Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_7,
суддів ОСОБА_8, ОСОБА_9,
за участю прокурора ОСОБА_10,
засудженого ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 24 вересня 2015 року справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада

2013 року щодо нього.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2013 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада 2013 року,

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, неодноразово судимого, останнього разу - за вироком Очаківського міського суду Миколаївської області від 16 вересня 2011 року за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 цього ж Кодексу звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

2 роки,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, а також постановлено виконувати самостійно вирок Очаківського районного суду Миколаївської області від 16 вересня

2011 року.

Згідно з цим вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 15 листопада 1998 року у вечірній час у квартирі АДРЕСА_1, де проживала ОСОБА_6, в ході сварки з останньою, молотком, який приніс із собою, ударив її не менше

11 разів по голові. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 померла на місці події.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений стверджує про незаконність постановлених щодо нього судових рішень, звертає увагу на істотні порушення процесуального закону, неправильну кваліфікацію своїх дій неправильне застосування кримінального закону в часі, просить закрити кримінальну справу щодо нього через закінчення строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності. Поряд із цим ОСОБА_5 стверджує про свою невинуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину і наполягає на застосуванні до нього в ході досудового слідства незаконних заходів психологічного характеру.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, який підтримав касаційну скаргу, прокурора, яка вважала, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду скасуванню, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу слід частково задовольнити на таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 КПК України 1960 року при залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляцію визнано необгрунтованою. Тобто в ухвалі слід проаналізувати всі доводи, зазначені в апеляції, та зіставити їх із наявними у справі доказами, дати на кожен із них вичерпну відповідь.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, вказаних вимог закону у цій справі належним чином не було виконано.

Так, згідно з вироком суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, винність ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів підтверджується даними, які містяться в його явці з повинною, його показаннями, які він дав у якості підозрюваного, протоколом відтворення обстановки та обставин подій від 08 вересня 2012 року, протоколом огляду місця події від 15 листопада 1998 року, висновками судово-медичних та дактилоскопічних експертиз .

При цьому прямими доказами винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вбивства ОСОБА_6 є лише його явка з повинною та показання від 08 вересня 2012 року.

Однак, як видно з матеріалів провадження, а також зі змісту апеляційних та касаційних скарг засудженого, від цих показань, у яких він визнавав свою вину в інкримінованому протиправному діянні, ОСОБА_5 ще в ході досудового слідства відмовився, пояснюючи це тим, що зазначені показання він дав унаслідок застосування до нього недозволених методів слідства та перебування у стані алкогольного сп'яніння.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, та 11 до Конвенції» проголошує одну з основоположних цінностей демократичного суспільства і по суті беззастережно заборонено катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання.

Як випливає з практики Європейського суду з прав людини, в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що її було піддано поганому поводженню з боку суб'єктів владних повноважень в порушення статті 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов'язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає проведення ефективного офіційного розслідування.

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду, що відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ як джерело права, не були враховані апеляційним судом.

Як видно з матеріалів справи, за заявами ОСОБА_5 про застосування до нього недозволених методів слідства та порушення його прав на початковій стадії досудового слідства було проведено перевірку, за результатами якої винесено постанову про закриття кримінального провадження від 19 березня 2013 року.

Апеляційний суд у своєму рішенні обмежився констатуванням факту цієї перевірки, не надав оцінки зазначеній постанові про закриття кримінального провадження з точку зору повноти й ефективності проведеного розслідування.

Зокрема, суд не перевірив висновків слідчого прокуратури, наведених у зазначеній постанові про те, що показання осіб, яких ОСОБА_5 звинувачував у застосуванні до нього недозволених методів слідства та в порушенні його прав (тобто осіб зацікавлених у закритті кримінального провадження), про проведення досудового слідства відповідно до вимог чинного процесуального закону та про відсутність жодних порушень з їх боку прав обвинуваченого, підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Також поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_5 у своїх заявах про незаконність дій посадових осіб стверджував, що показання давав у стані алкогольного сп'яніння. Такі твердження в результаті проведеної перевірки належним чином не було ні спростовано, ні підтверджено попри наявність у матеріалах справи медичної довідки від 08 вересня 2012 року № 218 про те, що в результаті медичного освідування ОСОБА_5 о 21.30 год. одночасно було встановлено як факт вживання ним алкоголю, так і відсутність ознак алкогольного сп'яніння.

При цьому, як убачається з матеріалів кримінального провадження, а також зі змісту постанови про закриття провадження від 19 березня

2013 року, щонайменше з 06 вересня 2012 року ОСОБА_5 відбував адміністративне покарання у виді адміністративного арешту в умовах ізолятору тимчасового тримання Очаківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України, тобто у нього був відсутній доступ до алкоголю.

До того ж необхідно було перевірити й те, що відповідно до змісту оскаржуваної постанови виїзд до ОСОБА_5 у зазначений ізолятор для співбесіди з останнім, у ході якої він написав заяву про вчинення злочину, посадові особи здійснили 07 вересня 2012 року, однак зазначену заяву датовано 06 вересням цього ж року.

Проте, як видно з матеріалів провадження та змісту оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини, що можуть свідчить про ефективність проведеної перевірки заяв ОСОБА_5, належним чином не перевірив чи узгоджуються між собою докази, унаслідок чого не дав їм належної оцінки, у тому числі з урахуванням положень ч. 2 ст. 62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того, як випливає з текстів апеляцій засудженого, які він подавав на вирок районного суду, ОСОБА_5 також оскаржував правильність кваліфікації своїх дій, звертав увагу суду на відсутність прямих, належних та достовірних доказів його винуватості у вбивстві ОСОБА_6, на закінчення строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, а також на неповноту й однобічність досудового та судового слідства.

Однак апеляційний суд належним чином не перевірив наведених доводів, у тому числі й щодо правильності кваліфікації дій засудженого, доведеності його винуватості, а також щодо правильності застосування принципів дії кримінального закону в часі та закінчення строків давності притягнення особи до відповідальності, доводи про що хоча й було відображено в оскаржуваній ухвалі, проте їх спростування не було розкрито належним чином.

Отже, апеляційний суд, залишаючи апеляцію без задоволення, не навів достатніх аргументів, через які визнав її безпідставною, а вирок районного суду - законним та обґрунтованим. Постановлена ухвала щодо ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, тому підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого мають бути повно та всебічно перевірені, у тому числі за необхідності шляхом проведення судового слідства, всі доводи, викладені в поданих на вирок апеляціях, у результаті чого необхідно дати належну юридичну оцінку діям ОСОБА_5 і прийняти законне й обгрунтоване рішення з дотриманням вимог кримінально-процесуального та кримінального закону.

У випадку доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину при перевірці правильності кваліфікації його дій слід урахувати висновки Верховного Суду України щодо дії кримінального закону в часі, наведені у постанові № 5-6кс13 від

05 вересня 2013 року.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада 2013 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу - направити на новий апеляційний розгляд.

Судді:

_________________ ОСОБА_7__________________ ОСОБА_9___________________ ОСОБА_8