АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/573/15 Справа № 174/416/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000062, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, -

В с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Зарафшан Новоїйської області, Узбекистан, громадянин України, який проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимий :

· 22.03.2001 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська за ст.ст.140 ч.2, 141 ч.2, 42, 46-1 КК України до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;

· 27.03.2002 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області за ст.ст.15 ч.2- 185 ч.2, 185 ч.2, 70, 71 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі, звільнений 22.10.2003 року умовно-достроково за постановою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15.10.2003 року на невідбутий строк 1 рік 5 місяців 26 днів;

· 30.01.2004 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області за ст.185 ч.2, 185 ч.3, 70, 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 17.05.2007 року з П`ятихатської ВК-122 Дніпропетровської області по відбуттю строку покарання;

· 27.11.2007 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області за ст.186 ч.2, 190 ч.2, 70 ч.1, 71 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений з Солонянської ВК-21 Дніпропетровської області 03.10.2012 року по відбуттю строку покарання,

засуджений за ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з поміщенням до кримінально-виконавчої установи на призначений строк.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він повторно, 02.12.2012 року, приблизно о 17 годині 45 хвилин, знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 побачивши потерпілого ОСОБА_7 , з яким він напередодні познайомився, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння майном, підійшов зі спини до ОСОБА_7 та діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вдарив останнього двома руками в спину, від чого ОСОБА_7 впав на землю. Після чого ОСОБА_8 наніс ОСОБА_7 два удари ногами по тулубу, а коли потерпілий підвівся три удари руками в обличчя, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді посттравматичної цефалгії, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також порвав куртку потерпілого. ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном ОСОБА_7 , діючи відкрито, заволодів, підібравши з землі, належною ОСОБА_7 сумкою чорного кольору із синтетичної матерії вартістю 100 гривен, в який знаходився шкіряний гаманець вартістю 50 гривен, гроші в сумі 50 гривен, пластикова зарплатна картка «Надра банку», на якій були гроші в сумі 800 гривень, робочий пропуск на ім`я ОСОБА_7 , пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_9 , ключі від будинку, які для потерпілого цінності не мають, дві пари окулярів для зору вартістю 50 гривен кожні, загальною вартістю 100 гривен, після чого, не реагуючи на вимоги потерпілого повернути сумку, з викраденим майном, з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 300 гривен.

Повторно, ОСОБА_8 03.12.2012 року, приблизно о 00 годин 45 хвилин знаходячись біля КДНЗ ясла-садок №6 «Сонечко» по вул.Леніна м.Вільногірська Дніпропетровської області, побачив, раніше йому незнайому дівчину- ОСОБА_10 яка розмовляла по мобільному телефону. Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_8 , направлений на відкрите заволодіння майном, належним потерпілій ОСОБА_10 , а саме її мобільним телефоном 03.12.2012 року, приблизно в 00 годин 50 хвилин, підійшов зі спини до ОСОБА_10 та діючи умисно, із корисних мотивів, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, наніс ОСОБА_10 удар долонею правої руки в обличчя, чим заподіяв фізичний біль, після чого, діючи відкрито, заволодів належним ОСОБА_10 мобільним телефоном марки «Nоkіа 5228» сірого кольору, іmеі: НОМЕР_1 вартістю 800 гривен, з сім-карткою мобільного оператору «Київстар» № НОМЕР_2 вартістю 10 гривен, та флеш картою пам`яті на 2 Гб вартістю 40 гривен, після чого з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 850 гривен / т.5 а.п.1-8, т.3 а.п.92-104/.

В апеляції:
- обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з його незаконністю, а кримінальне провадження закриттю. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що судовий процес проводився однобічно, суд першої інстанції брав до уваги тільки доводи обвинувачення, було порушено його право на захист, оскільки суд безпідставно відхиляв всі його клопотання про виклик свідків для допиту в судове засідання, не надаючи на це жодної обґрунтованої відповіді, викладеної в формі рішення. Також суд не надав належної оцінки тому, що поняті під час допиту давали завідомо неправдиві покази; обвинувальна база створена тільки на показах потерпілих, але жодних прямих доказів його причетності до скоєння даних злочинів взагалі не існує, бо ніяких речей потерпілих особисто в нього не вилучали.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 вважає незаконною та необґрунтованою ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року, якою йому судом першої інстанції було встановлено графік ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, журналом судового засідання та технічним записом судового процесу та роз`яснено, що в разі недотримання ним встановленого графіку без поважних причин, ознайомлення з вказаними матеріалами буде припинено. Обвинувачений зазначає, що суд свідомо перешкоджає йому повноцінно та об`єктивно ознайомитися з матеріалами справи, чинить на нього психологічний тиск та доводить до нервових зривів з метою перешкодити йому ознайомитись з матеріалами провадження в повному обсязі, тому апелянт просить апеляційний суд надати розпорядження суду першої інстанції про безперешкодне ознайомлення ОСОБА_8 з матеріалами кримінального провадження у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляцію та просив її задовольнити, міркування прокурора, який заперечував проти задоволення даної апеляції та просив вирок суду залишити без змін, позицію потерпілого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляції, перевіривши матеріали справи в межах апеляції, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає за необхідне апеляцію обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення з таких підстав.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним за ч. 2 ст.186 КК України, а саме за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно. Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначених злочинів за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 2 ст. 186, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях потерпілих, свідків та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів в наданих поясненнях потерпілих та свідків перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведенідокази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає. Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічного носія інформації фіксування судового провадження та журналу судового засідання встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав потерпілих, свідків, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , протокол огляду місця події від 02 грудня 2012 року з участю потерпілого ОСОБА_7 , при огляді якого вилучено пошкоджені окуляри - частина оправи та скло/ т.22 а.п 25-26/; протокологляду від 06 грудня 2012 року за участю ОСОБА_8 , який показав, що він викинув сумку, яку забрав у невідомого чоловіка/ т.2 а.п.50-51/; висновок судово-медичної експертизи № 150-Е від 19.12.2012 року, згідно якого у ОСОБА_7 виявлені легкі тілесні ушкодження у вигляді посттравматичної цефалгії / т. 2 а.п.74/; протокол огляду від 10 грудня 2012, з якого слідує, що ОСОБА_8 добровільно наданий сенсорний мобільний телефон «Nokia 5228» світло-сірого кольору, електронний серійний номер imei: НОМЕР_1 /т. 2 а.п.59-60/; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 грудня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_8 як особу, яка відкрито викрала належне їй майно/ т.2 а.п. 69/; протокол проведення слідчого експерименту з фототаблицею до нього, де ОСОБА_8 указав та показав на місці, за яких обставин він вчинив відкрите викрадення майна, належного ОСОБА_7 та ОСОБА_10 / т.2 а.п.92-100/;

Наведеними доказами, яким суд дав оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 доводи про те, що він не вчиняв пограбування потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , про відсутність об`єктивних доказів його вини та створення судом доказової бази тільки на підставі показів потерпілих. Дані показання потерпілих відповідають дійсності та є об`єктивними, про, що свідчать їх однаковість на досудовому розслідуванні і під час судового розгляду щодо місця і конкретних обставин заволодіння обвинуваченим майном потерпілих. Також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілі з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_8 в пограбуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_8 необґрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.
Не можна погодитися з твердженнями в апеляції ОСОБА_8 стосовно того, що розгляд провадження відносно нього вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка. Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необґрунтовані посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_8 .
Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_8 про недостовірність показань потерпілих у зв`язку з суперечністю їх показань є безпідставними. Із матеріалів справи істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження при скоєнні злочину, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях обвинуваченого ОСОБА_8 , які він особисто давав під час судового розгляду та показаннях потерпілих ОСОБА_7 й ОСОБА_10 , свідчать про індивідуальне сприйняття кожним подій, учасниками яких вони були, і не впливають на висновок суду. А та обставина, що слідство і суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання свідків, висновки експертиз та інших письмових доказів, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим, не свідчить про необ`єктивність слідчих органів і суду.
Аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також зі свідченнями потерпілих, свідків та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_8 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції України та нормам КПК України.
Посилання апелянта на те, що в судовому засіданні були допитані не всі заявлені ним свідки, а допитані свідки та потерпілі повинні бути ще раз повторно допитані, є безпідставними, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначених у вироку злочинів. Вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи, не має підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка викликає необхідність скасування вироку в частині засудження ОСОБА_8 за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186 КК України.
Не знайшли свого підтвердження й доводи обвинуваченого про те, що він не був в повному обсязі ознайомлений з матеріалами справи, оскільки суд першої інстанції свідомо перешкоджав цьому, встановивши графік ознайомлення, зокрема це спростовується матеріалами кримінального провадження: супровідним листом на адресу Дніпропетровського СІЗО, згідно якого обвинуваченому ОСОБА_8 направлено для вручення копію ухвали від 11.02.2015 року та диск з технічним записом №4, а також розписками ОСОБА_8 від 24 грудня 2014 року, 29 грудня 2014 року, 06 січня 2015 року, 14 січня 2015 року, 23 січня 2015 року, 04 лютого 2015 року, 05 лютого 2015 року, 11 лютого 2015 року про ознайомлення з матеріалами справи (т. 5, а.п. 27, 29,29, 31, 42, 44, 50, 52, 54, 64).
Як убачається з матеріалів провадження, судовий розгляд фіксувався в повному обсязі технічними засобами, в матеріалах провадження містяться магнітні носії, на яких зафіксовано такий запис, а копію технічного запису судового процесу на 4-му диску направлено для подальшого ознайомлення ОСОБА_8 за місцем його тимчасового утримання в СІЗО м. Дніпропетровська. Що стосується ухвали суду від 13 січня 2015 року, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було цілком обґрунтовано встановлено ОСОБА_8 графік ознайомлення з матеріалами кримінального провадження з метою забезпечення оперативного та повного ознайомлення обвинуваченого з даними матеріалами з огляду на те, що обвинувачений свідомо, безпідставно затягував час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, яке налічує 5 томів та технічний запис судового процесу на 4 дисках, що призводило до необґрунтованого витрачання державних коштів на етапування обвинуваченого до суду, витрат робочого часу працівників міліції та апарату суду. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 свідомо ухилявся від ознайомлення з матеріалами провадження, чим перешкоджав суду першої інстанції в забезпеченні його права на ознайомлення у відповідності до ст. 395 КПК України, що в свою чергу призвело до неможливості суду у встановлені строки направити кримінальне провадження в апеляційну інстанцію для розгляду поданих апеляцій.
Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

У кримінальному провадженні не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_8 призначено із порушенням визначених у законі загальних засад. Суд при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, дітей не має, не працював, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, і вчинив нові тяжкі корисливі злочини на протязі нетривалого часу після звільнення з місць позбавлення волі по попередній судимості, не працює і не має легальних джерел доходу, що свідчить про його схильність до вчинення аналогічних суспільно-небезпечних діянь, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України з реальним його відбуттям.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4