ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3863кМ14 У х в а л а
4 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_9.,
суддів - ОСОБА_10., ОСОБА_11.,
з участю прокурора - ОСОБА_12., представника потерпілого - адвоката ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_2 на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2013 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Вінницької області від 23 квітня 2014 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2013 року

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням 15 % заробітку у дохід держави.

Цивільний позов Козятинського міжрайонного прокурора задоволено і стягнуто з ОСОБА_3 на користь Вінницької обласної клінічної лікарні імені М.І. Пирогова 2189 гривень 08 копійок у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3000 гривень - у рахунок відшкодування моральної шкоди; 356 гривень 62 копійки - у рахунок відшкодування витрат на оплату його проїзду до суду.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_3 визнано винним і засуджено за те, що він 25 серпня 2012 року, близько 2 години, неподалік автобусної зупинки, що по вулиці Радянській у селі Пляхова Козятинського району Вінницької області, під час суперечки з ОСОБА_2 на ґрунті ревнощів умисно наніс йому один удар кулаком у нижню щелепу, чим заподіяв тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Вінницької області від 23 квітня 2014 року вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2013 року щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, а також на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону при вирішенні його цивільного позову, порушує питання про скасування судових рішень і направлення справи на додаткове розслідування. При цьому потерпілий вважає, що дії ОСОБА_3 слід додатково кваліфікувати за ст. 296 КК України, оскільки засуджений застосував щодо нього фізичну силу безпричинно і під вигаданим приводом. На думку автора скарги, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про направлення справи з цих підстав на додаткове розслідування. Крім цього, ОСОБА_2 не погоджується з визначеним судом розміром відшкодування йому моральної шкоди і зазначає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні його цивільного позову у частині стягнення з засудженого вартості його куртки, пошкодженої під час злочину, у стягненні на користь потерпілого витрат на правову допомогу та явку до суду його представника, а також витрат на проїзд до суду самого ОСОБА_2, які не підтверджені документально.

Заслухавши доповідь судді, думку представника потерпілого - адвоката ОСОБА_1, який підтримав касаційну скаргу свого довірителя, доводи прокурора про безпідставність касаційної скарги і законність та обгрунтованність судових рішень, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких міркувань..

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 395 КПК України (1960 року) касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_3 в умисному заподіянні ОСОБА_2 тілесного ушкодження середньої тяжкості зазначеним в обвинуваченні способом у касаційному порядку не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_3 і визнаного судом доведеним, висновки суду щодо кримінально-правової кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 122 КК України вмотивовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для додаткової кваліфікації дій ОСОБА_3 за статтею 296 КК України не ґрунтуються на вимогах кримінально-процесуального і кримінального закону.

Згідно зі ст. 275 КПК України (1960 року) розгляд справи провадиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред'явленого їм обвинувачення. В разі необхідності доповнити чи змінити пред'явлене обвинувачення або порушити кримінальну справу по новому обвинуваченню чи щодо нових осіб суд додержується правил, установлених в статтях 276, 277, 278 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 276 КПК України (1960 року), коли дані досудового слідства вказують, що підсудний вчинив ще й інший злочин, по якому обвинувачення йому не було пред'явлено, і якщо нове обвинувачення тісно зв'язане з початковим і окремий розгляд їх неможливий, суд за клопотанням прокурора, потерпілого чи його представника може повернути справу для додаткового розслідування.

Як убачається з матеріалів справи, клопотання представника потерпілого - адвоката ОСОБА_1 про направлення справи на додаткове розслідування для пред'явлення ОСОБА_3 обвинувачення за ч. 1 ст. 296 КК України було вирішено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 281 КПК України (1960 року).

У задоволенні клопотання суд відмовив і мотиви прийнятого рішення виклав у відповідній постанові, виходячи з того, що представник потерпілого не обґрунтував належними і достатніми доказами наявності у діях ОСОБА_3 хуліганських мотивів. З такими висновками суду колегія суддів погоджується.

Згідно з диспозицією частини 1 статті 296 КК України та роз'ясненнями, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», об'єктивну сторону хуліганства утворює очевидне для винного грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли діяння винної особи пов'язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб і відновлення порядку вимагає значних зусиль.

Неповага до сусупільства - це прагнення показати свою зневагу до існуючих норм і правил поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винного, так і для очевидців його дій.

За відсутності наведених ознак дії, що супроводжувалися, зокрема, заподіянням тілесних ушкоджень і були викликані особистими неприязними стосунками, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу, що передбачають відповідальність за злочини проти особи.

Як правильно встановлено судом на підставі показань засудженого ОСОБА_3, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, засуджений вдарив ОСОБА_2, будучи обуреним діями потерпілого, який проводжав додому, обіймав його дівчину - ОСОБА_6 і проявляв до неї інші знаки уваги (а. с. 164-165). Потерпілий ОСОБА_2 у своїх показаннях фактично підтвердив таку свою поведінку щодо ОСОБА_6 і причини застосування засудженим щодо нього фізичної сили (а. с. 164-165). Зазначені дії ОСОБА_3, які обмежувалися нанесенням потерпілому одного удару та одразу після цього були припинені, не призвели до очевидного для засудженого грубого порушення громадського порядку.

За наведених обставин суд дійшов правильних висновків про те, що дії ОСОБА_3 не були проявом демонстративної зневаги до загальновизнаних норм і правил поведінки, а вчинені з метою заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, виключно з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово на ґрунті ревнощів, а не явної неповаги до суспільства, тобто не містили обов'язкових кваліфікуючих ознак хуліганства.

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги потерпілого вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_3 в умисному заподіянні тілесних ушкоджень середньої тяжкості та правильною кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 122 КК України.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_3 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і в касаційній скарзі не оспорюється.

Призначене ОСОБА_3 покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.

Доводи касаційної скарги потерпілого про безпідставну відмову суду у задоволенні його цивільного позову у частині відшкодування вартості куртки, пошкодженої ОСОБА_8 під час вчинення злочину, не ґрунтуються на вимогах закону.

Виходячи з вимог ст. 28 КПК України та роз'яснень, які містяться в п. п. 5, 6, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», розгляду у кримінальній справі підлягають лише позови про відшкодування матеріальної шкоди, які випливають з пред'явленого обвинувачення.

Як правильно зазначив суд, об'єктивну сторону злочину, за який ОСОБА_3 засуджено, становило лише нанесення ним одного удару ОСОБА_2 в обличчя, внаслідок чого потерпілому заподіяно тілесне ушкодження середньої тяжкості. Отже вважати, що одяг ОСОБА_2 був пошкоджений внаслідок злочинних дій винної особи підстав немає.

Виходячи з цього, суд, вирішуючи цивільний позов потерпілого, рішення про відмову у задоволенні цивільного позову у частині відшкодування вартості куртки не приймав, що не позбавляє ОСОБА_2 вирішити це питання у порядку цивільного судочинства.

Розмір відшкодування потерпілому моральної шкоди визначено судом з урахуванням характеру й обсягу душевних страждань, зумовлених заподіяними йому тілесними ушкодженнями, ступенем вимушених змін у житті ОСОБА_2, часом й зусиллями, необхідними для відновлення попереднього стану, поведінкою потерпілого, яка сприяла вчиненню злочину, а також матеріального становища ОСОБА_3, що ґрунтується на принципах виваженості, розумності і справедливості та відповідає положенням, які містяться в п. п. 5, 9, 10, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Вирішення судом питання про відшкодування судових витрат ґрунтується на вимогах кримінально-процесуального закону, а доводи потерпілого про наявність законних підстав для відшкодування йому витрат на правову допомогу адвоката і по явці до суду його представника є непереконливими.

Як правильно зазначив суд, виходячи зі змісту диспозиції ст. 91 КПК України (1960 року), під судовими витратами слід розуміти витрати органів дізнання, досудового слідства і суду при провадженні у даній справі, профінансовані з державного бюджету, тобто фактично витрати держави, які стягуються з підсудного на її користь.

Виходячи з наведеного та відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 7 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», витрати потерпілого на юридичну допомогу адвоката до судових витрат не належать і їх відшкодування Кримінально-процесуальним кодексом України (1960 року) не передбачено.

Не підлягають відшкодуванню і витрати по явці до суду представника потерпілого, який діє на підставі угоди про надання правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України (1960 року) відповідні витрати відшкодовуються лише потерпілому та його законному представнику, який у силу закону представляє інтереси неповнолітнього потерпілого, або такого, що визнаний недієздатним.

Доводи касаційної скарги про безпідставну відмову суду у відшкодуванні потерпілому витрат по явці у судові засідання, які він фактично поніс, однак не зміг підтвердити документально, не ґрунтуються на вимогах закону.

У відповідності до Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01 липня 1996 року №710 (зі змінами внесеними ПКМ України від 26 липня 2001, 27 квітня 2006, 26 червня 2007, 11 лютого 2010, 19 вересня 2012 року) у кримінальному провадженні вартість проїзду до місця виклику і назад потерпілим виплачується органом, який зробив виклик.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляційною скаргою потерпілого на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу потерпілого слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XI КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2013 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Вінницької області від 23 квітня 2014 року щодо ОСОБА_3 - залишити без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_9. ОСОБА_11