І доводи апеляції захисника обвинуваченого в цій частині є слушними.

За таких обставин вирок суду в частині засудження ОСОБА_10 за ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження в цій частині закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце роботи та проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Викладені обставини надали суду підстав прийти до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_10 лише за умови його ізоляції від суспільства, та відсутності підстав до застосування ст. ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на положення наступних наведених нижче норм закону України про кримінальну відповідальність, положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховуючи наступні обставини, що їх встановлено колегією суддів під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Положеннями ст. 65 КК України регламентовані загальні засади призначення покарання, зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Як встановлено, обвинувачений ОСОБА_10 як особа характеризується позитивно по місцю проживання, про що свідчать наявні у матеріалах кримінальної справи дані, у минулому до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та роботи.

Обґрунтованими є доводи захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 з приводу безпідставного не визнання судом першої інстанції обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченим, визнання своєї вини.
Так, матеріалами кримінального провадження встановлено, що з самого початку досудового розслідування та в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 визнавав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення частково, при цьому останній повністю визнавав факт вчинення протиправного діяння щодо потерпілого ОСОБА_6 , і не погоджувався із кваліфікацією його дій за ч.1 ст.263, та ч.3 ст.15 ч.3 ст.289 КК України.
Відповідно до положень ст. 66 КК України, перелік обставин, які пом`якшують покарання та наведені у частині першій даної статті не є вичерпним та суд при призначенні покарання може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини.
Окрім цього слід зазначити, що невизнання частини обвинувачення обвинуваченим, не може свідчити про відсутність підстав для визнання обставини, яка пом`якшує покарання, визнання своєї вини.
З урахуванням наведеного, судова колегія визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, визнання своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні за ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України, що свідчать про його критичне ставлення до вчиненого.

Вищевикладені обставини, наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, на думку колегії суддів істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину та дають підстави вважати, що виправлення ОСОБА_10 можливе без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання в межах санкції статей інкримінованих кримінальних правопорушень та покладенням обов`язків, передбачених ст..76 КК України. Таке покарання буде виваженим, необхідним та достатнім для його виправлення та відповідатиме цілям покарання.

Підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 вимог ст.69 КК України відсутні.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляції прокурора та потерпілого щодо необхідності призначити обвинуваченому покарання у виді 7 років позбавлення волі з повною конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого, оскільки з урахуванням особи обвинуваченого, обставин кримінального правопорушення, запропоноване прокурором покарання буде занадто суворим. А на підставі ст..77 КК України у разі звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, здійснює догляд за інвалідом 1 групи, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Викладені обставини надали суду підстав прийти до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 лише за умови його ізоляції від суспільства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи що обвинувачений ОСОБА_7 винуватість свою визнав в повному обсязі, у вчиненому розкаявся, а тому колегія суддів визнає дані обставини такими, що пом`якшують його покарання, так як свідчать про його критичне ставлення до вчиненого.

Вищевикладені обставини, на думку колегії, істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину та дають підстави вважати, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання в межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення та покладенням обов`язків, передбачених ст..76 КК України. Таке покарання буде виваженим, необхідним та достатнім для його виправлення та відповідатиме цілям покарання.

При цьому підстави для застосування до обвинуваченого. вимог ст..69 КК України відсутні.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд, відповідно до ст. 65 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до категорії тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, позитивну характеристику за місцем проживання, його стан здоров`я, вчинення злочину в стані осудності вперше.
Обставини, що пом`якшують покарання або обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлені.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відносяться до категорії тяжких злочинів, особу винного, який є особою, яка не має судимості, має постійне місце проживання, не працює, позитивну характеристику за місцем проживання, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 без їх ізоляції від суспільства та призначив покарання із застосуванням положень ст..75, 76 КК України, яке є необхідним та достатнім для їх виправлення та відповідатиме цілям покарання.

Із призначеним судом першої інстанції видом та строком покарання погоджується колегія суддів, та вважає, що таке покарання в повній мірі відповідає його меті, яка визначена у ст. 50 КК України.
Доводи апеляції прокурора, що в мотивувальній та резолютивній частині вироку судом прийнято рішення про звільнення від відбування покарання одночасно двох обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , хоча і є слушними, але в силу вимог ст.. 409, 412 КПК України не є безумовною підставою для скасування або зміни вироку суду в цій частині.
Також колегія суддів погоджується з доводами потерпілого ОСОБА_6 щодо необґрунтованого зменшення судом розміру завданої моральної шкоди.

Потерпілим ОСОБА_6 заявлений цивільний позов про стягнення солідарно з обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 500 000 грн. моральної шкоди та 25711 грн. 36 коп. матеріальної шкоди.

Суд першої інстанції задовольнив цивільний позов частково та стягнув солідарно з ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в сумі 790 грн.83 коп. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Колегія суддів, приймаючи до уваги доводи апеляції потерплого, не погоджується з таким висновком суду в частині стягнення моральної шкоди, зважаючи на таке.

Згідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань,погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення .

Колегія суддів враховує, що внаслідок вчиненого щодо нього злочину потерпілий ОСОБА_6 зазнав моральні страждання, пов`язані із перенесеним ним стресом , що погрози обвинувачених він вважав реальними і такими, що представляють небезпеку для його життя та здоров`я. Тому виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи ступень участі кожного з обвинувачених у вчиненні злочину, вважає необхідним стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 20000грн, а з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 по 10000 грн. з кожного моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_6 .

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляції потерпілого ОСОБА_6 в частині розміру завданої йому матеріальної шкоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 знаходився на лікуванні з 14.11.2013 року по 29.11.2013 року у невропатолога , та придбав ліків за цей період на суму 2208 грн. 73 коп. , що підтверджується довідкою №21 від 20.02.2014 року ТОВ « Ескулап». Разом з тим, згідно чеків, доданих потерпілим до позовної заяви сума придбаних ліків становить 790 грн.83 коп. Інших доказів щодо подальшого лікування та придбання ліків на більшу суму, потерпілим не надано.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог потерпілого про стягнення з обвинувачених витрат на придбання пального для автомобіля за період з листопада 2013 року по травень 2014 року в сумі 13502 грн. 63 коп., оскільки в судовому засіданні не встановлений взаємозв`язок даних витрат з вчиненим злочином.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляції прокурора в частині необхідності конфіскації транспортного засобу «Nissan Pathfinder», який належить ОСОБА_9 , як знаряддя злочину.

В силу ст..98 КПК України речовим доказом є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлені під час кримінального правопорушення, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які докази, що вказаний транспортний засіб використовувався не як засіб пересування обвинувачених, а саме як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, висновок суду щодо необхідності повернення його власнику є правильним.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора, захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, зважаючи на необґрунтованість їх доводів, апеляція обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає задоволенню, апеляції захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_6 , частковому задоволенню.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20лютого 2015 року в частині призначеного покарання ОСОБА_10 за ч.3 ст.15 ч.3 ст..289 КК України підлягає скасуванню та закриттю провадження в цій частині; в частині призначеного покарання ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілого зміні.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора, захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скарги обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Апеляції захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20лютого 2015 року стосовно ОСОБА_10 в частині засудження його за ч.3 ст.15 ч.3 ст..289 КК України скасувати, та закрити кримінальне провадження в цій частині відносно нього на підставі ст..284 ч.1 п.3 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у суді і вичерпані можливості їх отримати.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2015 року в частині призначеного покарання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 263 та ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України, та стосовно ОСОБА_7 ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України змінити, пом`якшивши їм покарання.

Вважати засудженим ОСОБА_10

- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді 3 ( трьох) років позбавлення волі.
- за ч.3 ст.27 ч.2 ст.189 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_10 остаточне покарання в виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст..75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися на реєстрацію в органи кримінально-виконавчої інспекції.

ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.2 ст.27 ч.2 ст.189 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст..75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися на реєстрацію в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20лютого 2015 року в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_6 - змінити.

Стягнути на користь потерпілого ОСОБА_6 з обвинуваченого ОСОБА_10 20 000 (двадцять тисяч) грн., з обвинуваченого ОСОБА_7 10 000 (десять тисяч) грн., з обвинуваченого ОСОБА_11 10 000 (десять тисяч) грн. моральної шкоди.

В решті вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4