Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А. та Гриціва М.І.,

за участі прокурора

Вергізової Л.А.,

потерпілої

ОСОБА_1,

захисника

ОСОБА_2,

виправданого

ОСОБА_3,

розглянувши в судовому засіданні в
місті Києві 1 квітня 2008 року кримінальну справу за касаційним поданням
прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на судові
рішення щодо ОСОБА_3,

встановила:

вироком Вишгородського
районного суду Київської області від 30 травня 2007 року, залишеного без зміни
ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2007 року,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця села Жукина Вишгородського району Київської
області, мешканця міста Києва, громадянина України, раніше не судимого,

виправдано за ч. 1 ст. 286 КК
України за відсутністю в його діях складу злочину.

Цим же вироком
засуджено ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 286 КК України зі звільненням від відбування
покарання на підставі Закону України «Про амністію» від 31 травня 2005 року
щодо цього рішення касаційних скарг та касаційного подання не подано.

Органами досудового слідства ОСОБА_3 обвинувачувався в тому, що він 31
січня 2004 року об 11 годині, керуючи автомобілем “Форд-Фієста”, на дорозі
сполученням Київ - Десна біля села Жукин усупереч п. 12.3 Правил дорожнього руху не вжив
негайних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля, після того як
на своїй смузі руху побачив керований ОСОБА_4 автомобіль
дорожньої-експлуатаційної служби марки ЗІЛ-4333, який посипав на дорозі
протиожеледний матеріал, і зіткнувся з цим автомобілем.

Унаслідок дорожньої пригоди ОСОБА_1, яка знаходилась на місці пасажира
автомобіля “Форд-Фієста”, отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційному поданні прокурор порушує питання про скасування судових
рішень з направленням справи на новий судовий розгляд. Своє прохання
обґрунтовує тим, що суд неправильно оцінив зібрані у справі докази, а тому
дійшов помилкового висновку про невинуватість ОСОБА_3 у настанні
дорожньо-транспортної пригоди. Зазначає, що злочин вчинено обопільними діями
водіїв; на його думку, ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути зіткнення.
Стверджує, що апеляційний суд не навів мотивів спростування на всі доводи
апеляційного подання.

На касаційне подання ОСОБА_3 подав заперечення.

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України, висновок прокурора Вергізової Л.А., яка
підтримала касаційне подання, пояснення захисника виправданого ОСОБА_3 і
потерпілої ОСОБА_1 про залишення судових рішень без зміни, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційне подання задоволенню не
підлягає.

Обґрунтовуючи
винуватість ОСОБА_3 у злочині, органи досудового слідства виходили з того, що
ОСОБА_4 виконував роботу на дорозі на автомобілі дорожньо-транспортної служби
при увімкненому проблисковому маячку, а тому виправданий мав би не перешкоджати
його роботі, а вжити заходи для безпечного роз'їзду транспортних засобів.

Між тим, як
правильно встановив суд першої інстанції, в матеріалах справи немає доказів на
підтвердження такого обвинувачення.

Зокрема, під час
огляду місця події на проїзній частині дороги не було виявлено розкиданого
протиожеледного матеріалу.

Те, що ОСОБА_4
фактично не розсипав на дорозі протиожеледну суміш свідчать дані огляду
транспортного засобу, під час якого в його кузові не було виявленого загаданого
матеріалу, а також показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з яких
убачається, що на місці події невдовзі після злочину вони теж не бачили цього
матеріалу на дорозі позаду автомобіля дорожньої-експлуатаційної служби.

Порівняння даних
про час отримання ОСОБА_4 протиожеледної суміші з часом настання
дорожньо-транспортної пригоди дає підстави вважати, що засуджений об'єктивно не
міг мати тієї суміші в кузові автомобіля, оскільки протягом більш ніж однієї
години роботи на дорозі повинен був її використати.

Як пояснили
виправданий ОСОБА_3, потерпіла ОСОБА_1 проблисковий маячок на автомобіля
ОСОБА_9 не був увімкнений.

Те, що маячок не
був увімкнений, крім названих вище, ствердили й свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Про
необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_3 в інкримінованому йому діянні свідчать
також показання ОСОБА_4 про виїзд керованого ним транспортного засобу на
зустрічну смугу, по якій рухався автомобіль ОСОБА_3, останній, побачивши його,
зменшив швидкість і став зміщатись до правого узбіччя дороги, аналогічні
показання виправданого та потерпілої ОСОБА_1, дані огляду місця події про
зіткнення транспортних засобів на смузі руху автомобіля, яким керував ОСОБА_3,
результати висновків судових експертиз.

Отож, оскільки в
справі не було встановлено доказів винності
ОСОБА_3 у скоєнні
інкримінованого йому діяння, суд правильно виправдав його у зв'язку з
відсутністю в його діях складу злочину.

Що ж до вказаних
у касаційному поданні тверджень про незаконність судових рішень щодо ОСОБА_3,
які за змістом аналогічні зазначеним в апеляції прокурора, а також тим, якими
прокурор обґрунтовував свою позицію під час судового розгляду справи, то вони
ретельно були перевірені судами першої та апеляційної інстанції й обґрунтовано
визнані безпідставними.

У матеріалах
справи не виявлено істотних порушень вимог кримінального чи
кримінально-процесуального закону, за яких судові рішення підлягали б зміні чи
скасуванню, в тому числі й тих, що зазначені в касаційному поданні.

Тому доводи
прокурора про необхідність скасування виправдального вироку є необґрунтованими.

Керуючись ст.ст.
394-396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

відмовити в
задоволенні касаційного подання, прокурора, який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, про скасування судових рішень щодо ОСОБА_3.

С у д д і:

Паневін В.О. Коротких О.А. Гриців М.І.