ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

27 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_13,

суддів ОСОБА_14, ОСОБА_15,

при секретарі ОСОБА_16,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000902, за касаційними скаргами заступника прокурора Сумської області, засудженого ОСОБА_1, в його інтересах захисника ОСОБА_2 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 24 лютого 2015 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Кам'яне Вільнянського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого: 07 серпня 2006 року за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого умовно-достроково на строк 2 місяці 2 дні; 17 червня 2011 року за ч. 1 ст. 309 ст. ст. 71,72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 1 місяць, звільненого умовно-достроково на строк 2 місяці 4 дні,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_17,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернулись заступник прокурора Сумської області, засуджений ОСОБА_1, в його інтересах захисник ОСОБА_2 із касаційними скаргами на судові рішення щодо ОСОБА_1

У касаційних скаргах:

- прокурор порушує питання про скасування вищевказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції через невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання ступеню тяжкості злочину та даним про особу останнього внаслідок м'якості та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 419 КПК України належним чином не мотивував своє рішення в частині визнання обґрунтованим висновку місцевого суду про призначення покарання ОСОБА_1, не надавши як і суд першої інстанції належної оцінки тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, перебування у стані алкогольного сп'яніння під час його вчинення, наявності судимості. Зазначає, що судами істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, оскільки не перевірено твердження ОСОБА_1 про застосування щодо нього незаконних методів слідства під час досудового розслідування;

- засуджений ОСОБА_1 порушує питання про зміну судових рішень, просить перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, за ч. 2 ст. 121 КК України - виправдати. Зазначає, що всупереч статей 23, 95, ч. 5 ст. 193 КПК України суд обґрунтував своє рішення, посилаючись на його показання, надані при обранні запобіжного заходу, проведенні слідчого експерименту, під час судово-психіатричної експертизи. Також фактично посилається на неправильне установлення обставин злочину, невідповідність висновків суду обставинам провадження.

- захисник ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Наводить аналогічні доводи про порушення судом вимог статей 23, 95, ч. 5 ст. 193 КПК України.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_2 посилається на необґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора.

За вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки;

- за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання цивільного позову та речових доказів.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вказаний вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

09 червня 2014 року близько 04:00 год. ОСОБА_1, який перебував у стані алкогольного сп'яніння, прибувши до господарства раніше не знайомої ОСОБА_3, розташованому на АДРЕСА_2, разом із своїм знайомим ОСОБА_4, почав стукати у двері будинку, маючи на меті покликати матір останньої - ОСОБА_5, якої на той час вдома не було, а після того, як йому не відчинили, вибив двері та зайшов до будинку. Вийшовши у двір, ОСОБА_1 почав словесно ображати ОСОБА_3, на прохання залишити подвір'я не реагував, натомість у присутності ОСОБА_4, будучи агресивно налаштованим та демонструючи явну зневагу до неї, діючи з особливою зухвалістю, виражаючи явну неповагу до суспільства, безпричинно наніс ОСОБА_3 три удари кулаками по обличчю, заподіявши легкі тілесні ушкодження.

Крім цього, 09 червня 2014 року близько 11:00 - 12:00 год., ОСОБА_1 перебуваючи на території ландшафтного парку «Сеймівський», розташованого поблизу р. Сейм між с. Хижки та с. Духанівка Конотопського р-ну Сумської обл., разом зі своїми знайомими ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, де вони вживали спиртні напої, будучи обуреним та розлюченим на ОСОБА_4, вважаючи, що той викрав його речі, маючи умисел на спричинення йому тілесних ушкоджень, утримуючи його за одяг, наніс йому удари долонею в обличчя та не менше восьми ударів кулаками в область грудної клітини, після чого залишив його біля річки, а разом з іншими знайомими на автомобілі повернувся у м. Конотоп. В результаті отриманих травм ОСОБА_4 помер на місці події, де 20 червня 2014 року було виявлено його труп.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який зазначив про безпідставність доводів касаційний скарг засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2, не підтримав касаційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судами.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України та кваліфікацію його дій за даними нормами кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви. Оцінка доказів відповідно до вимог ст. 94 КПК України є виключною компетенцією суду, що постановив вирок.

Так, як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_1 у ході судового розгляду не погодився із кваліфікацією його дій за ч. 1 ст. 296 КК України, вважаючи, що його дії у цій частині підлягали кваліфікації за ч. 1 ст. 125 КК України, а також заперечив свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, однак безпосередньо дослідивши наявні у матеріалах провадження письмові докази, а також показання потерпілих та свідків у ході судового розгляду у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочинів.

В основу вироку за фактом вчинення ОСОБА_1 хуліганства обґрунтовано покладено дані, встановлені із показань потерпілої ОСОБА_3, яка детально пояснювала обставини вчинення ОСОБА_1 на її подвір'ї хуліганських дій та завдання їй при цьому легких тілесних ушкоджень, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_5, яким потерпіла повідомила обставини вчиненого щодо неї злочину, висновку експерта № 286 від 02.07.2014 та додаткової судово-медичної експертизи № 396 від 23.07.2014 про характер виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень, протоколів огляду місця події, слідчого експерименту, пред'явлення особи для впізнання, під час якого ОСОБА_3 указала на ОСОБА_1 як на особу, що вчинила злочин тощо.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у заподіянні потерпілому ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, судом обґрунтовано, зокрема, на основі аналізу показань самого засудженого, який у судовому засіданні підтвердив, що вранці 09 червня 2014 року зі своїм товаришем ОСОБА_8, дядьком ОСОБА_7 та ОСОБА_4, поїхали на берег р. Сейм, де розпивали алкогольні напої, а згодом він попросив ОСОБА_4 повернути його мобільний телефон, який останній сховав на березі, коли вони рибалили, після чого вони разом із ОСОБА_4 пішли його шукати, при цьому зазначав, що ОСОБА_4 вирішив залишитись на місці, де вони рибалили, а всі решта поїхали. Надано оцінку також показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, які, зокрема, підтвердили факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на березі р. Сейм, те, що поїхали без останнього, потерпілої ОСОБА_10, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 про відомі їм обставини події. Також судом надано аналіз письмовим доказам, зокрема, висновку експерта № 136 від 20.07.2014 про характер виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, протоколам огляду місця події, протоколам проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_1 із застосуванням відеозапису, у ході якого він указував місце, де між ним та ОСОБА_4 виникла сварка, під час якої він наносив удари ОСОБА_4, висновком судово-психіатричної експертизи № 126 від 09.07.2014, роздруківки телефонних дзвінків потерпілого, іншими детально наведеними у вироку доказами.

Ті обставини, що ОСОБА_1, зневажливо ставлячись до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки і моральності, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, знаходячись на подвір'ї домоволодіння ОСОБА_3 у присутності сторонньої особи - ОСОБА_4 безпричинно вибив двері у будинок, поводив себе агресивно, на вимоги покинути подвір'я не реагував, принижував потерпілу, без будь-якого приводу наніс їй легкі тілесні ушкодження, у сукупності свідчать про особливу зухвалість ОСОБА_1, явну неповагу до суспільства та наявність умислу на порушення громадського порядку, а тому доводи засудженого про необхідність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України свого підтвердження не знайшли.

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 296 та ч. 2 ст. 121 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування судових рішень, у тому числі безумовних підстав для їх скасування, у кримінальному провадженні не встановлено.

Твердження прокурора про невмотивовану відмову у задоволенні клопотання прокурора у суді апеляційної інстанції про призначення перевірки щодо застосування незаконних методів слідства на увагу не заслуговують, оскільки як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений, його захисник як у ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду із відповідними письмовими заявами не звертались, у суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення клопотання прокурора з цього питання. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки апеляційного суду про відсутність підстав для призначення такої перевірки з огляду на вищевказану позицію сторони захисту.

Необґрунтованими є твердження касаційних скарг засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 про безпідставне посилання як на докази на обставини, повідомлені ОСОБА_1 при проведенні судово-психіатричної експертизи, слідчих експериментів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 95 КПК України показання як джерело доказів - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, суд не має права посилатись у вироку виключно на показання учасників процесу, отриманих у ході проведення допиту під час досудового розслідування.

Разом із цим, фактичні дані, що містяться у висновку експертизи та протоколах слідчих експериментів обґрунтовано враховано судом при постановленні вироку, оскільки вони є окремим джерелом доказів, дослідження яких здійснюється безпосередньо у судовому засіданні за правилами, визначеними ст. 358 КПК України.

Як убачається з матеріалів провадження, протоколи слідчого експерименту за участю ОСОБА_1 обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки перед проведенням указаних слідчих дій ОСОБА_1 були належним чином роз'яснені процесуальні права, та експерименти відбувались за участю захисників у присутності понятих, що свідчить про дотримання права підозрюваного на захист. При цьому, дослідивши відеозапис експерименту, суд установив, що ОСОБА_1 у ході цієї слідчої дії поводився спокійно та особисто указав місце, де залишився потерпілий (де було виявлено його труп), хоча місцевість є складною для пошуку.

Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного за ч. 2 ст. 121 КК України покарання тяжкості злочину та особі засудженого є непереконливими.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, при призначенні покарання ОСОБА_1 в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, вищевказані вимоги кримінального закону дотримано. Так, судом ураховано тяжкість злочину, що належить до категорії тяжких, дані про особу ОСОБА_1, який характеризується негативно, раніше судимий, обставини, що обтяжують покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння, рецидив злочинів, обставину, що пом'якшує покарання - наявність на утриманні малолітньої дитини.

Призначене судом покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом із цим, доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 про безпідставне посилання суду на показання, надані ОСОБА_1 під час обрання слідчим суддею запобіжного заходу у виді тримання під вартою є обґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 193 КПК України будь-які твердження чи заяви обвинуваченого, зроблені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не можуть бути використані на доведення його винуватості у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється.

З огляду на це судові рішення щодо ОСОБА_1 підлягають зміні, а посилання як на доказ на його показання при обранні щодо нього запобіжного заходу 23 червня 2014 року (т. 2, а. с. 140-141) підлягають виключенню з судових рішень.

При цьому, виключення із судових рішень посилання на дані показання ОСОБА_1 висновки суду про доведеність його винуватості не спростовує, оскільки вони підтверджуються іншими детально наведеними у вироку доказами.

Враховуючи наведене, касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 в його інтересах підлягають частковому задоволенню, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 змінити: виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання як на доказ на його показання при обранні щодо нього запобіжного заходу 23 червня 2014 року (т. 2, а. с. 140-141).

У решті судові рішення щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20