Справа № 183/2310/15
№ 1-кп/183/375/15
В И Р О К
іменем України
06 травня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,
розглянув у підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000302 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Пологи Пологівського району Запорізької області, громадянина України, не одруженого, освіта середня, старшого солдата військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ), не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
02 квітня 2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 ОСОБА_5 призвано за мобілізацією до Збройних Сил України.
Того ж дня, наказом № 71 командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) старшого солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та призначено на посаду старшого механіка-водія 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону.
За наведених обставин, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Однак, 7 серпня 2014 року старший солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , самовільно залишив військову частину без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_2 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та прибув до військової частини НОМЕР_2 12 серпня 2014 року.
В подальшому, 10 листопада 2014 року старший солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , повторно самовільно залишив військову частину без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_2 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та прибув до військової частини НОМЕР_2 2 грудня 2014 року.
Таким чином, старший солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, а також тривалістю хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року.

Обвинувальний акт надійшов до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з угодою про визнання винуватості, відповідно до якої під час досудового розслідування підозрюваний повністю визнав свою вину у вчиненому злочині, взяв зобов`язання беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні, прокурор та підозрюваний узгодили покарання за ч. 2 ст. 407 КК України у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У підготовчому судовому засіданні прокурор висловив думку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості та призначення узгодженого покарання.
У обвинуваченого в підготовчому судовому засіданні з`ясовані всі питання, визначені ст. 474 КПК України та роз`яснені наслідки укладення та затвердження угоди, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, угода відповідає вимогам Розділу VI КПК України.

Суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 встановленою та його дії кваліфікуються як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, а також тривалістю хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року за ч. 2 ст. 407 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд вважає за необхідне призначити узгоджену між сторонами міру покарання за ч. 2 ст. 407 КК України, оскільки ОСОБА_5 з`явився із зізнанням, щиро розкаявся в скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем мешкання та служби характеризується позитивно.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 371, 373, 374, 376, 475 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 407 КК України.

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 25 березня 2015 року між старшим прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та ОСОБА_5 .

Призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 407 КК України у виді штрафу на користь держави у сумі 850 гривень.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1