П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_20,
суддів:ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
при секретарях:ОСОБА_32, ОСОБА_33,
за участю:прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_34, захисника ОСОБА_16,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу щодо ОСОБА_17 за заявою захисника ОСОБА_16 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 року,

у с т а н о в и л а:

Петрівський районний суд Кіровоградської області вироком від 13 травня 2014 року засудив ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, не судимого, за частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.

ОСОБА_17 визнано винуватим у тому, що він 26 лютого 2013 року в післяобідній час, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, неподалік магазину «Росинка» у селі Новий Стародуб Петрівського району Кіровоградської області на ґрунті раптово виниклої особистої неприязні, під час бійки з ОСОБА_18 умисно смикнув потерпілого за одяг, від чого той упав на землю, а потім сів на нього зверху та, діючи умисно, завдав йому ряд ударів рукою в голову. Унаслідок таких дій ОСОБА_17 ОСОБА_18 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що спричинило смерть потерпілого, яка настала в лікарні 8 березня 2013 року.

Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалою від 9 грудня 2014 року вирок щодо ОСОБА_17 змінив, виключив з його мотивувальної частини вказівку про настання від злочину тяжких наслідків - смерті потерпілого як обставини, що обтяжує покарання. У решті вирок залишено без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 7 липня 2015 року судові рішення щодо ОСОБА_17 залишив без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_16 - без задоволення.

Захисник ОСОБА_16 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_17 з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах та одних і тих самих норм права, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Захисник зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про наявність у ОСОБА_17 умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_18 тяжких тілесних ушкоджень, та вважає, що в діях його підзахисного наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 119 КК (вбивство, вчинене через необережність).

На обґрунтування неоднаковості у застосуванні судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права заявник надав копії ухвал Верховного Суду України від 9 вересня 2010 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2014 року, в яких у першому рішенні суд касаційної інстанції погодився з правильністю кваліфікації місцевим судом дій ОСОБА_6 за частиною першою статті 119 КК, а в другому - судові рішення щодо ОСОБА_5 змінив, перекваліфікував дії засудженого з частини другої статті 121 на частину першу статті 119 КК.

Вважає, що на відміну від порівнюваних судових рішень, суд касаційної інстанції за подібних правовідносин неоднаково застосував норму матеріального права, оскільки ОСОБА_17 не мав умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і між його діями та наслідками, що настали, відсутній причинно-наслідковий зв'язок.

Як приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих процесуальних норм захисник ОСОБА_16 надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року, 16 квітня 2015 року та 23 липня 2015 року. У цих рішеннях касаційний суд, дійшовши висновку про істотне порушення вимог КПК, зокрема, статей 17, 91, 373, 374 і 349, 419 і 420 КПК, визнав судові рішення судів нижчих інстанцій незаконними та необґрунтованими і постановив рішення про їх скасування та призначення нового розгляду у відповідній судовій інстанції.

Заявник посилається на відсутність у мотивувальній частині вироку належного і достатнього формулювання обвинувачення з посиланням на достовірні докази; вважає, що висновок суду ґрунтується на припущеннях і суперечливих доказах, які суд не усунув і не навів мотивів, з яких відкинув одні докази, а інші взяв до уваги, а також, що суд не з'ясував думку ОСОБА_17 щодо обсягу та порядку дослідження доказів.

Крім того, заявник вважає, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував норми статей 419 і 420 КПК, оскільки апеляційний суд не перевірив усі доводи апеляційної скарги і належним чином не мотивував прийняте рішення, а касаційний суд вказані процесуальні порушення судів першої та апеляційної інстанцій не усунув.

На обґрунтування своєї заяви з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (справа № 5-4кс15) і на ухвалу Верховного Суду України від 28 травня 2015 року (справа № 5-25кс15), вказуючи, що ці судові рішення містять висновки щодо належного застосування частини другої статті 121 КК, які в даній справі касаційний суд безпідставно не застосував.

З урахуванням наведених доводів захисник просить судові рішення щодо ОСОБА_17 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_16, який підтримав заяву, думку прокурора про необхідність відмови у задоволенні заяви, перевірила матеріали кримінального провадження та, обговоривши доводи заяви, дійшла висновку про таке.

1. Відповідно до пункту 1 статті 445 КПК підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Тобто передумовою для застосування вказаної підстави є наявність трьох складових:

а) суд касаційної інстанції у різних судових рішеннях має неоднаково застосувати одну й ту саму норму права, яка передбачена законом про кримінальну відповідальність;

б) суспільні відносини, що врегульовані конкретною нормою закону про кримінальну відповідальність, яка застосовується касаційним судом, повинні мати ознаки подібності (схожості);

в) постановлені касаційним судом рішення мають бути відмінними за висновками, викладеними у мотивувальній та резолютивній частинах таких.

Верховний Суд України у своїх постановах неодноразово висловлював позицію відносно неоднаковості застосування одних і тих самих норм закону, зазначаючи, зокрема, що під даним поняттям слід розуміти різне, відмінне, несхоже тлумачення, розуміння точного змісту (суті) норми закону.

Як видно з копії ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 9 вересня 2010 року, наданої захисником для порівняння, у цій справі касаційний суд підтвердив обґрунтованість засудження ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 119 КК, тобто висловив правову позицію відносно правильності застосування саме цієї норми кримінального закону, а не норми частини другої статті 121 КК. Таким чином, у порівнюваному та оспорюваному рішеннях судом було застосовано різні норми закону України про кримінальну відповідальність, що свідчить про відсутність підстави для перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 1 статті 445 КПК України.

Долучену до заяви копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2014 року, згідно з якою касаційний суд перекваліфікував дії засудженого з частини другої статті 121 КК на частину першу статті 119 цього ж Кодексу, Судова палата вважає належним рішенням, наданим для порівняння в аспекті розуміння норми пункту 1 статті 445 КПК, і зауважує про те, що Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок стосовно розмежування складів злочинів (кримінальних правопорушень) умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 КК), і вбивство через необережність (частина перша статті 119 КК).

Цей висновок зводиться до нижчезазначеного.

Умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного. Суб'єктивна сторона вбивства через необережність характеризується лише необережною формою вини у вигляді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості.

Розмежування цих складів злочинів здебільшого здійснюється за їх суб'єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.

Зі встановлених судами факту обставин справи, у якій заперечується правильність правозастосування, видно, що між ОСОБА_17 і потерпілим виникла конфліктна ситуація, яка переросла у бійку. У ході бійки ОСОБА_17, діючи на ґрунті раптово виниклої особистої неприязні, умисно завдав ОСОБА_18 серію ударів рукою в голову, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми. Дії ОСОБА_17 припинив свідок ОСОБА_19, відтягнувши його в сторону потерпілого, який залишався лежати на землі. Унаслідок заподіяння ОСОБА_17 тяжких тілесних ушкоджень настала смерть потерпілого.

У судовому рішенні, наданому для порівняння (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2014 року), суд касаційної інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_5 із частини другої статті 121 на частину першу статті 119 КК.

Як установлено у цій справі, ОСОБА_5, будучи сильною спортивно розвинутою особою, під час конфлікту з групою незнайомих осіб завдав ОСОБА_7, який привставав із землі і неочікувано для ОСОБА_5 узяв його за руку, один удар правою рукою в ділянку кута нижньої щелепи зліва і верхньої третини шиї по лівобічній поверхні, не врахувавши при цьому силу удару, не передбачивши можливості настання смерті іншої особи від вчиненого ним діяння, хоча повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю. Умислом ОСОБА_5 не охоплювалося заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а щодо смерті потерпілого, то в його діях вбачається необережна вина.

Зіставлення правової оцінки фактичної та юридичної підстав кваліфікації суспільно небезпечних діянь в оспорюваному та порівнюваному судових рішеннях (зокрема, характеру дій засудженого, поведінки під час і після вчинення злочину, локалізації тілесних ушкоджень та механізм їх спричинення) дають підстави для висновку, що суд касаційної інстанції норму закону про кримінальну відповідальність щодо ОСОБА_17 застосував правильно.

2. У заяві захисник ОСОБА_16 вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме, статей 17, 91, 373, 374 і 349, 419 і 420 КПК, що, на його думку, зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Однак, стверджуючи про порушення судами щодо ОСОБА_17 норм процесуального права, захисник, по суті, посилається на неповноту судового розгляду, оспорює правильність установлення фактичних обставин справи та винуватість ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що відповідно до статті 445 КПК не є підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Крім того, захисник не зазначає, у чому конкретно полягає неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм процесуального закону та не наводить в обґрунтування цього відповідної аргументації.

3. Також захисник посилається на постанову Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (справа №5-4кс15) й ухвалу Верховного Суду України від 28 травня 2015 року (справа №5-25кс15) як на приклади невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Суду. Однак у цих справах містяться висновки Суду стосовно правильного застосування частини другої статті 121 КК, що не дає підстав стверджувати про невідповідність оспорюваного судового рішення в частині кваліфікації дій засудженого ОСОБА_17 викладеній у цих рішеннях правовій позиції.

За таких обставин Судова палата вважає, що заява захисника ОСОБА_16 в інтересах засудженого ОСОБА_17 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити в задоволенні заяви захисника ОСОБА_16 в інтересах засудженого ОСОБА_17 про перегляд вироку Петрівського районного суду Кіровоградської області від 13 травня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 9 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 року.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_20

Судді:
ОСОБА_21 ОСОБА_22 ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_26 ОСОБА_27 ОСОБА_28 ОСОБА_29 ОСОБА_30 ОСОБА_31