Справа № 1304/3407/2012 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський О.М.
Провадження № 10/1390/454/12 Доповідач: Данко В. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2012 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Данка В.В.,

суддів Гончарук Л.Я., Грищука В.О.,

прокурора Лящука Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові справу за апеляцією заступника прокурора Львівської області Ліуша І.І. на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2012 року про визнання дій прокуратури неправомірними,

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2012 року задоволено скаргу Міністерства юстиції України, та визнано дії прокуратури Львівської області щодо невинесення за заявою Міністерства юстиції України від 25.01.2012 року про злочин процесуального рішення в порядку ст.97 Кримінально-процесуального кодексу України бездіяльністю. Зобов'язано прокурора Львівської області прийняти рішення відповідно до вимог ст.97 Кримінально-процесуального кодексу України за заявою Міністерства юстиції України від 25.01.2012 року про проведення перевірки обставин, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року, встановлення осіб, з вини яких винесено рішення проти України та притягнення їх до відповідальності, а прийняте процесуальне рішення направити на адресу Міністерства юстиції України.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що оскільки прокуратурою Львівської області не прийнято відповідного процесуального рішення за заявою Міністерства юстиції України про проведення перевірки обставин, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року та встановлення осіб, з вини яких винесено рішення проти України, притягнення їх до відповідальності, протягом встановленого законом часу та не надано копії прийнятого процесуального рішення заявнику, а тому такі дії слід визнати бездіяльністю прокуратури Львівської області відповідно до ст.ст. 110, 234, 236 КПК України.

В апеляції прокурор просить постанову скасувати у зв'язку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладеним у постанові, фактичним обставинам справи, а справу повернути на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. Вищевказану постанову суду вважає незаконною та необґрунтованою, оскільки остання винесена з істотним порушенням кримінально-процесуального закону.

З матеріалів справи вбачається, що 10.02.2012 року до прокуратури Львівської області із Генеральної прокуратури України надійшла заява Міністерства юстиції України від 25.01.2012 року щодо встановлення осіб, внаслідок дій (бездіяльності) яких Європейським судом з прав людини прийнято рішення проти України за порушення законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, яка зареєстрована в прокуратурі області за № 1559.

За результатами розгляду вищевказаного звернення 12.03.2012 року заступнику міністра юстиції України надано повну та вичерпну відповідь за № 07/4-3678-12. Зокрема, зазначено, що на даний час немає підстав для проведення перевірки з питань додержання вимог природоохоронного законодавства на ДП "Львіввугілля" ВП "Шахта "Візейська".

Згідно зі ст.ст.1,2 КПК України призначенням Кримінально-процесуального кодексу України є визначення порядку провадження у кримінальних справах, а завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону, з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Відповідно до ст.97 КПК України прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані приймати заяви і повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх віданню. За заявою або повідомленням про злочин, прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: порушити кримінальну справу, відмовити у її порушенні, направити заяву за її належністю.

Перераховані дії та чи інша посадова особа повинні вчинити в тому випадку, коли є заява чи повідомлення саме про злочин.

Статтею 11 КК України визначено, що злочином є суспільно небезпечне винне діяння (дія чи бездіяльність), вчинене суб'єктом злочину.

Чинним КК України передбачено які саме діяння є злочинами, в чому полягає об'єктивна та суб'єктивна сторона того чи іншого злочину, кваліфікуючі ознаки та інше. У випадках, якщо в заяві чи повідомленні є ті чи інші об'єктивні дані, що свідчать про ознаки того чи іншого злочину, то є підстави вважати таку заяву чи повідомлення саме заявою чи повідомленням про злочин і тільки за такими заявами та повідомленнями повинні прийматися передбачені законом процесуальні рішення з винесенням постанов. Якщо у повідомленнях чи заявах таких ознак немає, то вони не можуть вважатися такими, за якими обов'язково повинні прийматися ті чи інші процесуальні рішення. Аналогічної позиції дотримується Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 10.02.2009 року.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.

Оскільки заява скаржника від 25.01.2012 року не містить тих чи інших ознак злочинів, передбачених КК України, останню було розглянуто прокуратурою області у встановлені ст.20 Закону України "Про звернення громадян" строки, а тому правові підстави визнавати дії прокурора області бездіяльністю відсутні.

Відповідно до вимог ст.236 КПК України скарга на дії прокурора при проведенні досудового слідства або окремих слідчих дій подається вищестоящому прокурору, який її розв'язує в порядку та строки, передбачені ст.ст.234, 235 КПК України. Дії прокурора можуть бути оскаржені до суду, скарги на дії прокурора розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено КПК України.

Чинне законодавство обмежує повноваження суду з контролю за досудовим слідством в розумінні положень ст.236 КПК України.

Нормами КПК України передбачено лише порядок здійснення судового контролю за досудовим слідством стосовно постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, про порушення кримінальної справи та постанов про закриття кримінальної справи (ст.ст.236-1, 236-2, 236-5, 236-6, 236-8 КПК України).

Крім цього, до контрольних функцій суду відносяться застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, продовження строків тримання під вартою, проведення обшуку житла чи іншого володіння особи, накладення арешту на кореспонденцію і зняття інформації з каналів зв'язку, прослуховування телефонних та інших розмов, розкриття інформації, що містить банківську таємницю.

Оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів дізнання, слідства та прокуратури розглядаються у межах кримінального, а не адміністративного судочинства, то суд не наділений правом визнавати бездіяльність прокурора неправомірною та незаконною, а також зобов'язувати його вчиняти певні дії, оскільки це не передбачено чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, а саме ст.ст.97, 98 КПК України, суддя не вправі доручати прокурору порушувати кримінальну справу.

З огляду на вищенаведене, дії прокурора під час розгляду ним заяв про злочин та неприйняття рішення в порядку ст.97 КПК України в порядку судового контролю оскарженню не підлягають, оскільки чинним кримінально-процесуальним законодавством не передбачено розгляд даної категорії справ, за якими суд мав би підстави визнавати неправомірними дії прокуратури, органів внутрішніх справ та зобов'язувати їх виконувати певні дії по перевірці скарг громадян, а нормами кримінально-процесуального законодавства передбачено лише порядок здійснення судового контролю за досудовим слідством стосовно постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, про порушення кримінальної справи та постанов про закриття кримінальної справи.

Крім цього, слід зазначити, що незважаючи на те, що прокуратура області не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду вищевказаної скарги, суд розглянув скаргу Міністерства юстиції України у відсутності представника прокуратури, не надав можливості прокурору надати докази та довести їх переконливість перед судом.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора на підтримку внесеної апеляції, перевіривши наведені в апеляції доводи та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляція, не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Міністерство юстиції України в особі його представника ОСОБА_1 звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність прокуратури Львівської області щодо неприйняття рішення в порядку ст.97 КПК України, посилаючись на те, що 25.01.2012 року Міністерство юстиції України звернулось до Генеральної прокуратури України в порядку ст.95 КПК України із заявою № 9.1-25/95 щодо перевірки обставин, згідно ст.ст.94, 95, 97, 98 КПК України, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі "Дубецька та інші проти України", згідно з яким з Державного бюджету України на рахунки заявників сплачено 740923 коп. 04 коп. та встановлення осіб, з вини яких винесено рішення проти України та притягнення їх до відповідальності. Генеральною прокуратурою проведення перевірки доручено прокурору Львівської області. Прокуратура Львівської області листом від 12.03.2012 року № 07/4-3678-12 повідомила Міністерство юстиції України про те, що в результаті розгляду звернення відсутні підстави для проведення перевірки з питань додержання вимог природоохоронного законодавства ДП "Львіввугілля" ВП "Шахта "Візейська" та вжиття заходів прокурорського реагування та жодного процесуального рішення прокурором не прийнято. Просить суд визнати бездіяльність прокуратури Львівської області щодо неприйняття рішення за заявою Міністерства юстиції України від 25.01.2012 року та зобов'язати прийняти рішення за зазначеною заявою в порядку ст.97 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.236 КПК України скарги на дії прокурора розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Зважаючи на вказане вище та відсутність у КПК України процедури оскарження до суду бездіяльності органів дізнання та досудового слідства, Конституційний Суд України у абзаці б підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини свого рішення від 23.05.2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що положення статті 55 Конституції України щодо можливості громадянина звернутись за захистом своїх прав і свобод однаково стосується можливості судового оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, оскільки ними можуть порушуватись його права і свободи. Недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб зазначених органів.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з абз.4 п.5 Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011, системний аналіз положень КПК України, зокрема тих, які визначають його завдання та унормовують порядок оскарження рішень чи дій суб'єктів владних кримінально-процесуальних повноважень, дає підстави для висновку про можливість оскарження до суду не тільки рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, але й їх бездіяльності.

Відповідно до абз.4 підпункту 4.3 пункту 4 цього ж Рішення Конституційного Суду України здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Пунктом 2 ч.3 ст.17 КАС України виключається юрисдикція адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.97 КПК України прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані приймати заяви і повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх віданню.

Згідно з ч.2 ст.97 КПК України за заявою або повідомленням про злочин прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: порушити кримінальну справу; відмовити в порушенні кримінальної справи; направити заяву або повідомлення за належністю.

Судом встановлено, що скаржник Міністерство юстиції України, 25.01.2012 року звернулося до Генеральної прокуратури України із заявою щодо проведення перевірки обставин, викладених у вказаному вище рішенні Європейського суду з прав людини та встановлення осіб, з вини яких винесено рішення проти України та притягнення їх до відповідальності. Генеральною прокуратурою України проведення перевірки доручено прокурору Львівської області. Заявнику надано відповідь, якою останнього повідомлено, що відсутні підстави для проведення перевірки з питань додержання вимог природоохоронного законодавства ДП "Львіввугілля" ВП "Шахта "Візейська" та вжиття заходів реагування, хоча заявник звертався із заявою в порядку ст.97 КПК України.

Жодного процесуального рішення за поданою заявою в порядку ст.97 прокуратурою Львівської області не прийнято.

Таким чином, перевіривши матеріали справи у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки прокуратурою Львівської області не прийнято відповідного процесуального рішення за заявою Міністерства юстиції України про проведення перевірки обставин, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року та встановлення осіб, з вини яких винесено рішення проти України, притягнення їх до відповідальності, протягом встановленого законом часу та не надано копії прийнятого процесуального рішення заявнику, а відтак такі дії слід визнати бездіяльністю прокуратури Львівської області відповідно до ст.ст. 110, 234, 236 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст.19, 55 Конституції України, ст.ст.97, 236 КПК України, ст.17 КАС України, Рішенням Конституційного Суду України від 23.05.2001 року № 6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) , Рішенням Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 17, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), суд першої інстанції прийшов до законного і обґрунтованого рішення про задоволення скарги міністерства юстиції України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляції підстав нема.

Керуючись ст. ст. 364, 365,382 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2012 року про визнання дій прокуратури неправомірними залишити без змін, а апеляцію заступника прокурора Львівської області Ліуша І.І. без задоволення.

Судді: Данко В.В. Гончарук Л.Я. Грищук В.О.

Оригінал ухвали.