Ухвалаіменем україни

19 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4.,

суддів ОСОБА_5., ОСОБА_6.,

за участю прокурора ОСОБА_7.,

обвинуваченого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

секретаря ОСОБА_8.

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007732, за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Зюбриха, Монастирищенського району, Черкаської області, мешканця АДРЕСА_1, раніше не судимого,

в с т а н о в и л а:

вироком Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України 1 рік обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, зобов'язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання, періодично з'являтися для реєстрації.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою апеляційного суду вирок районного суду щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду в зв'язку із істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, закриваючи кримінальне провадження апеляційний суд не навів відповідних мотивів, чому бере до уваги одні докази та відкидає інші, дав неправильну оцінку доказам у справі. Необґрунтовано зробив висновок у своєму рішенні про перевищення потерпілим швидкості руху та відсутність у діях обвинуваченого складу злочину.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за те, що він 10 червня 2013 року, керуючи автомобілем «БМВ» по проїзній частині Харківської площі в напрямку масиву Бортнічі м. Києва, проявив неуважність під час виявлення перешкоди для його руху, не здійснив необхідних заходів передбачених Правилами дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем «Газ-24» під керуванням ОСОБА_3, котрий проїжджав перехрестя. Внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та захисника, котрі заперечували проти задоволення скарги прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

За обвинувальним актом та вироком місцевого суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він в порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), рухаючись автомобілем проїзною частиною Харківської площі, не вжив необхідних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об'їзду, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем потерпілого.

При визнанні обвинуваченого винним у злочині за викладених обставин поза межами обвинувачення та висновків суду залишились питання дотримання учасниками руху правил проїзду перехрестя, яким є проїзна частина Харківської площі, аналіз причинного зв'язку між діями цих учасників та наслідками, які наступили.

Названі прогалини досудового та судового слідства були усунуті судом апеляційної інстанції, який відповідно до вимог закону провів власне судове слідство, призначив судову авто технічну експертизу, дослідив інші докази, які мають пряме відношення до події ДТП, яка мала місце.

Висновки апеляційного суду про те, що аварійну обстановку при проїзді перехрестя створив не обвинувачений ґрунтуються на даних місця пригоди, адміністративних протоколів про порушення ПДР при проїзді перехрестя водієм автомобіля Газ-24, експертними дослідженнями руху автомобілів на перехресті та дотримання водіями ПДР.

При цьому судом апеляційної інстанції проаналізовано як названі докази, так і докази обвинувачення, що спростовує доводи касаційної скарги про вибірковість висновків суду.

Приймаючи рішення по справі судом апеляційної інстанції прийнято до уваги, що при ухваленні вироку щодо ОСОБА_1 не враховано вимоги п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року зі змінами «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Зокрема у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з'ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Із таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції, тому за наведених обставин, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Ухвала апеляційного суду є належно мотивованою та відповідає вимогам ст. 119 КПК України.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 433-438 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року, щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_5. ОСОБА_4