Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

при секретарі судового засідання ОСОБА_6,

за участю прокурора ОСОБА_7,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 15 жовтня 2015 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002264 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2015 року щодо нього.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Харкова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки, з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вироком вирішено питання процесуальних витрат.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_1 27 травня 2014 року о 09.35 год. керуючи автомобілем марки «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_1, рухаючись по вул. Чкалова в м. Харкові в напрямку спуску Жилярді, в порушення пункту 18.1 Правил дорожнього руху України допустив наїзд на пішохідному переході на пішохода ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, в результаті чого останньому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано. Призначено ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки, з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі, за її змістом, засуджений ставить питання про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного додаткового покарання. Зазначає, що враховуючи всі дані про його особу, обставини, які пом'якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання у суду є достатньо підстав для не застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав, що підстав для задоволення касаційних вимог засудженого немає, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, суд при виборі покарання зобов'язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_1 та призначаючи йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Зокрема, апеляційний суд дійшов висновку про те, що при призначенні покарання ОСОБА_1 суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення ним Правил дорожнього руху України, які регулюють проїзд пішохідних переходів і зобов'язують водіїв зменшити швидкість, а у разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, що призвело до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень малолітньому пішоходу. Крім того, апеляційний суд констатував, що всі наведені стороною захисту дані про особу засудженого, обставини, які пом'якшують покарання були враховані судом при обранні йому виду та мінімального розміру основного покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а також визнані достатніми підставами для його звільнення від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України.

З висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_1 покарання погоджується і суд касаційної інстанції, в зв'язку з чим, твердження засудженого про наявність достатніх підстав для не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає безпідставними та приходить до висновку, що призначене судом апеляційної інстанції покарання останньому є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для зміни оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог засудженого немає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5