АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1493/15 Справа № 181/852/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000301 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 , військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року, ухвалений щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Талакан Амурської області Російської Федерації, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинувачений у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 4 ст. 296 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_12 ,

потерпілих ОСОБА_13

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим та призначено покарання: за ст. 128 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Ухвалено про стягнення з військової частини НОМЕР_1 : на користь потерпілого ОСОБА_14 3895,00 грн. - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 25000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь потерпілого ОСОБА_15 4050,00 грн. - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 75000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення судових балістичних експертиз в сумі 491,92 грн. та 1475,76 грн.
Вироком суду вирішено питання про речові докази.
На вирок суду подані апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити призначити покарання більш м`яке із застосуванням ст. 75 КК України. В обґрунтування скарги обвинувачений посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Вважає, що судом першої інстанції не враховано його часткове визнання вини, те, що до кримінальної відповідальності притягується вперше, є військовослужбовцем та має намір в подальшому проходити військову службу за контрактом. Окрім того, обвинувачений, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого злочину, не погоджується з кваліфікацією його дій за ст. 296 КК України.

Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого просили вирок змінити, виправдати обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК України через відсутність складу злочину та пом`якшити покарання шляхом застосування ч. 1 ст. 58 КК України, призначити йому, як військовослужбовцю, покарання у виді 2 років службових обмежень із відрахуванням у доход держави 10% грошового забезпечення.

В обґрунтування апеляційної скарги захисники посилаються, зокрема, на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. При цьому зазначають, що судом не враховано як обставини, що пом`якшують покарання: часткове визнання вини обвинуваченим, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, бажання продовжити виконання військового обов`язку у зоні проведення АТО, наявність клопотання командира військової частини ПП НОМЕР_2 про залишення його на військовій службі, що є підставами для застосування положень ст. ст. 58, 69 КК України. Також, вважають, що при призначенні покарання суд не надав належної оцінки підґрунтю застосування обвинуваченим зброї, а посилання суду на негативну характеристику обвинуваченого з військової частини НОМЕР_3 є неприпустимим через перебування в ній на незаконних підставах.

Окрім того, захисники зазначають, що суд допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, оскільки застосував закон, який не підлягає застосуванню та наявна невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. На думку сторони захисту, суд безпідставно визнав обвинуваченого винним за ч. 4 ст. 296 КК України, при цьому не врахував, що в діях обвинуваченого відсутній хуліганський мотив, оскільки він не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, що виключає наявність складу цього злочину. Вказують, що метою обвинуваченого був захист свого життя та зброю він застосував правомірно, тоді як місцеві мешканці мали намір відібрати у нього зброю і напали на нього, спричинивши тілесні ушкодження. При цьому суд не встановив обставин виникнення конфлікту між цивільними особами та ОСОБА_6 , не здійснено перевірку за фактом нападу на обвинуваченого невідомих осіб, походження у нього тілесних ушкоджень та не прийнято процесуальне рішення щодо спричинення цих ушкоджень.

Захисники вказують на те, що судом не взято до уваги докази у кримінальному провадженні, а саме: покази ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , та інші, які спростовують вплив стану алкогольного сп`яніння на формування мотиву поведінки обвинуваченого та неприйняті до уваги докази про наявність зовсім іншого мотиву в у його діях.

Сторона захисту також вважає, що вирок ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, чим допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, посилання на покази свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , які перебували у складі оперативно-слідчої групи і не могли бути свідками тієї події; протокол огляду місця події та схеми до нього, який не був досліджений під час судового розгляду, через неможливість його прочитати; протокол огляду одягу потерпілих, який не може підтверджувати факт нанесення потерпілим вогнепальних поранень без проведення спеціальної судової експертизи.
Окрім того, на думку захисників, судом не були з`ясовані причини неявки у судове засідання свідків, потерпілих, а також факт їх належного повідомлення про час та місце судових засідань у період з 26 листопада 2014 року по 12 червня 2015 року. Разом з тим, вказують, що судом не виконані їх клопотання про виклик свідків, лікарів, експерта, які були задоволені під час судових засідань, а клопотання про виклик свідків від 25 лютого 2015 року взагалі не розглянуто. До того ж, захисники вважають, що судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання від 16 березня 2015 року про допит всіх свідків, вказаних в реєстрі обвинувального акту, тільки на підставі думки сторони обвинувачення.
Також, захисники зазначають, що цивільний позов не підлягає задоволенню узв`язку з відсутністю у кримінальному проваджені висновків експерта щодо розміру заподіяних потерпілим матеріальних збитків та шкоди немайнового характеру, а також у зв`язку з не направленням співвідповідачам: Міністерству оборони України, військовій частині НОМЕР_1 позовів, не оголошенням їх заперечень і заяв. Окрім того судом не взято до уваги, що військова частина НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 ) була розформована 13 вересня 2014 року, а її правонаступник - військова частина НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) цивільного позову взагалі не отримував, чим було порушено право на участь у судовому засіданні.
Прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, просить вирок скасувати через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років, за ст. 128 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, на підставі ст. 70 КК України - остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що судом невірно враховано як обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків потерпілим, оскільки обвинувачений у судовому засіданні фактично не розкаявся у скоєному, не прохав вибачення у потерпілих та не відшкодував завданої шкоди, внаслідок чого вони понесли додаткові моральні страждання. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що судом не надано належної оцінки вчиненню злочину обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння.
На апеляційну скаргу прокурора захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_10 подали заперечення, в яких, вказують на необхідність відмови в задоволенні скарги прокурора, вважають доводи скарги про відсутність щирого каяття обвинуваченого припущеннями, оскільки ОСОБА_6 визнав свою вину перед початком судових дебатів, а шкоду потерпілим відшкодував батько обвинуваченого. Також, зазначають, що прокурором навмисно спотворені фактичні обставини кримінального провадження.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 , проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , на посаді старшини роти снайперів, 28 червня 2014 року близько 03.00 години, у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафе «Варенична», за адресою: вул. Центральна, буд. 22, смт. Межова Межівського району Дніпропетровської області, з хуліганських спонукань, виражаючи явну неповагу до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно, з особливою зухвалістю, демонструючи вогнепальну зброю автомат Калашникова, споряджений бойовими набоями, висловлюючи нецензурну лайку на адресу присутніх біля кафе невідомих осіб, не реагуючи на зауваження сторонніх осіб, не маючи реальних приводів та підстав на застосування та використання вогнепальної зброї, здійснив не менше 31 хаотичного, неприцільного пострілу в асфальтове покриття в бік цих осіб, які намагались припинити його хуліганські дії, чим створив реальну загрозу для життя та здоров`я оточуючих громадян.

Продовжуючи дії, ОСОБА_6 , з хуліганських спонукань, виражаючи явну неповагу до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно, діючи умисно, з особливою зухвалістю, здійснив з автомату Калашникова близько 16 пострілів в скутер «Вайпер», який належав ОСОБА_13 , чим пошкодив його.
Після чого, ОСОБА_6 з хуліганських спонукань, виражаючи явну неповагу до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно, з особливою зухвалістю, демонструючи вогнепальну зброю пістолет Макарова, споряджений бойовими набоями, висловлюючи нецензурну лайку, не маючи реальних підстав на застосування та використання вогнепальної зброї, здійснив не менше 7 пострілів в повітря, створюючи своїми діями реальну загрозу для життя та здоров`я оточуючих громадян.
Окрім того, ОСОБА_6 28 червня 2014 року близько 03.00 години, у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафе «Варенична», не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, здійснив 31 хаотичний, неприцільний постріл в асфальтове покриття в бік осіб, які намагались припинити його хуліганські дії. В результаті здійснених ОСОБА_6 пострілів внаслідок рикошету куль ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_14 - тілесні ушкодження середньої тяжкості.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 , його захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вважали за необхідне в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити та задовольнити апеляційні скарги сторони захисту, посилаючись на безпідставність засудження ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 296 КК України, просили суд апеляційної інстанції закрити провадження щодо обвинуваченого в цій частині за відсутністю в його діях складу злочину та призначити покарання із застосуванням положень ст. 58 КК України.

Прокурор наполягав на задоволенні вимог поданої апеляційної скарги, просив постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання: за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років, за ст. 128 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, на підставі ст. 70 КК України - остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. При цьому зазначив, що апеляційні скарги сторони захисту необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , їх представник - адвокат ОСОБА_12 , потерпілий ОСОБА_13 , кожен окремо, підтримали вимоги апеляційної скарги прокурора, наполягали на постановленні нового вироку та призначенні обвинуваченому міри покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, посилаючись на те, що обвинувачений не бажає усвідомити протиправний характер своїх дій та його наслідки, а також відшкодувати спричинену злочином шкоду, з цих же підстав просили суд відмовити в задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_6 та його захисників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового провадження, проаналізувавши доводи, викладені в апеляційних скаргах та в судовому засіданні, співставивши їх з наявними в провадженні матеріалами, колегія суддів приходить до такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України вбачається, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В ст. 91 КПК України зазначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, відповідає встановленим фактичним обставинам кримінального провадження, визнаних доведеними, та ґрунтується на сукупності зібраних, розглянутих і належно оцінених судом доказах.

Так, в ході досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 свою провину за ст. 128 КК України визнав повністю, підтвердив ті обставини, що у результаті його пострілів з автомату Калашникова, внаслідок рикошету куль, потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 отримали тілесні ушкодження, а також пошкоджено скутер, який належить потерпілому ОСОБА_13 .

Разом з цим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисників та позиція обвинуваченого про те, що в його діях не було хуліганського мотиву та відповідно відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, є безпідставними виходячи з такого.

Норми, передбачені ч. 1 ст. 296 КК України хуліганство (основний склад злочину) та ч. 4 цієї статті, з - поміж інших ознак, хуліганство, вчинене із застосуванням вогнепальної зброї, визначають стан, зміст, певну сукупність суспільних відносин, які охороняються їх дією, й водночас визначають умови, характер, підстави застосування заходів примусу до суб`єктів, які порушили встановлений ними обов`язок утримуватися від учинення дій певного змісту.

Об`єктом захисту цих норм є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм, моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить своє відображення у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації, у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю. Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного приводу, як правило, відбуваються в громадських місцях, супроводжуються ненормативною, брутальною, нецензурною лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби винятковість, чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

На переконання колегії суддів, під час судового розгляду судом першої інстанції досліджені об`єктивні обставини вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, зокрема злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та надано юридичну оцінку цим обставинам, а саме: характеру взаємин, які склалися між ним та місцевими жителями; причинам виникнення діяння; часу, обстановці та обставинам, за яких відбувався перебіг посягання; характеру та динаміці дій обвинуваченого, властивостям використаного ним знаряддя посягання; наслідкам та причинному зв`язку між ними та діями обвинуваченого.

Судом встановлено, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень повністю доведена та підтверджується схожими між собою показами потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які зазначили, що після того як ОСОБА_6 вночі у стані сильного алкогольного сп`яніння прибув до кафе «Варенична», хтось з присутніх висловив словесне невдоволення станом його сп`яніння, як військового та тим, що у нього в руках автоматична зброя і почувши таке невдоволення, він неадекватно відреагував, відповів, що являється бійцем Збройних Сил України і захищає народ. Між присутніми та обвинуваченим виникла словесна суперечка з приводу його ганебної поведінки. ОСОБА_6 почав викрикувати брутальні слова, погрози, оточуючі намагались його заспокоїти. Потім почав безпричинно та хаотично стріляти з автомата вгору та в землю, майже під ноги присутнім громадянам, заподіявши потерпілим тілесні ушкодження та пошкодивши майно. Внаслідок стрілянини, кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та «Колобок» припинили свою роботу, відпочинок молоді був порушений. На ОСОБА_6 ніхто не нападав та не намагався забрати зброю, оскільки це було небезпечно.

Подібні покази, що підтверджують вчинення обвинуваченим інкримінованих злочинів при обставинах, зазначених в вироку, зокрема, вчинення хуліганських дій, надали, кожен окремо, допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_18 , ОСОБА_28 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_29 .

Доводи скарг захисників про не взяття судом до уваги певних фактів з показів ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які спростовують вплив стану алкогольного сп`яніння на формування мотиву поведінки обвинуваченого та свідчать про наявність у його діях зовсім іншого мотиву є безпідставними. Із матеріалів провадження істотних відмінностей, які б впливали на правильність встановлення фактичних обставин провадження та ролі обвинуваченого при скоєнні злочину, у показаннях зазначених осіб не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях цих осіб свідчать про індивідуальне сприйняття кожним подій, учасниками чи очевидцями яких вони були, і не впливають на обґрунтованість висновків суду.

Окрім вказаних показів потерпілих та свідків, винуватість обвинуваченого у вчиненні хуліганських дій підтверджується даними: протоколу огляду місця події та схеми до нього від 28.06.2014 року про підтвердження виявлення гільз від патронів та встановлення місця вчинення злочину (т.1 а.п. 14-21); протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього від 28.06.2014 року про підтвердження факту, що обвинувачений керував автомобілем «КАМАЗ» та мав при собі вогнепальну зброю (т.1 а.п.23-29); протоколу огляду предмету від 28.06.2014 року, яким підтверджується здійснення обвинуваченим прицільного пострілу з автомата Калашникова у скутер «Вайпер», що належить потерпілому ОСОБА_13 (т.1 а.п.31-38); протоколу огляду предмету від 28.06.2014 року, яким підтверджується спричинення потерпілому ОСОБА_14 вогнепального поранення (т.1 а.п. 40-43); протоколу огляду предмету від 28.06.2014 року про спричинення потерпілому ОСОБА_15 вогнепального поранення (т.1 а.п.45-48), висновку щодо результатів медичного огляду обвинуваченого ОСОБА_6 від 28.06.2014 року, яким встановлено, що на час вчинення інкримінованих правопорушень він був у стані алкогольного сп`яніння (т.1 а.п.105); висновку судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_14 №175 від 21.08.2014 року про виявлення у нього середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я, більше 21 доби (т.2 а.п.43-44), висновку судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_15 №174 від 21.08.2014 року про виявлення у нього легких та тяжких тілесних ушкоджень (т.2 а.п.47-49); протоколу проведення слідчого експерименту від 03.09.2014 року, у ході якого потерпілий ОСОБА_15 розповів про обставини отримання ним вогнепальних поранень (т.2 а.п. 50-53); протоколу проведення слідчого експерименту від 03.09.2014 року, у ході якого потерпілий ОСОБА_14 розповів про обставини отримання ним вогнепальних поранень (т.2 а.п. 68-61).

Посилання у скарзі захисників на не встановлення судом обставин виникнення конфлікту між цивільними особами і ОСОБА_6 , а також, доводи захисників про те, що постріли з вогнепальної зброї обвинувачений здійснив правомірно, діючи згідно положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, без хуліганського мотиву для захисту свого життя, військового майна від нападу місцевих мешканців, які мали намір забрати у нього зброю, не знайшли підтвердження як під час судового розгляду так і під час апеляційного перегляду.

Зазначені доводи сторони захисту спростовуються, показами свідків, які були допитані під час судового розгляду, так, зокрема: свідок ОСОБА_20 пояснив, що він, перебуваючи разом з друзями біля кафе «Варенична», побачили обвинуваченого зі зброю в руках, який був у стані алкогольного сп`яніння, вів себе зухвало, викрикував нецензурні слова на адресу присутніх осіб, які його заспокоювали, але він не реагував та потім почав стріляти з автомату. Люди злякавшись, розбігалися хто-куди. Свідок ОСОБА_21 пояснив, що перебуваючи у кафе «Варенична», почув постріли, вийшов на вулицю і побачив військових у нетверезому стані, які розв`язано себе вели. Люди намагалися заспокоїти ОСОБА_6 , який викрикував нецензурні слова, на зауваження не реагував, та здійснив хаотичні постріли з автомата вгору та землю. При цьому ніхто з присутніх не нападав на військовослужбовців, бійки не було.
Окрім того, відповідно до ст.ст. 20-22 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці під час виконання службових обов`язків мають право застосовувати заходи фізичного впливу, а також носити, зберігати та застосовувати спеціальні засоби, зброю в порядку, встановленому законодавством. Застосування заходів фізичного впливу, спеціальних засобів та зброї допускається, якщо інші заходи виявилися неефективними або якщо через обставини застосування інших заходів є неможливим. У разі застосування і використання зброї військовослужбовець зобов`язаний вжити всіх заходів для того, щоб не було завдано шкоди стороннім особам. Військовослужбовці мають право застосовувати спеціальні засоби, засоби фізичного впливу та зброю особисто або у складі підрозділу: для захисту свого здоров`я і життя, а також здоров`я і життя інших військовослужбовців і цивільних осіб від нападу, якщо іншими способами й засобами захистити їх у даній ситуації неможливо.

Колегії суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про те, що у ситуації, яка виникла 28 червня 2014 року біля кафе «Варенична» в смт. Межова Межівського району Дніпропетровської області, між обвинуваченим та місцевими жителями, у ОСОБА_6 не було необхідності у застосуванні вогнепальної зброї, здійсненні стрілянини в громадському місці, в присутності великої кількості людей, впродовж тривалого часу з автомату та потім з пістолету, а також не було потреби вистрілювати всі наявні набої в безпосередній близькості присутніх осіб,оскільки небезпеки для життя та здоров`я обвинуваченого або інших осіб, або захоплення військового майна не існувало, що підтверджується матеріали кримінального провадження.
Отже, наведене свідчить про те, обвинувачений діяв всупереч вимогам закону, в тому числі і всупереч положенням вказаного Статуту.
Що стосується доводів сторони захисту про не здійснення перевірки за фактом нападу на ОСОБА_6 невідомих осіб та не встановлення походження у нього тілесних ушкоджень і не прийняття процесуального рішення щодо спричинення цих ушкоджень, колегія суддів, вважає, що ці доводи були перевірені судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку про те, що виявлені у обвинуваченого легкі тілесні ушкодження, були отриманні при обставинах, які будуть перевірені під час досудового розслідування у іншому кримінальному провадженні за його заявою, внесеної до ЄРДР 28 червня 2014 року за ч. 1 ст. 125 КК України, з прийняттям відповідного процесуального рішення.

Щодо доводів апеляційних скарг сторони захисту про допущення судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону через посилання у вироку на недопустимі докази, а саме: покази свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , протокол огляду місця події від 28.06.2014 року та схеми до нього, протокол огляду одягу потерпілих, колегія суддів вважає їх непереконливими виходячи з такого.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зазначені захисниками докази не можуть бути визнані недопустимими, оскільки не є такими, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Окрім того, на переконання колегії суддів, ці докази підтверджують ті обставини, які стороною захисту не оспорюються та узгоджується з усіма іншими доказами у кримінальному провадженні в їх сукупності, та на думку колегії суддів є належним і допустимим та такими, що не перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду у кримінальному провадженні, через те, що судом першої інстанції не були з`ясовані причининеявки у судове засідання усіх свідків, а також факт їх належного повідомлення про час та місце судових засідань, не розгляд клопотань про виклик свідків та не забезпечення задоволених клопотань про допит свідків, лікарів та експерта, колегія суддів вважає їх неспроможними.

Відповідно до ст. 419 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. 22 КПК України, було задоволено клопотання прокурора про відмову від допиту свідків, які не з`явилися до суду, зокрема, ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , з підстав неможливості забезпечити їх явку у судове засідання та з урахуванням того, що ці свідки нових обставин не повідомлять. Тоді, як забезпечення явки свідків, вказаних у клопотанні сторони захисту, у зв`язку з їх неявкою, було покладено на захисників.

Отже, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створював необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оскільки приймав усі, передбачені законом, заходи щодо повідомлення та виклику учасників судового провадження та свідків, які зазначені в реєстрі, доданому до обвинувального акту та заявлялись в ході судового розгляду.

При цьому, не здійснення місцевим судом допиту свідків, зазначених в апеляційних скаргах захисників, з метою використання їх показів, як доказу, не має вирішального значення для прийняття рішення щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки його вина підтверджується іншими дослідженими доказами у кримінальному провадженні, які є послідовними, не суперечливими, узгоджуються між собою, доповнюють один одного і обґрунтовано покладені судом в основу обвинувального вироку.

Окрім того, як вбачається з вироку, за згодою усіх учасників судового провадження, в тому числі і сторони захисту, суд у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів, які не заперечують застосування ОСОБА_6 табельної зброї та здійснення з неї пострілів, в результаті яких були поранені потерпілі та пошкоджено скутер, який належить ОСОБА_13 .

Про дослідження будь-яких доказів судом апеляційної інстанції, клопотання стороною захисту не заявлялось, тоді як згідно ст. 404 КПК України, до повноважень суду апеляційної інстанції не входить дослідження обставини, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом - без клопотання учасників судового провадження, оскільки останнє покладено кримінальним процесуальним законом саме на суд першої інстанції.

Отже, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевим судом об`єктивно, повно і всебічно були встановлені всі обставини кримінального провадження, а винуватість ОСОБА_6 у вчинені інкримінованих злочинів підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами кримінального процесуального закону, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку є підставою для ухвалення обвинувального вироку.

Аналізуючи доводи ОСОБА_6 та його захисників щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з такого.

Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції призначав покарання обвинуваченому з дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд у повній мірі врахував ступень тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно ст. 12 КК України віднесені до категорії невеликої тяжкості та тяжкого, небезпечний характер дій обвинуваченого, його особисте ставлення до вчиненого, а також позицію потерпілих щодо призначення покарання. Також, суд дав належний аналіз особі винного та врахував те, що він раніше не судимий, є військовослужбовцем, за місцем проходження служби у військовій частині ПП НОМЕР_4 та згідно заяві командира військової частини ПП НОМЕР_2 характеризується позитивно, відповідно до повідомлення командира військової частини НОМЕР_3 характеризується негативно. До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, суд відніс вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, до обставин, які пом`якшують покарання часткове відшкодування потерпілим заподіяної матеріальної шкоди.

Доводи сторони захисту про необґрунтованість негативної характеристики з військовій частині НОМЕР_3 та перебуванні обвинуваченого в цій частині незаконно, є безпідставними, оскільки не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду.

Твердження захисників, про не врахування судом обставин, які, на їх переконання пом`якшують покарання, а саме: часткове визнання вини обвинуваченим, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, бажання продовжити виконання військового обов`язку у зоні проведення АТО, наявність клопотання командира військової частини ПП НОМЕР_2 про залишення ОСОБА_6 на військовій службі, є безпідставними, оскільки судом ці обставини у необхідній та достатній мірі були оцінені та враховані.

Доводи захисників про те, що ОСОБА_6 під час судових дебатів попросив вибачення у потерпілих та це є підставою вважати його щирим каяттям, колегія суддів не може розцінити, як обставину, що пом`якшує покарання, оскільки щирим - каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини в повному обсязі, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася, тоді як даних про таку оцінку ОСОБА_6 своїх дій, проявів жалю та співчуття у матеріалах провадження не має.

Зі змісту ч. 1 ст. 58 КК України вбачається, що покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Як вбачається з наданої стороною захисту довідки східного територіального управління Національної Гвардії України від 05 жовтня 2015 року, ОСОБА_6 перебуває з 01 жовтня 2015 року на дійсній військовій службі за контрактом в окремому загоні спеціального призначення «Азов» військової частини НОМЕР_7 .

Однак, суд апеляційної інстанції не знаходить правових підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 58 КК України, на чому наполягає сторона захисту, виходячи з того, що ОСОБА_6 призначене остаточне покарання за санкцією інкримінованих кримінальних правопорушень, та на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, у виді позбавлення волі строком на 4 роки, та підстав для його пом`якшення колегія суддів не знаходить.

Також, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність будь - яких підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 ст. ст. 69, 75 КК України та підстав для застосування цих положень до обвинуваченого судом апеляційної інстанції також не встановлено.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що підстав вважати призначене покарання несправедливим унаслідок суворості, з мотивів, зазначених у апеляційних скаргах обвинуваченого і захисників, немає.

В той же час, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора та пояснення потерпілих в суді апеляційної інстанції про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Посилання прокурора на те, що судом невірно враховано як обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків потерпілим, а також у недостатній мірі враховано обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, не заслуговують на увагу.

Як вбачається з вироку, єдиною обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд, у відповідності до вимог ст. 66 КК України визнав часткове відшкодування потерпілим заподіяної злочином матеріальної шкоди.

Доводи прокурора про неправильне врахування судом як обставини, яка пом`якшує покарання відшкодування завданих збитків потерпілим є необґрунтованими, так як у судовому засіданні суду апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_15 зазначили, що батько обвинуваченого частково відшкодував спричинену їм матеріальну шкоду, а потерпілий ОСОБА_14 заявив, що йому нічого не компенсовано, тобто суд першої інстанції вірно дійшов висновку про часткове відшкодування шкоди потерпілим.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд надав належну оцінку та правильно врахував як обставину, що обтяжує покарання - вчинення інкримінованих обвинуваченому злочинів як особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, дотримуючись вимог ст. ст. 50, 65 КК України, суд призначив покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі, у межах, встановлених санкцій кримінального закону, за яким його засуджено та яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, будь - яких підстав призначення більш м`якого покарання з мотивів, зазначених у апеляційних скаргах обвинуваченого, захисників або більш суворого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати призначене судом покарання несправедливим унаслідок м`якості чи суворості немає.

В той же час при вирішенні питання щодо розв`язання цивільного позову потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про відшкодування спричиненої злочином матеріальної та моральної шкоди, суд припустився помилки, про що обґрунтовано зазначається в апеляційних скаргах захисників.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з положеннями ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній та резолютивній частині вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільний позов.

Тобто, відповідно до зазначених вимог кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про відмову в задоволенні цивільного позову або про його задоволення та при покладанні на особу фізичну або юридичну обов`язку відшкодувати шкоду, зазначити якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши як матеріальний так і процесуальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілими ОСОБА_15 та ОСОБА_14 заявлено цивільні позови, в яких співвідповідачами зазначені: обвинувачений ОСОБА_6 , військова частина НОМЕР_1 та Міністерство оборони України, з яких ОСОБА_14 просив солідарно стягнути 3895,00 грн. - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 25000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_15 просив солідарно стягнути 4050,00 грн. - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 75000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричинених злочином.

Доводи захисників про не направлення цивільних позовів усім співвідповідачам та не дослідження у судовому засіданні їх заяв та заперечень, а також не взяття судом до уваги рішення про розформування військової частини НОМЕР_1 , чим було порушено право відповідачів на участь у судовому засіданні та прийняття судом в цій частині законного і обґрунтованого рішення, заслуговують на увагу.
Так, в частині3 ст. 62 КПК України зазначено, що цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього. Цивільний відповідач повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом для інформування та надіслання копій процесуальних рішень підозрюваному, обвинуваченому.
При прийнятті рішення про стягнення на користь потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_14 матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином саме з військової частини НОМЕР_1 , суд не врахував те, що ця частина не може бути належним відповідачем у кримінальному провадженні, оскільки на час ухвалення вироку була розформована і її правонаступником визначена військова частина НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ), тоді як військова частина НОМЕР_5 цивільний позов не отримувала, про розгляд його не була повідомлена та її представник був позбавлений можливості прийняти участь у кримінальному провадженні.
Суд не врахував зазначених обставин та дійшов хибного висновку про те, що саме з військової частини НОМЕР_1 слід стягнути на користь потерпілих спричинену матеріальну та моральну шкоду.
Отже, на думку колегії суддів рішення суду в частині розв`язання позовних вимог про відшкодування потерпілим матеріальної та моральної шкоди є передчасним, зробленим без повного, всебічного і об`єктивного дослідження та оцінки наявних у кримінальному провадженні доказів.
При цьому колегія суддів враховує положення ч. 3 ст. 404 КПК України, згідно яких суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Виходячи з викладеного та тих обставин, що жодна зі сторін в суді апеляційної інстанції клопотань про дослідження доказів в частині цивільного позову не заявляла та не ставила питання про це в апеляційних скаргах, а згідно зі ст. ст. 7, 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачений цим Кодексом, та з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд учасниками судового провадження та віднесені до його повноважень, колегія суддів позбавлена у цьому випадку постановлення рішення в частині розв`язання цивільного позову потерпілих.
Відповідно ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить дослідження обставини, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції - без клопотання учасників судового провадження, оскільки останнє покладено кримінальним процесуальним законом на суд першої інстанції, який цих вимог не дотримався; з другого боку в перелік підстав, для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст.415 КПК України, не входять неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, ст. 129 КПК України, ч.1 ст.358 КПК України, які в цьому випадку були допущені судом, та виходячи з загальних засад кримінального провадження, вирок місцевогосуду в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_14 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає скасуванню з направленням матеріалів провадження на новий судовий розгляд в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно дослідити у повному обсязі всі докази, які стосуються цивільного позову потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_14 з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, та усіх доводів сторони захисту щодо заявленого позову, викладених в апеляційних скаргах, з дотриманням прав усіх учасників судового провадження та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.
Разом з тим суд вважає за можливе вийти за межі вимог поданих апеляційних скарг в силу ч. 2 ст. 404 КПК України, змінити вирок суду, виключивши з його резолютивної частини рішення про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою після набрання вироком законної сили та його затримання органом дізнання - Петроправлівським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, що не погіршить його становища, виходячи з такого.
З моменту набрання у цьому кримінальному провадженні вироком законної сили, обвинувачений набуває статусу засудженого, до якого відповідно до положень ст. 177 КПК України не може бути застосовано запобіжний захід.
Що стосується рішення суду про затримання ОСОБА_6 в порядку виконання вироку суду саме органом дізнання - Петроправлівським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, то воно унеможливлює виконання вироку, оскільки засуджений на території Петропавлівського району Дніпропетровської області не проживає, не працює та на військовій службі не перебуває.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

ВирокПетропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року змінити, виключивши з резолютивної частини вироку рішення суду про міру запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою після набрання вироком законної сили та затримання органом дізнання- Петроправлівським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня його фактичного затримання.

ВирокПетропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати.
Призначити за матеріалами кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в частині цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
___________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4