АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 грудня 2014 року м. Чернівці
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області у складі:
Головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень № 0000661 від 21.03.2014 року та № 0000884 від 20.04.2014 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до трьох років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на два роки, -
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст. 162 КК України,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Чернівці, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 червня 2013 року за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України з застосуванням ст.69 КК України, на підставі ст.70 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на один рік;
Провадження №11-кп/794/425/14 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_7
Категорія ч.2 ст.185, ч.2 ст.190 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1

- вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 лютого 2014 року за ч.2 ст.190 КК України до штрафу в сумі 1700 грн., який сплачений 18 лютого 2014 року,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбаченого ч.2 ст.185, ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 190 КК України,
за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також прокурора ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24.10.2014 року,
за участю прокурора ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законних представників обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , -
В С Т А Н О В И Л А:
На вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 жовтня 2014 року обвинуваченими ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та прокурором ОСОБА_8 подані апеляційні скарги.
Згідно вироку суду І інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч.2 ст.185 КК України і призначено йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк один рік.
На підставі статті 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року у виді позбавлення волі строком два роки два місяці і остаточно ОСОБА_5 призначено позбавлення волі на строк три роки два місяці.
ОСОБА_6 визнано винуватим за ч.2 ст.185, ч.2 ст. 190 КК України і призначено йому покарання: - за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік; - за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік.
На підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань призначено ОСОБА_6 позбавлення волі на строк один рік шість місяців.
На підставі статті 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 червня 2014 року у вигляді позбавлення волі строком один рік і остаточно призначено ОСОБА_6 позбавлення волі на строк два роки шість місяців.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено домашній арешт і строк відбування ними покарання визначено обчислювати з моменту затримання.
Цивільний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 , а у разі відсутності у нього майна з його законного представника - матері ОСОБА_13 на користь потерпілої ОСОБА_14 у відшкодування матеріальної шкоди суму 2907 (дві тисячі дев`ятсот сім) гривень 82 копійки.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат.
Обвинувачений ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі просить вирок районного суду відносно нього скасувати та призначити йому покарання із

застосуванням ст. 75 КК України, оскільки свою вину він визнав, давав послідовні та правдиві покази, чим сприяв встановленню істини у справі, на момент вчинення злочину являвся неповнолітнім, по місцю проживання характеризується позитивно. Просить звільнити його від відбування покарання та застосувати відносно нього Закон України «Про амністію у 2014 році».
Обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі просить вирок районного суду відносно нього скасувати та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки свою вину він визнав, давав послідовні та правдиві покази, чим сприяв встановленню істини у справі, на момент вчинення злочину являвся неповнолітнім, по місцю проживання характеризується позитивно. Що стосується епізоду шахрайства. То вини у вчиненому не визнає. Вказує на те, що в період вчинення злочину перебував в іншому місці з іншими особами. Просить звільнити його від відбування покарання та застосувати відносно нього Закон України «Про амністію у 2014 році».
Прокурор ОСОБА_8 у апеляційній скарзі зазначає, що вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24.10.2014 року є таким, що не ґрунтується на законі та підлягає скасуванню на підставі ч.2 ст. 409 КПК України у зв`язку із невідповідністю покарання тяжкості злочину та особам обвинувачених, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, та на підставі п.1 ч.1 ст. 409 КПК України у зв`язку з незастосуванням закону, який підлягає застосуванню, а саме: щодо виключення з об`єму обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 незаконне проникнення до іншого володіння особи, передбачене ч.1 ст. 162 КК України. У змінах до апеляції просить вирішити питання пов`язане з розподілом судових витрат.
Як встановлено районним судом, неповнолітні обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_15 , будучи раніше засудженими вироками суду за вчинення грабежу і крадіжки чужого майна, в період іспитового строку за попередньою змовою між собою, переслідуючи мету незаконного заволодіння чужим майном, повторно, в період часу з 22 до 24 години 20 березня 2014 року підійшли до автомобіля марки «BA3-21063», державний номер НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_16 і знаходився біля будинку № 87-А по вулиці Героїв Майдану м. Чернівців, відчинили двері з боку водія і з салону автомобіля відкрили кришку моторного відділення, звідки таємно викрали майно, яке належить на праві власності потерпілому, а саме: акумулятор «ВОХ» вартістю 600 грн., завдавши йому матеріальної шкоди на цю суму.
Відразу після цього, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заволодіння чужим майном, підійшли до іншого автомобіля марки «Москвич 21412», державний номер НОМЕР_2 , який належить потерпілому ОСОБА_17 і знаходився також біля будинку АДРЕСА_3 , де, пошкодивши двері, проникли в автомобіль, відкрили кришку моторного відділення, звідки таємно викрали майно, яке належить на праві власності потерпілому, а саме: акумулятор «INTER» вартістю 550 грн., а також з багажного відділення вогнегасник вартістю 40 грн., металевий домкрат у матерчатому чохлі вартістю 100 грн.,

водяний насос «М-412» разом з упаковкою вартістю 85 грн., пластмасову валізу з інструментами (набори викруток, ключів та головок, металева щітка, плоскогубці) вартістю 150 грн., а всього майна на суму 925 грн., завдавши потерпілому ОСОБА_17 матеріальної шкоди на цю суму, з викраденим з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись ним на власний розсуд.
Крім того, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_15 , продовжуючи свої злочинні дії, 18 квітня 2014 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 , шляхом обману неповнолітнього ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під приводом зателефонувати попросив у нього мобільний телефон, знаючи, що не буде його повертати. ОСОБА_18 , будучи введеним в оману відносно дійсних намірів ОСОБА_6 , передав йому мобільний телефон марки «НТС Desire 300», imei НОМЕР_3 , вартістю 2782 грн. 82 коп., в якому знаходилися сім-картка оператора «МТС» № НОМЕР_4 вартістю 10 грн., на рахунку якої знаходились гроші в сумі приблизно 5 грн., разом з чохлом вартістю 110 грн., який придбала для нього його мати потерпіла ОСОБА_14 . Обвинувачений ОСОБА_15 , взявши цей мобільний телефон, під приводом здійснення дзвінка, відійшов за будинок і пішов, тим самим заволодівши чужим майном, своїми діями завдав матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_18 на загальну суму 2907 грн. 82 коп.
Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг, міркування прокурора, який просив суд скасувати вирок районного суду з підстав наведених в апеляційній скарзі та змінах до неї, думку обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також їх адвокатів та законних представників, які підтримали подані апеляційні скарги, посилаючись на обставини в них зазначені, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та прокурора підлягають до часткового задоволення, на підставі наступного.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Винуватість обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в таємному викрадені чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, за попередньою групою осіб, при обставинах викладених у вироку, повністю доведена дослідженими в суді доказами, яким суд дав належну повну та всебічну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки подія злочину, доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України в апеляційних скаргах не оспорюється, то колегія суддів, керуючись ст. 404 КПК України, не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорено в апеляційній скарзі.

Що стосується посилання прокурора на те, що судом помилково виключено з обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ч.1 ст. 162 КК України, тобто незаконного проникнення до іншого володіння особи, то колегія суддів вважає таке посилання необґрунтованим.
Районним судом вірно кваліфіковано дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 КК України, оскільки такі дії повністю охоплюються складом цього злочину і не потребують кваліфікації за сукупністю злочинів ще і за ст.162 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за порушення конституційного права громадянина на недоторканість житла чи іншого володіння особи і з суб`єктивної сторони цей злочин характеризується лише прямим умислом, коли особа усвідомлює, що порушує недоторканість житла чи іншого володіння і бажає вчинити саме такі дії.
Щодо епізоду шахрайства, то посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що він даного злочину не вчиняв, колегія суддів вважає безпідставним.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 винним себе не визнав та пояснив суду, що він не заволодівав мобільним телефоном ОСОБА_18 , його 18 квітня 2014 року не було біля будинку № 87-А по вулиці Героїв Майдану м. Чернівців, в цей час він був разом з ОСОБА_19 і ОСОБА_20 в іншому місці.
Не дивлячись на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_21 , його вина у шахрайстві, тобто заволодінні чужим майном шляхом обману, вчиненому повторно, повністю підтверджується показами потерпілої, свідків в судовому засіданні, письмовими доказами, зібраними в ході досудового розслідування.
Так, потерпіла ОСОБА_14 показала суду, що вона придбала своєму неповнолітньому сину ОСОБА_18 в кредит новий мобільний телефон «НТС Desire 300». 19 квітня 2014 року їй син ОСОБА_18 розповів, що 18 квітня 2014 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, коли він знаходився у дворі будинку АДРЕСА_4 разом зі своїми знайомими, підійшов хлопець на ім`я ОСОБА_22 , який попросив у нього його мобільний телефон, щоб подзвонити. Син передав йому свій телефон, а ОСОБА_22 , взявши його, зайшов за будинок і більше не повертався, мобільний телефон так і не повернув. Тоді вона зрозуміла, що у її сина шахрайським шляхом заволоділи мобільним телефоном. Коли звернулись до працівників міліції, вони з розповіді сина визначили, що це зробив ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_18 показав суду, що 18 квітня 2014 року близько 20 години він разом з ОСОБА_23 та ОСОБА_24 сиділи на лавочці біля будинку АДРЕСА_3 . Потім до них підійшли ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_25 і Антон, серед яких він знав більше ОСОБА_5 , так як навчався з ним в одній школі. Потім ОСОБА_6 попросив у нього мобільний телефон марки «НТС Desire 300» подзвонити, він дав йому цей телефон. ОСОБА_6 відійшов від них подзвонити, пішов і не повернувся. Він телефонував на свій мобільний телефон з телефону ОСОБА_24 та ОСОБА_5 , спочатку включали виклик, але мовчали, а потім взагалі відключили телефон. ОСОБА_5 з двома хлопцями ще трохи посиділи з ними,

потім пішли. Його телефоном шахрайським шляхом заволодів саме ОСОБА_15 , він його не оговорює.
Аналогічні покази дали суду і свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_23 , які підтвердили, що мобільним телефоном у ОСОБА_18 шахрайським шляхом заволодів саме ОСОБА_6 . Підстав оговорювати обвинуваченого судом не встановлено. Показання свідків є послідовними, об`єктивно підтверджуються дослідженими письмовими доказами.
Винуватість ОСОБА_6 в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, підтверджується також дослідженими письмовими доказами.
Із даних протоколу пред`явлення особи для впізнання від 17 травня 2014 року, вбачається, що неповнолітній ОСОБА_18 в присутності понятих серед пред`явлених для впізнання осіб впізнав особу під № 3, якою був ОСОБА_15 , вказавши, що саме він шахрайським шляхом заволодів його мобільним телефоном 18 квітня 2014 року (т.3, а.с.23-26);
Дані протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 04 липня 2014 року та роздруківка телефонних розмов, свідчать про те, що з мобільного телефону за № НОМЕР_4 , який належав ОСОБА_18 , 18 квітня 2014 року після 20 години і до 4 години 45 хвилин 19 квітня 2014 року здійснювались дзвінки (т.3, а.с.33-42).
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що районний суд оцінюючи у сукупності викладені по справі докази дійшов правильного висновку про те, що всі зазначені докази повністю підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, і суд вважає, що його дії за цією статтею кваліфіковані правильно.
Покарання по даному епізоду призначено ОСОБА_6 згідно загальних принципів призначення покарання, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, яке за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчиненню нових злочинів.
Не допустив суд порушень і при вирішенні питання пов`язаного з розглядом цивільного позову.
Аналізуючи вирок районного суду в частині призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_26 за ч.2 ст. 185 КК України покарання, то, колегія суддів вважає, що твердження обвинувачених про суворість призначеного їм покарання та можливість застосування ст..75 КК України, а твердження прокурора про призначення м`якого покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим, - є необґрунтованими.
Призначаючи покарання районний суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зокрема, призначаючи ОСОБА_5 та ОСОБА_26 за ч.2 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, районним судом в повному обсязі враховано те, що вчинені ними злочини, згідно зі ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості; наслідки, які наступили,

що не є тяжкими; те, що обвинувачені повністю визнали свою винуватість у вчиненні крадіжки чужого майна, своїми показами сприяли розкриттю злочинів, щиро розкаялись в скоєному; те, що потерпілі ОСОБА_27 і ОСОБА_17 претензій з приводу матеріальної шкоди не мають; ОСОБА_5 та ОСОБА_26 вчинили злочини, будучи неповнолітніми.
Зазначені обставини судом враховано, як такі, що пом`якшують покарання. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановленою
Врахувавши особи винних, а саме те, що вони раніше судимі за скоєння корисливих злочинів і дані злочини вчинили в період іспитового строку за попередніми вироками суду, а також те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_26 позитивно характеризуються за місцем проживання, їх молодий вік, сімейний стан та стан здоров`я, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що покарання належить призначити у вигляді позбавлення волі у мінімальних межах.
Доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо можливості звільнення їх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні особі покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що підстави для звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, - відсутні.
Зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини, які на його думку дають підстави для призначення більш суворого покарання були повністю враховані районним судом, і не дають колегії суддів підстав для призначення суворішого покарання.
Що стосується заявлених обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 клопотань про застосування відносно них Закону України «Про амністію у 2014 році», то дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що такі клопотання підлягають до задоволення, виходячи із наступного.
Статтею 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» визначено, що амністія - це повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.
Стаття 1 п. «а» Закону України «Про амністію у 2014 році» передбачає звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України осіб, які на момент вчинення злочину були неповнолітніми.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 вчинили злочин у березні квітні 2014 року, тобто будучи неповнолітніми, а злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України відноситься до середньої тяжкості.
Звільнення на підставі даного Закону у порядку ст.ст. 1-7 можливе лише за відсутності заборон їх застосування, які містяться в ст.. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 8 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Так, згідно п. «в» ст.8 Закону України «Про амністію у 2014 році» амністія не застосовується до осіб, які звільнені судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.
Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б свідчили про існування обставин, які відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.8 Закону України «Про амністію у 2014 році», унеможливлювали застосування до обвинувачених амністії, а тому, колегія суддів, врахувавши думку обвинувачених та заявлене ними клопотання, вважає за можливе застосувати п. «а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» та звільнити обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від відбування покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 жовтня 2014 року.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що вирок районного суду в частині застосування ст. 71 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 необхідно змінити виключивши посилання на неї у резолютивній частині вироку.
Що стосується судових витрат, то колегія суддів вважає, що вирок районного суду в цій частині слід змінити, оскільки районний суд при вирішенні цього питання допустився помилки, стягнувши такі витрати в солідарному порядку, що є недопустимим.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить із того, що у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, обвинувачуються двоє осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а тому, з урахуванням їх вини, майнового стану та рівнозначності їх дій у вчиненому, вважає за доцільне такі витрати розподілити в рівних частках.
На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про застосування амністії в Україні», Законом України «Про амністію у 2014 році» із змінами від 06.05.2014 року, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24.10.2014 року щодо ОСОБА_5 за ч.2 ст. 185 КК України та ОСОБА_6 , за ч.2 ст.185, ч.2 ст. 190 КК України, в частині

призначення покарання за сукупністю вироків та стягнення судових витрат змінити.
Клопотання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році» - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24.10.2014 року на підставі п. «а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24.10.2014 року на підставі п.«а`ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Виключити з резолютивної частини вироку вказівку суду, а саме застосування ст. 71 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Обрану міру запобіжного заходу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у виді домашнього арешту скасувати.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення автотоварознавчої та дактилоскопічної експертизи в сумі 269 гривень 43 копійки.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення автотоварознавчої та дактилоскопічної експертизи в сумі 269 гривень 43 копійки.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3