Справа № 748/1366/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/708/2015
Категорія - ч. 3 ст. 407 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 22 травня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000081, за апеляційною скаргою старшого прокурора військової прокуратури Чернігівського гарнізону ОСОБА_6 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 1 липня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бахмач, Чернігівської області, громадянина України, одруженого, з середньо-технічною освітою, приватного підприємця, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 1 липня 2015 ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, і йому призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Не погоджуючись з вироком суду старший прокурор військової прокуратури Чернігівського гарнізону ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати його та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 3 ст. 407 КК України у виді штрафу у розмірі 335 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Вважає, що судом першої інстанції, при призначенні покарання, не враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, суттєвий період самовільного перебування обвинуваченого за межами військової частини тривалістю понад 4 місяці, наявність у останнього умислу на ухилення від виконання обов`язків військової служби, демонстративність та відкритість дій, внаслідок чого, йому було призначено покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до Законів України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) № 54 від 19 березня 2014 року молодшого сержанта ОСОБА_7 призначено на посаду навідника 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти механізованого батальйону та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни та забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, визначає види військової служби, що включає в себе військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

В свою чергу, військовослужбовець за призовом під час мобілізації на особливий період молодший сержант ОСОБА_7 грубо порушуючи встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби, будучи зобов`язаним бездоганно і неухильно дотримуватися порядку несення військової служби упродовж встановленого законом строку, виконувати службові обов`язки, завжди бути готовим до захисту держави і виконувати свій військовий обов`язок, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості покладається на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є справою всього українського народу і обов`язком кожного громадянина України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) діючи з прямим умислом, направленим на залишення військової частини та місця служби, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 13 жовтня 2014 року, не виконуючи обов`язки військової служби до 6 березня 2015 року.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 щодо необхідності залишення вироку без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції справа була розглянута у відповідності з вимогами ст. 349 ч. 3 КПК України, тому вирок в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини та повноти зібраних та досліджених доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, апеляційним судом не перевіряється.

За правильно встановлених у справі фактичних обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_7 обґрунтовано кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, а також не з`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Аналізуючи доводи прокурора, щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, беручи до уваги, що в апеляційній скарзі ставиться питання про призначення обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 407 КК України у виді штрафу у розмірі 335 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та з огляду на те, що санкцією вказаної частини статті передбачено покарання лише у виді позбавлення волі і в апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про призначення покарання із застосування ст. 69 КК України колегія суддів приходить до висновку про її необґрунтованість.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх безпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого. При цьому суд першої інстанції врахував і обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про призначення основного покарання у виді штрафу із застосуванням вимог ст. 69 КК України, тобто призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 407 КК України.

Вирок суду є законний, обґрунтований і справедливий, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу старшого прокурора військової прокуратури Чернігівського гарнізону ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 1 липня 2015 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4