У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Верещак В.М.,

суддів

Гошовської Т.В., Мороза М.А.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 22 травня 2008 року кримінальну справу
за касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді
апеляційної інстанції на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської
області від 25 жовтня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 21 грудня 2007 року.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської
області від 25 жовтня 2007 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

не судимого, -

звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину,
передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, а провадження у справі закрито на
підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 21 грудня 2007 року зазначену постанову залишено без зміни.

Як зазначено у постанові суду, кримінальна справа щодо ОСОБА_1. була
порушена за фактом зґвалтування, тобто вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст.
152 КК України 2001 року (ч. 4 ст. 117 КК України 1960 року). У ході слідства
провадження у справі було зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України у
зв'язку з розшуком обвинуваченого ОСОБА_1. Оскільки місцезнаходження останнього
не було встановлено, слідчий звернувся до суду з постановою про закриття
провадження по даній справі у зв'язку із закінченням строків давності.

У касаційному поданні прокурор порушує питання про скасування зазначених судових рішень у зв'язку з
неправильним застосуванням кримінального закону та істотним порушенням
кримінально-процесуального закону. При цьому посилається на те, що місцевий
суд, звільняючи ОСОБА_1. від кримінальної відповідальності та закриваючи
провадження у справі у зв'язку із закінченням строків давності, на порушення
вимог ч. 2 ст. 49 КК України врахував у строки давності строк його ухилення від
слідства. Крім того, суд при вирішенні питання про закриття кримінальної справи
зобов'язаний був з'ясувати думку потерпілої і, в разі закриття справи,
повідомити про це потерпілу і її представника, проте потерпіла ОСОБА_2 в судове
засідання не викликалась. Зазначає, що судом при розгляді даної справи не було
вирішено питання про скасування чи залишення в силі постанови слідчого від 10
липня 1993 року про оголошення розшуку обвинуваченого ОСОБА_1.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи
касаційного подання, колегія суддів вважає, що в його задоволенні необхідно
відмовити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 49 КК України особа звільняється від
кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею особливо тяжкого злочину
і до набрання вироком законної сили минуло 15 років. Особа, яка ухиляється від
слідства або суду, у будь-якому випадку звільняється від кримінальної
відповідальності, якщо від часу вчинення злочину минуло 15 років і давність не
була перервана вчиненням цією особою нового злочину середньої тяжкості, тяжкого
або особливо тяжкого.

Крім того, у ч. 2 ст. 49 КК України йдеться не про переривання, а про
зупинення строку давності, тобто з дня з'явлення особи, яка ухилялась від
слідства або суду, із зізнанням або її затримання, перебіг строку давності не
відновлюється спочатку, а триває. Переривання перебігу давності законодавець
пов'язує тільки з тими випадками, коли до закінчення вказаних у законі строків
давності особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо
тяжкий. Лише у такому разі частина строку давності, яка мала місце до вчинення
нового злочину, втрачає своє юридичне значення, і обчислення строку давності за
перший злочин починається з дня вчинення нового злочину.

Отже, законодавець не пов'язує переривання перебігу строку давності з
фактом ухиляння від слідства або суду особи, яка вчинила злочин.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1. обвинувачується у тому, що 22
лютого 1992 року він вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 152 КК України, який
віднесений законом до особливо тяжкого. З липня 1993 року ОСОБА_1. почав
ухилятися від слідства, у зв'язку з чим провадження по кримінальній справі було
зупинено, а обвинувачений - оголошений в розшук. З того часу і до теперішнього
місце знаходження ОСОБА_1. не встановлено.

Згідно довідки інформаційного центру МВС України за цей період ОСОБА_1.
будь-якого злочину не вчинив.

За таких обставин, строк давності притягнення ОСОБА_1. до кримінальної
відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України закінчився 23 лютого
2007 року, а тому рішення Луцького районного суду Волинської області від 25
жовтня 2007 року про звільнення ОСОБА_1. від кримінальної відповідальності на
підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності є законним
і обґрунтованим.

Посилання у касаційному поданні на те, що під час розгляду справи були
порушені права потерпілої, оскільки вона у судове засідання не викликалася, є
безпідставними та суперечать матеріалам справи, з яких убачається, що потерпіла
була належним чином повідомлена судом про час і місце розгляду справи (а. с.
152).

Що стосується посилань прокурора на те, що, закриваючи провадження по
кримінальній справі щодо ОСОБА_1., суд не вирішив питання про скасування
обраного йому на досудовому слідстві запобіжного заходу, а також не скасував
рішення про оголошення розшуку ОСОБА_1., то це не є підставою для скасування
прийнятого судом рішення, оскільки зазначені питання можуть бути вирішені судом
у порядку, передбаченому статтями 409-411 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити у задоволенні касаційного подання прокурора.

С У Д Д І:

Гошовська Т.В. Верещак В.М. Мороз М.А.