Ухвала іменем україни 28 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_5,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Томськ, жителя АДРЕСА_1, раніше судимого:

вироком Фастівського міськрайонного суду від 28.02.2008 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 104 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 09.03.2011 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільненого від відбування покарання 16.05.2014 року умовно-достроково з невідбутим строком 9 місяців 4 дні,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавленні волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком, Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2011 року й визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяць з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_3, судові рішення щодо якого у касаційному порядку не переглядаються.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 05 вересня 2014 року, близько 20 год. 30 хв., знаходячись на мосту в напрямку масиву Леваневського в м. Біла Церква Київської області, за попередньою змовою з ОСОБА_3, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинили розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров'я потерплого, а саме ОСОБА_2 підійшовши до ОСОБА_4, якого тримав ОСОБА_3, наніс три удари рукою по голові та обличчю потерпілого, спричинивши останньому фізичного болю.

Потім з метою незаконного збагачення, ОСОБА_3 наніс три удари ногою в область голови та обличчя ОСОБА_4, після чого ОСОБА_2 з цією ж метою наніс два удари по спині потерпілого, та відкрито заволоділи майном останнього на загальну суму 5035 грн. Після цього ОСОБА_4 намагався втекти від засуджених, але ОСОБА_2 наздогнавши його, збив з ніг та наніс декілька ударів в область голови та обличчя.

В результаті чого, ОСОБА_2 за попередньою змовою із ОСОБА_3, застосовуючи насильство небезпечне для здоров'я ОСОБА_4, спричинили потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року вказаний вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну судових рішень щодо ОСОБА_2 та перекваліфікацію його дій на ч. 2 ст. 186 КК України. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи в силі вирок суду першої інстанції, не навів даних, які стали підставою для відхилення апеляції в частині перекваліфікації дій засудженого на ч. 2 ст. 186 КК України та призначення покарання в межах санкції цієї статті, належним чином не перевірив усіх доводів, викладених в апеляції.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Фактичних обставин кримінального провадження захисник не оспорює, вони були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України не підлягають.

Як вбачається зі змісту судових рішень,твердження про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 187 КК України як вчинення розбою з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для здоров'я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб є безпідставними, оскільки протилежні висновки суду в цій частині ухвалено, у відповідності до вимог ст. 370 КПК України, на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 зазначеного Кодексу.

Ці висновки суд обґрунтував частково визнавальними показаннями засудженого ОСОБА_2, показаннями засудженого ОСОБА_3, показаннями потерпілого ОСОБА_4 про обставини вчинення щодо нього кримінального правопорушення, даними протоколів слідчих дій та висновками експертиз. Так, згідно з наведених у вироку даних висновку експерта №386/д від 02.10.2014 року заподіяні ОСОБА_4 тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Визнавши вказані докази достовірними та оцінивши їх в сукупності з іншими фактичними даними, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК України.

Призначене ОСОБА_2 за сукупністю вироків остаточне покарання судом першої інстанції у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, обране в межах санкції частини статті, за якою його засуджено, з урахуванням положень ст. 71 КК України, всіх обставин справи та особи засудженого, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Крім того, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого та його захисника в порядку ст. 404 КПК України, перевіривши ретельно всі доводи апелянтів та надавши на всі з них вичерпні відповіді не знайшов підстав для зміни вироку суду і перекваліфікації дій ОСОБА_2. на ч. 2 ст. 186 КК України, як про це ставилось питання в апеляційних скаргах. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для витребування матеріалів кримінального провадження немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7