Справа № 629/23/15-к
Номер провадження 1-кп/629/83/15
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2015 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судовим засіданням судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Лозівського міськрайонного суду Харківської області в місті Лозова Харківської області клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Вільне-2, Близнюківського району, Харківської області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, не працюючої, не одруженої, не маючої неповнолітніх дітей на своєму утриманні, раніше судимої 03.06.2014 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровськоїобласті за ст.. 185 ч. 1 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючої за адресою: АДРЕСА_2
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України,-
В С Т А Н О В И В:

В ході розгляду кримінального провадження, судом встановлено, що згідно вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.06.2014 року, який набрав законної сили 04.07.2014 року, ОСОБА_5 засуджена до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт. Після цього, 04.12.2014 року ОСОБА_5 була ознайомлена працівниками Лозівського МРВ КВІ УДПтС України в Харківськійобласті з умовами та порядком відбування покарання та направлена для відбування покарання у вигляді громадських робіт до Лозівської міської лікарні Харківської області.Згідно наказу Головного лікаря Лозівської міської лікарні від 05.12.2014 року за № 240-а ОСОБА_5 прийняли для відпрацювання безоплатних громадських робіт, після чого її ознайомили з графіком виходу на роботу. Згідно вказаного графіку виходу на роботу на грудень 2014 року ОСОБА_5 зобов`язана відпрацьовувати громадські роботи з 05.12.2014 року по 27.12.2014 року, за винятком трьох вихідних днів, а саме 07.12.2014, 14.12.2014 та 21.12.2014 року. Однак в період з 06.12.2014 року по 09.12.2014 року включно ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від відбування призначеного покарання, без поважних причин не з`явилася для відбуття громадських робіт до Лозівської міської лікарні Харківської області. Згідно ч. 3 ст. 40 Кримінально-виконавчого кодексу України ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин.
Умисні дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 389 КК України ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання.
15 грудня 2014 року про вчинення зазначеного кримінального правопорушення було повідомлено про підозру ОСОБА_5 .

В ході проведення досудового слідства встановлено, що ОСОБА_5 перебуває на обліку лікаря-психіатра з діагнозом «психоорганічний сіндром», в зв`язку з чим їй було проведено амбулаторну судово-психіатричну експертизу згідно висновків якої: ОСОБА_5 в даний час страждає органічною деменцією складного ґенеза (неодноразові ЧМТ, екзотоксична (алкогольна) енцефалопатія з епісиндромом), ускладненою синдромом алкогольної залежності (в ред.. МКБ-10 органічний розлад особистості з інтелектуально-мнестичним зниженням). В момент скоєння правопорушення не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. В момент скоєння правопорушення ОСОБА_5 в стані тимчасового розладу психічної діяльності не знаходилась. В даний час ОСОБА_5 не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної установи із звичайним спостереженням з вирішенням соціальних питань.
В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 та просив його задовольнити.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_5 зазначила, що за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області вона повинна була відпрацювати 80 годин, але не відпрацювала, оскільки не змогла з`являтися до лікарні для відпрацювання, оскільки була заперта в квартирі її знайомого ОСОБА_6 . Ключі від квартири були у нього в кишені та він постійно був в стані алкогольного сп`яніння, а тому вона не мала можливості вийти. Коли він її відпустив, вона пішла до свого помешкання, де вона проживає з ОСОБА_7 . Про те, що її держали в закритому приміщенні вона нікому не розповідала. Взагалі вона мешкає з ОСОБА_8 , це її співмешканець. Працівники Лозівського КВІ їй нічого не роз`яснювали, права не зачитували. В лікарні з графіком роботи її ознайомили під підпис. Скільки нею було відпрацьовано годин, вона не пам`ятає. Умислу щось невиконувати в неї не було, бо вона у зв"язку із станом свого здоров"я, просто все забуває.

Адвокат-захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала позицію своєї підзахисної та заперечувала проти задоволення клопотання. із посиланнім на те, що її підзахисна не мала жодного умислу на вчинення злочину, який передбачений ч. 2 ст. 389 КК України. Крім того, дана особа не соціальнонебезпечною, тоді як примусові заходи медичного характеру, застосовуються лише до особі, які як суспільно небезпечними.
Дослідивши наявні докази, заслухавши думку прокурора, обвинуваченої та її адвоката, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, за необхідне відмовити в задоволенні клопотання прокурора, виходячи з наступного.

Статтею 513 КПК України визначено, що під час постановления ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;

3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;

4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;

5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусового заходу медичного характеру.

Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Якщо буде встановлено, що суспільно небезпечне діяння особа вчинила у стані неосудності, а на момент судового розгляду видужала або внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру може бути закрито судом, якщо неосудність особи на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не була встановлена, а так само в разі видужання особи, яка після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу. У такому разі після закриття судом кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру прокурор повинен розпочати кримінальне провадження в загальному порядку.

Згідно з ст. 18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа.

Відповідно до ч.2 ст.19 КК України: «Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час здійснення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим кодексом знаходилася в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними в результаті хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану».

Згідно висновку стаціонарної амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 615 від 25 грудня 2014 року ОСОБА_5 в даний час страждає органічною деменцією складного ґенеза (неодноразові ЧМТ, екзотоксична (алкогольна) енцефалопатія з епісиндромом), ускладненою синдромом алкогольної залежності (в ред.. МКБ-10 органічний розлад особистості з інтелектуально-мнестичним зниженням). В момент скоєння правопорушення не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. На момент скоєння правопорушення ОСОБА_5 в стані тимчасового розладу психічної діяльності не перебувала. На даний час ОСОБА_5 не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує у застосуванні примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричному закладі із звичайним спостереженням з вирішенням соціальних питань.

Крім того, у судовому засіданні було допитано свідків.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона є заступником головного лікаря з технічних питань, в обов`язки якої входить проведення інструктожа з особами, які направлені до лікарні під наглядом кримінально-виконавчої служби, а також контроль над зазначеними особами. З 05 грудня 2014 року ОСОБА_5 було закріплено за лікарнею для відбування 80 годин виправних робіт. ОСОБА_5 було ознайомлено з графіком робіт, вона була призначена для прибирання приміщень разом з сестрою-господаркою. Обвинувачена недопрацювала 20 годин, оскільки перестала з`являтися до лікарні, про причини неявки не повідомляла. Тому, ОСОБА_9 вимушена була повідомити інспектору Лозівського КВІ, про неявку ОСОБА_5 ..

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що він є співмешканець ОСОБА_5 та зазначив, що ОСОБА_10 захворіла ще у 2007 році, після смерті матері. 27 лютого 2007 року її госпіталізували, оскільки вона нічого не розуміла, його вона взагалі не впізнавала. Хвороба у неї періодично загострюється, вона часто забуває де вона була, де ходила. Він знав, що їй треба відпрацьовувати години, як міг контролював її, але з урахуванням того, що він працює, а також має город, він не завжди має можливість проконтролювати її. Періодично дзвонила ОСОБА_11 та нагадувала, що ОСОБА_10 необхідно вийти на роботу. Він її зранку будив та збирав на роботу. Сам до лікаря-психіатра не водив і не возив, а возили ОСОБА_5 працівники міліції. Ніякої агресії з її боку він ніколи не замічав. Соціально небезпечною він її не вважає. Вона просто забуває деякі речі, може не всю посуду перемити, або прасує, але не все. Взагалі нормальна, спокійна людина. Залишити її він не може, бо родичів у неї немає.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що 21 листопада 2014 року до Лозівського КВІ надійшли документи з Близнюківського КВІ на засуджену ОСОБА_5 .. Ці документи були відповідним чином зареєстровані, зроблені всі необхідні відмітки та проведені всі необхідні дії. Після цього, ОСОБА_5 була викликана до інспекції, неодноразово особисто інспектор відносила повідомлення про виклик до помешкання ОСОБА_13 , але ОСОБА_5 там не проживала, та ОСОБА_13 повідомив, що ОСОБА_10 виїхала в невідомому напрямку. ОСОБА_12 вимушена була звернутися до органів прокуратури для організації пошукових заходів відносно ОСОБА_14 . Але, через деякий час її місцезнаходження встановили та інспектор поставила її на облік. 05 грудня 2014 року ОСОБА_5 приступила до відпрацювання громадських робіт у лікарні, куди ОСОБА_12 її особисто відвела та все роз`яснила. Крім цього, ОСОБА_5 повинна була з`являтися до Лозівського КВІ на відмітку, про що інспектор постійно їй нагадувала і в телефонному режимі та писала на аркуші паперу про дати явки до КВІ. Але, в порушення законодавства, ОСОБА_14 не вийшла на роботу 6, 8, 9, 12 грудня 2014 року. Про свою неявку вона нікому нічого не повідомила. Також до КВІ вона не з`являлася, її співмешканець повідомив, що його дома немає, а ОСОБА_14 він закрив в квартирі. Неодноразово ОСОБА_14 виносилися зауваження, крім цього складався адміністративний матеріал відносно неї, оскільки вона вживала спиртні напої та курила в громадських місцях. Багато зауважень було відносно неї, але ніякої агресії з боку ОСОБА_14 ніколи не виявлялося.

Оцінючи свідчення свідків, у суду не має підстав їм недовіряти чи ставити їх під сумнів, оскільки останні принесли присягу свідка та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомонеправдивих свідчень та за відмову від давання свідчень. Крім того, їх свідчення не спростовані стороною обвинувачення і іншими учасниками процесу.

Вивченням особи ОСОБА_5 встановлено, що вона перебуває на обліку у лікаря-психіатра Лозівської ЦРЛ з діагнозом «Психоорганічний синдром-». Перебуває на обліку у лікаря-нарколога з синдромом залежності від алкоголю з 2007 року. Раніше притягалася до кримінальної відповідальності за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ст.. 185 ч. 1 КК України від 03.06.2014 року. За місцем мешкання характеризується формально.

Відповідно до статті 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що:

1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності;

2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановления вироку. Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.

Підставами застосування судом примусових заходів медичного характеру є: 1) наявність суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК; 2) доведеність вчинення цього діяння цією особою; 3) встановлення того факту, що особа в момент вчинення суспільно небезпечного діяння була в стані неосудності, чи захворіла після цього на психічну хворобу, яка виключає застосування до неї кримінального покарання; 4) визнання цієї особи небезпечною для суспільства в силу її хворобливого стану, характеру вчиненого нею діяння і взагалі її поведінки.

Відсутність хоча б однієї з цих підстав не дає суду права застосовувати вказані заходи. Суд, даючи кримінально-правову оцінку суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинен грунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру. Суспільна небезпечність діяння полягає в тому, що воно завдає або становить загрозу завдати істотну шкоду об`єктам кримінально-правової охорони. Суд має право застосувати примусові заходи медичного характеру тільки до осіб, які вчинили суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності, та осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановления вироку, і самі є суспільно небезпечні.

Статтею 505 КПК України визначено, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються:

1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення;

2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою;

3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування;

4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння, кримінального правопорушення і після нього;

5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою;

6) характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням.

Предмет доказування під час досудового розслідування щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, що випливають зі ст. 91 КПК, яка визначає коло обставин, що підлягають доказування у кримінальному проваджені. По-перше, в цій статті не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального провадження, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння. По-друге, найважливіше значення має питання про наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування.

Слід мати на увазі, що небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою має важливе значення для обгрунтованого експертного висновку про психічний стан особи, який є підставою для визнання судом цієї особи, що вчинила суспільно небезпечне діяння, неосудною або обмежено осудною. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру (ч. 2 ст. 20 КК України).

Відповідно до ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Згідно ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: які вчинили у стані неосудності суспільно-небезпечні діяння; які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання. Відповідно до норм КПК України застосування примусових заходів медичного характеру, встановлених статтею 94 Кримінального кодексу України, до осіб, які визначені у статті 93 Кримінального кодексу України, проводиться за ухвалою суду або постановою судді. Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 „Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування", примусові заходи медичного характеру мають застосовуватись лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність чи обмежену осудність і викликають потребу у застосуванні щодо неї таких заходів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що ОСОБА_5 не є суспільно небезпечною особою, ніяких тяжких наслідків її правопорушення не передбачає, враховуючи психічний стан ОСОБА_5 , суд не знаходить підстав для задоволення клопотання прокурора та закриває кримінальне провадження.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Судові витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Керуючись ст.ст. 18, 19, 92, 93 КК України, ст.ст. 503, 505, 512, 513, 516 КПК України, суд, -
ухвалив:
В задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 , за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України відмовити.
Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України закрити.
Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги.
(Повний текст Ухвалу суду виготовлений 22 квітня 2015 року).

Головуючий
у судовому засіданні
Суддя: ОСОБА_1