Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2015 року в кримінальному провадженні № 0006001 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хорог, Горно-Барахшанської АО Таджикистан, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК,
у с т а н о в и в:
За змістом касаційних скарг захисник та засуджений, посилаючись на надмірну суворість призначеного ОСОБА_4 покарання, оскільки його належить відбувати реально, порушують питання про зміну вказаних судових рішень на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 348 КПК України. Вважають, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не врахували всіх даних про особу винного, залишили поза увагою ряд пом`якшуючих покарання обставин (щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочинів), відсутність обставин, що обтяжують покарання, унаслідок чого дійшли помилкового висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства. Тому просять застосувати ст. 75 КК України і звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2015 року ОСОБА_4 засуджено: за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки 6 місяців; за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК на строк 1 рік 3 місяці.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк два роки шість місяців.
Інкриміновані злочини засуджений вчинив за обставин встановлених судом. Так, 3 листопада 2014 року в нічний час ОСОБА_4 з корисливих мотивів, знаходячись поблизу будинку 15 на вул. 50 років ВЛКСМ у м. Чернігові, з автомобіля ДЕО Ланос (державний номерний знак НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_6 , викрав 4 автомобільних колеса з автомобільною гумою на загальну суму 3000 грн, заподіявши потерпілому матеріального збитку на вказану суму.
07 листопада 2014 року в нічний час ОСОБА_4 , перебуваючи неподалік будинку № 152 по вул. Пухова у м. Чернігові, керуючись корисливим мотивом, повторно викрав з автомобіля марки «Хонда Акорд» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), що належить ОСОБА_7 , 4 автомобільних колеса з автомобільною гумою на загальну суму 20 000 грн, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
В період із листопада 2014 року по березень 2015 року ОСОБА_4 повторно вчинив ще 26 епізодів крадіжки майна потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 на загальну суму 222 480 грн.
11 березня 2015 року ОСОБА_4 повторно близько 03.00 год., перебуваючи неподалік будинку № 263 по прос. Миру в м. Чернігові, намагався викрасти з автомобіля марки «Шевроле Лачетті» майно ОСОБА_34 загальною вартістю 11 000 грн, однак свого злочинного наміру на заволодіння чужим майном до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками міліції.
Перевіривши доводи, наведені в касаційних скаргах, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарг та витребування матеріалів кримінального провадження, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Зі змісту скарг випливає, що засуджений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законодавчих вимог, що стосуються засудженого і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У цій справі, як видно із судового рішення, саме вказаними нормами закону керувався суд при постановленні вироку та призначенні ОСОБА_4 покарання.
Твердження засудженого та захисника про те, що місцевий суд при призначенні покарання не повною мірою врахував дані про особу ОСОБА_4 та обставини, що пом`якшують покарання, є безпідставними.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 65 КК урахував обставини, що впливають на покарання, зокрема: ступінь тяжкості вчинених злочинів, характер (зміст) протиправних дій, наслідки злочинної поведінки, характер та розмір завданої злочинним діянням шкоди, особу винного, який раніше не був судимий, його вік, сімейний стан та стан здоров`я, обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів). Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.
З огляду на все це та з урахуванням усіх інших обставин, що мають правове значення при виборі заходу примусу, в тому числі й тих, на які є посилання у скаргах, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання у межах санкції кримінального закону, за які його засуджено.

З висновками суду щодо призначеного засудженому покарання погоджується і суд касаційної інстанції та вважає доводи скаржників про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК неприйнятними, оскільки наведені у скаргах обставини були враховані при обранні виду та розміру покарання, і з огляду на встановлені у справі об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочинного діяння засудженого їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.
Аналогічні за змістом доводи щодо пом`якшення призначеного покарання та про застосування ст. 75 КК були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх неспроможними, навівши належні мотиви. Ухвала цього суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене в касаційних скаргах не містяться переконливі доводи, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційних скарг та наданих до них копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарг немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2015 рокущодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3