Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючої ОСОБА_1.,
суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю прокурора ОСОБА_4.,
захисників: потерпілогоОСОБА_5 та ОСОБА_6,ОСОБА_7,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 28 квітня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_8, його захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 23 січня 2015 року.

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 січня 2014 року

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців.

Вирішено питання про речові докази у справі.

Апеляційним судом Чернігівської області 23 січня 2015 року вирок місцевого суду скасовано та постановлено свій, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він у стані алкогольного сп'яніння 01 січня 2010 року приблизно о 04.00 год. біля кафе «Магнолія», розташованого на вул. Шевченка, 41 у смт. Варва Чернігівської області з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень умисно завдав потерпілому ОСОБА_9 один удар рукою в потиличну частину голови, в результаті чого потерпілий упав на тверде покриття та вдарився лобною ділянкою голови. Внаслідок дій засудженого потерпілому було спричинено тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть.

У касаційних скаргах:

- засуджений порушує питання про зміну вироку апеляційного суду через істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону. Стверджує, матеріалами справи не доведено умисел на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, у зв'язку з чим його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК. Указує на те, що апеляційним судом проігноровано вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 04 грудня 2012 року, зокрема щодо проведення повторної судово-медичної експертизи у іншій установі. Вважає, що суд вийшов за межі обвинувачення, висунутого йому відповідно до постанови прокурора про зміну обвинувачення від 17 січня 2014 року, чим порушив право на захист.

- захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок апеляційного суду на підставах, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року. Заперечуючи повноту слідства в ході апеляційного провадження, належність оцінки наявних у справі доказів і наводячи свій їх аналіз, захисник вважає, що судом невірно встановлено умисел засудженого на спричинення тяжких тілесних ушкоджень. На думку захисника апеляційним судом усупереч вимогам ст. 399 КПК України 1960 року не виконано вказівок касаційного суду. Просить змінити судове рішення, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч. 1 ст. 119 КК України.

- захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду та пом'якшити засудженому покарання. Вважає, що суд не врахував пом'якшуючих покарання обставин та позитивних даних про особу ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників засудженого на підтримання скарг, прокурора та потерпілого, які проти скарг сторони захисту заперечили, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені.

Згідно з ч. 2 ст. 398 КПК 1960 року при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 370 - 372 цього ж Кодексу. За змістом зазначених норм закону підставами для зміни або скасування судових рішень в касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінально закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновок суду про винність засудженого в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджується зібраними органами досудового слідства та дослідженими у судовому засіданні доказами, які отримали належну правову оцінку.

Апеляційний суд, провівши часткове судове слідство, поклав в основу прийнятого рішення дослідженні ним докази, які мають значення у справі, зокрема, суд ретельно дослідив висновок повторної комісійної судово-медичної експертизи № 82 від 27 березня 2014 року, призначеної на виконання вказівки касаційного суду, викладеній в ухвалі від 04 грудня 2012 року, відповідно до якого виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми могли виникнути внаслідок удару кулаком в праву завушну ділянку голови та мають прямий причинний зв'язок з настанням смерті, що й підтвердив допитаний у суді судмедексперт ОСОБА_10

Вказані обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11, який на досудовому слідстві та у судовому засіданні повідомив, що бачив як ОСОБА_8 завдав ОСОБА_9 один удар ззаду в голову, від якого потерпілий впав на землю та втратив свідомість. Ці його показання узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та даними протоколів слідчих дій. Оцінивши зазначені докази у їх сукупності, врахувавши характер, локалізацію та силу удару, завданого ОСОБА_9, на що, зокрема, вказує наявність синців на пальцях правої руки засудженого, суд правильно встановив, що умисел ОСОБА_8 охоплювався настанням будь-яких тілесних ушкоджень, тому його діяння кваліфіковано за наслідками, які фактично настали. При цьому, як установив суд, від умисно нанесених тяжких тілесних ушкоджень настала смерть потерпілого, щодо якої вина засудженого є необережною.

Визначаючи правильність кваліфікації дій засудженого, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України викладену зокрема у постанові від 19 березня 2015 року № 5-4 кс15, де за схожих фактичних обставин «ОСОБА_2, умисно завдаючи без будь-якого попередження удар з великою силою в голову потерпілому, який цього не очікував і не спроможний був захищатися, розраховував на особливу силу удару і такі можливі наслідки, як різке падіння потерпілого й удар головою об тверду поверхню землі (асфальт), від чого його здоров'ю буде спричинена тяжка шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_2 діяв з невизначеним і непрямим умислом». Таким чином Верховний Суд України констатував «наявність непрямого невизначеного умислу в діях ОСОБА_2 щодо спричинення потерпілому ОСОБА_3 тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в діях ОСОБА_2 має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості. Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_2 ознак складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 КК, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого статтею 119 КК ».

Отже, за встановлених судом фактичних обставин справи дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковано правильно.

Покарання ОСОБА_8 призначено з урахуванням усіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, та даних про його особу, а також відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК.

Та обставина, що проведення повторної комісійної судово-медичної експертизи було доручено експертам Чернігівського обласного бюро судово-медичної експертизи, на думку колегії суддів, не є істотним порушенням кримінально-процесуального закону та таким, що перешкодило суду повно та всебічно розглянути справу. Підстав для сумніву у компетенції чи упередженості комісії експертів у справі не встановлено, не наведено таких і у касаційних скаргах.

Доводи касаційної скарги засудженого про те, що суд вийшов за межі висунутого йому обвинувачення є надуманими, оскільки змінене 17 січня 2014 року прокурором обвинувачення відповідає сформульованому у вироку.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 378 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 23 січня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисників - без задоволення.

.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3