Справа № 1-83/11 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/102/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь в розгляді справи в суді першої інстанції, захисника ОСОБА_8 в інтересах засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2015 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Партизан Узловського р-ну Тульської обл., Росія, громадянина України, росіянина, з середньою освітою, одруженого, працюючого в ПП « ОСОБА_11 », зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в порядку ст.89 КК України,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України на дев`ять років позбавлення волі.
Виправдано ОСОБА_9 по пред`явленому обвинуваченню за ч.2 ст.296 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.
Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді підписки про невиїзд до вступу вироку суду у законну силу змінено на тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахується з моменту взяття його під варту з 31 березня 2015 року.

Зараховано в строк відбуття покарання строк тримання ОСОБА_9 під вартою з 19.08.2008 року до 04.02.2010 року.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 одинадцять тисяч дев`ятсот грн. матеріальної шкоди та сто тисяч грн. моральної шкоди, в задоволенні решти позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 двадцять п`ять тисяч грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 двадцять п`ять тисяч грн. моральної шкоди.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Жидачів Львівської обл., громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, непрацючого, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України на вісім років позбавлення волі.
Виправдано ОСОБА_10 по пред`явленому обвинуваченню за ч.2 ст.296 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.
Запобіжний захід ОСОБА_10 у виді підписки про невиїзд до вступу вироку суду у законну силу змінено на тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_10 рахується з моменту взяття його під варту з 31 березня 2015 року.

Зараховано в строк відбуття покарання строк тримання ОСОБА_10 під вартою з 19.08.2008 року до 04.02.2010 року.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 сто тисяч грн. моральної шкоди, в задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 двадцять п`ять тисяч грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 двадцять п`ять тисяч грн. моральної шкоди.

Вирішено питанні про речові докази у справі.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 , в групі осіб із ОСОБА_10 , 18.08.2008 року біля 2 год. у м. Жидачів по вул. Грушевського 35, на території автостоянки, охоронюваної «ТЗОВ ТВК «Львів-Холод», з мотиву помсти за самовільне викрадення потерпілим ОСОБА_14 автомобіля марки «Форд-Транзіт», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_9 і який згодом потерпілим був повернутий, в підсобному приміщенні «ТЗОВ ТВК «Львів-Холод» нанесли ногами декілька ударів по ногах ОСОБА_14 , після чого спонукали його вийти із підсобного приміщення, де на території ТЗОВ ТВК «Львів-Холод», в присутності ОСОБА_15 , яка намагалася перешкодити їхнім діям, та якій ОСОБА_10 пригрозив фізичної розправою, ОСОБА_9 наніс ОСОБА_14 удар рукою в живіт, і після того, як останній зігнувся, ОСОБА_9 наніс два удари долонею по голові, від яких потерпілий впав, і ОСОБА_9 , припіднявши ОСОБА_14 наніс йому удар ногою в живіт. Продовжуючи свої дії, біля в`їздних воріт ТЗОВ ТВК «Львів-Холод» ОСОБА_9 наніс удар долонею по задній частині голови, від чого ОСОБА_14 впав на коліна і наніс удар ногою в обличчя потерпілому, і коли останній боком впав усім тілом на асфальт, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 нанесли численні удари ногами по задній частині голови потерпілого, по руках, якими потерпілий прикривав голову, спині та інших частинах тіла. Після цього ОСОБА_9 схопив ОСОБА_14 за одежу, і припіднявши, заставив його по території ТЗОВ ТВК «Львів-Холод» пройти незначну відстань, де зупинившись, знову наніс йому удар долонею по обличчю, а ОСОБА_10 наніс долонею два удари по задній частині голови, після цього ОСОБА_9 вдарив кулаком його в живіт, а ОСОБА_10 наніс черговий удар долонею в обличчя, від якого ОСОБА_14 впав. Коли ОСОБА_14 лежав на землі, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 наносили почергово йому чисельні удари в задню частину голови та по спині. Після цього ОСОБА_9 та ОСОБА_10 припідняли ОСОБА_14 і нанесли останньому удари ногами в ділянку ягодиць. В своїй сукупності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заподіяли потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді: синця на лівому плечі, синець на верхньому полюсі раковини лівого вуха, синець на верхньому полюсі раковини правого вуха, крововилив на правій гомілці, синці на пальцях правої та лівої руки, синець на правій нозі, садно в потиличній ділянці голови, крововиливи у вискових м`язах, крововилив в потиличній ділянці зліва, аналогічний крововилив на м`яких тканинах, які скріплені із потиличною кісткою, травматичний розрив поперекового синусу з утворенням гематоми в лівій скронево-потилично-базальних ділянках, тотальні крововиливи на базальній поверхні обох лобних та вискових долей з поширенням на варолієв міст, кров в бокових шлуночках, точкові крововиливи у варолієв міст та продовгастий мозок, гематому крововиливу над твердою мозковою оболонкою в задній черепній ямці зліва, ізольований перелом внутрішньої поверхні потиличної кістки, в ділянці передньої черепної ямки залишки плащевидної гематоми з обох боків, чим спричинили потерпілому ОСОБА_14 згідно висновку експерта №158 від 17.11.2008 року, в тому числі, закриту черепно-мозкову травму, в результаті якої утворились: ізольований перелом потиличної кістки, гематоми (крововиливи) під тверду мозкову оболонку, між кістками черепа та твердою мозковою оболонкою, крововиливи в м`які мозкові оболонки, в шлуночки головного мозку, які є тяжким тілесним ушкодженням, небезпечним для життя в момент заподіяння, та від якої ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер у лікарні.
Вказаний вирок суду в апеляційному порядку оскаржили прокурор, який брав участь в розгляді справи в суді першої інстанції, та захисник ОСОБА_8 в інтересах засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Прокурор в апеляції просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити: ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.121 КК України дев`ять років позбавлення волі, за ч.2 ст.296 КК України чотири роки позбавлення волі, на підставі ст.70 КК України призначити остаточне покарання дев`ять років позбавлення волі; ОСОБА_10 за ч.2 ст.121 КК України вісім років позбавлення волі, за ч.2 ст.296 КК України чотири роки позбавлення волі, на підставі ст.70 КК України призначити остаточне покарання вісім років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_9 в поданій апеляції просить вирок суду в частині засудження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст.121 КК України та вирішення цивільних позовів скасувати та в цій частині матеріали кримінальної справи направити прокурору для проведення додаткового розслідування, в частині виправдання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст.296 КК України залишити без змін.

На підтримання своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що виправдання засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст.296 КК України є незаконним, оскільки протиправні дії останніх відзначалися особливою зухвалістю, яка виражалась в прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердженні за рахунок приниження інших осіб. Судом не взято до уваги, що засуджені використали надуманий привід для вчинення хуліганських дій стосовно потерпілого помста за самовільне викрадення потерпілим автомобіля, що належав ОСОБА_9 ..

Захисник ОСОБА_8 на підтримання апеляційних вимог покликається на те, що покази свідка ОСОБА_15 , які покладені в основу вироку суду, є сумнівними та необ`єктивними, оскільки 08.08.2008 року ОСОБА_15 разом із потерпілим вчинили викрадення автомобіля ОСОБА_9 , тобто вчинили злочин, передбачений ст.289 КК України. Зазначена обставина була використана працівниками міліції як спосіб тиску на свідка з метою надання неправдивих показів, на підставі яких ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було притягнуто до кримінальної відповідальності. В подальшому свідок ОСОБА_15 відмовилась від своїх показів та заявила про те, що на неї чиниться тиск з боку працівників міліції і вона оговорила ОСОБА_16 та ОСОБА_10 . Також захисник зазначає, що ОСОБА_15 на момент допиту в серпні 2008 року була неповнолітньою, попереджуваль про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за завідомо неправдиві покази, її допит проводився без участі педагога чи лікаря або батьків, і ці на думку сторони захисту покази є недопустимими та неналежними, були покладені в основу вироку суду.

Крім цього, захисник вказує не те, що неспроможними є покази свідка ОСОБА_17 про його непричетність до побиття потерпілого ОСОБА_14 , який вказав, що в серпні 2008 року перебував у своїх родичів на прізвище ОСОБА_18 в с. Квасово Берегівського району Закарпатської області, однак такі покази спростовуються поясненнями ОСОБА_19 , яка вказала, що ОСОБА_17 у 2008 році в с. Квасово Берегівського району Закарпатської області не був, останній раз він там був у 2006 році.

Крім цього, сторона захисту зазначає, що органом досудового слідства не було перевірено версії отримання ОСОБА_14 тілесних ушкоджень внаслідок падіння з висоти власного росту, при цьому не взято до уваги з цього приводу покази свідка ОСОБА_20 , який 17.08.2008 року бачив як ОСОБА_14 падав на спину на автостоянці у м. Жидачеві.

Також захисник вказує, що матеріалами кримінальної справи не спростовано висновок судово-медичної експертизи №221 від 08.10.2008 року, в якому вказано, що тілесні ушкодження у ОСОБА_14 не могли утворитись за обставин на які вказує слідство, які відбулися 18.08.2008 року. Також в засуджених не було виявлено жодних ушкоджень на руках чи ногах, які могли утворитись під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , а також не спростовано показів засуджених про їхню не причетність до нанесення тілесних ушкоджень потерпілому

Крім цього, захисник зазначає, що органом досудового розслідування не виконано вимоги постанови Стрийського міськрайонного суду від 04.02.2010 року про повернення справи на додаткове розслідування та ухвали апеляційного суду Львівської області від 30.04.2010 року в частині виконання певних слідчих дій, як цього вимагає ст.368 КПК України 1960 року.

Також сторона захисту вказує на те, що в ході судового слідства суддя ОСОБА_1 вдавалася до прямого тиску та погроз свідкам з метою добитися від них вигідних їй показів. Після того, як після попередження свідків про кримінальну відповідальність за відмову давати в суді показання, свідки почали давати покази, зміст яких не влаштовував суддю, вона перебивала кожного зі свідків. Судовий розгляд проводився з застосуванням технічного запису судового засідання, проте в жодному протоколі немає письмового запису про ці погрози, що свідчить про допущену неправильність протоколу, адже ці погрози містяться на технічних носіях інформації.

Крім цього, захисник зазначає, що суддею неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання захисника про надання доручення органу, який проводив досудове розслідування, виконати певні слідчі дії відповідно до ст. 315-1 КПК України 1960 року, а також відмовлено в клопотанні про проведення повторної комісійної судово-медико-криміналістичної експертизи, проведення якої доручити Головному бюро судово-медичних експертиз МОЗ України в м. Києві. Захисник зазначає, що ці клопотання були подані ним для перевірки версії про отримання ОСОБА_14 тілесних ушкоджень в наслідок падіння, усунення суперечностей між показами свідків у справі, зокрема свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , та механізму отримання ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, усунення суперечностей між висновком судово-медичної експертизи №221 від 08.10.2008 року та висновками комісійної судово-медичної експертизи № 158 від 17.11.2008 року і додаткової комісійної судово-медичної експертизи №140/2010 від 18.08.2010 року, які були проведені з порушенням вимог закону та в основу яких було покладено припущення слідчого про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_14 ..

Крім цього, захисник вказує, що під час судового слідства судом не було оглянуто та досліджено документи та докази, які містяться в томах №№6, 7, 8 та 9 кримінальної справи.
Також сторона захисту зазначає, що покази свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 сфальсифіковані слідчим та дані ними покази в судовому засіданні, які не вигідні судді, навмисно не внесені до протоколу судового засідання, що свідчить про фальсифікацію такого протоколу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляції, вислухавши думку прокурора, який підтримав свою апеляцію і заперечив апеляцію захисника, думку засуджених та їхнього захисника, які підтримали свою апеляцію і заперечили апеляцію прокурора, колегія суддів вважає, що апеляція захисника підлягає до задоволення, а апеляція прокурора до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно із положеннями ст. 334 КПК України 1960 року в мотивувальній частині вироку наводяться, зокрема, докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо підсудних, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає чи відкидає докази.

Відповідно до ст.367 КПК України 1960 року, підставами для скасування або зміни вироку є однобічність або неповнота досудового чи судового слідства, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.

Саме такі порушення й були допущені у справі щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 органом досудового слідства та судом.

Відповідно ч.1 ст. 281 КПК України 1960 року повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні.

Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 11.02.2005 року № 2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» досудове слідство визнається неповним, якщо під час його провадження всупереч вимогам статей 22 і 64 КПК України 1960 року не були досліджені або були поверхово чи однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи (не були допитані певні особи; не витребувані й не досліджені документи, речові та інші докази для підтвердження чи спростування таких обставин; не досліджені обставини, зазначені в ухвалі суду, який повернув справу на додаткове розслідування, коли необхідність дослідження тієї чи іншої з них випливала з нових даних, установлених при судовому розгляді; не були з`ясовані з достатньою повнотою дані про особу обвинуваченого; тощо).

В обґрунтування обвинувального вироку суду в частині засудження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст.121 КК України судом першої інстанції були покладені в основу покази свідка ОСОБА_15 , які вона давала на досудовому розслідуванні 19.08.2009 року (а.с.5-6, 22-26 т.1), 27.08.2008 року (а.с.206-209 т.1), 03.09.2008 року (а.с.250-253 т.1).
Зазначені покази свідка ОСОБА_15 суд першої інстанції визнав чіткими, послідовними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними досудовим слідством та перевіреними в судовому засіданні доказами.
Однак, зазначений висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах кримінальної справи.
Так, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30.04.2010 року, якою було залишено без змін постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.02.2010 року про направлення кримінальної справи відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прокурору для проведення додаткового розслідування, було встановлено, що доказів про те, що підсудні наносили тілесні ушкодження ОСОБА_14 як в ході досудового так і судового слідства здобуто не було.
Висновок суду про винуватість підсудних у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.121 КК України ґрунтується лише на первинних поясненнях неповнолітньої ОСОБА_15 , проте яка ще на початку досудового розслідування так і під час розгляду справи у суді відмовилась від своїх первинних показів та вказала, що на вимогу та під примусом працівників міліції Жидачівського райвідділу оговорила ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що ніби-то вони побили ОСОБА_14 .. Так, первинні скарги на незаконні дії працівників міліції, які змусили її оговорити підсудних, неповнолітній свідок ОСОБА_15 подала прокурору Жидачівського району та начальнику УМВС у Львівській області відповідно ще 04.09.2008 року та 14.09.2008 року (т.4 а.с.87, 88).
З тих пір, а саме з 04.09.2008 року і по сьогодення, свідок ОСОБА_15 послідовно стверджує, що під тиском та погрозами працівників міліції оговорила підсудних про те, що ніби-то вони побили потерпілого ОСОБА_14 ..
Отже висновок суду першої інстанції про чіткість і послідовність показів свідка ОСОБА_15 щодо побиття підсудними потерпілого ОСОБА_14 не відповідають дійсності та матеріалам справи.
Крім цього, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що аналізуючи сукупність приведених доказів суд вважає, що по справі відсутні будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про те, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_14 могли бути спричинені іншою особою на прізвисько « ОСОБА_25 », яким як встановлено є ОСОБА_26 , так як останній при допиті в суді першої інстанції вказав, що з потерпілим ОСОБА_14 конфліктів не мав та з ним раніше знайомий не був та в період серпня 2008 року перебував у своїх родичів на прізвище ОСОБА_18 в с.Квасово Берегівського району Закарпатської області.
Однак, роблячи такий висновок суд першої інстанції не дав аналізу поясненням ОСОБА_19 від 20.01.2014 року з цього приводу, яка вказала, що ОСОБА_17 у 2008 році в с.Квасово Берегівського району Закарпатської області не був, останній раз він там був у 2006 році (а.с.13 т.19). Версія про причетність нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 саме особою на прізвисько « ОСОБА_25 »органом досудового розслідування не перевірялась на досудовому слідстві.

Також органом досудового слідства і судом першої інстанції не було взято до уваги факт відсутності у ОСОБА_9 , якого оглядав судово-медичний експерт, та ОСОБА_10 будь-яких тілесних ушкоджень на руках (кулаках) та ногах (синців, подряпин, побоїв), чи на їхньому одязі (сліди крові, пошкодження), які б свідчили про нанесення потерпілому ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, що спричинили загибель останнього, і з цього приводу відсутні будь-які оцінки як досудовим слідством, так і судом першої інстанції про прийняття чи відхилення даних доказів.

Крім цього, як досудовим слідство, так і судом першої інстанції не було усунуто суперечностей між висновком судово-медичної експертизи №221 від 08.10.2008 року та висновками комісійної судово-медичної експертизи № 158 від 17.11.2008 року і додаткової комісійної судово-медичної експертизи №140/2010 від 18.08.2010 року, які не дають однозначної відповіді на питання механізму заподіяння (утворення) тілесних у потерпілого ОСОБА_14 , чи могли описані у фабулі обвинувачення дії підсудних спричинити до ізольованого перелому потиличної кістки, гематоми (крововиливи) під тверду мозкову оболонку, між кістками черепа та твердою мозковою оболонкою, крововиливи в м`які мозкові оболонки, в шлуночки головного мозку у потерпілого ОСОБА_14 ..
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що слідчий, виносячи постанови про призначення комісійної судово-медичної експертизи та додаткової комісійної судово-медичної експертизи, за наслідками яких були дані висновки № 158 від 17.11.2008 року та №140/2010 від 18.08.2010 року відповідно, необґрунтовано відхиляв клопотання сторони захисту про поставлення перед експертом певних питань, які мають значення для правильного вирішення справи в подальшому, тим самим органом досудового слідства було допущено порушення принципу змагальності у кримінальному процесі.

Таким чином досудовим слідством та судом першої інстанції не були виконані обов`язкові вказівки щодо усунення суперечностей між висновками вищезазначених судово-медичних експертиз, які були зазначені у постанові Стрийського міськрайонного суду від 04.02.2010 року про повернення справи на додаткове розслідування та ухвали апеляційного суду Львівської області від 30.04.2010 року, якою ця постанова була залишена без змін.

Відповідно до ч.7 ст.374 КПК України 1960 року вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обов`язковими для органів дізнання і досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої інстанції при повторному розгляді справи.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 11.02.2005 року № 2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» вказівки суду є обов`язковими для органу дізнання, слідчого та прокурора. Якщо останні не дослідили обставин, зазначених у постанові (ухвалі) про повернення справи на додаткове розслідування, проведені дізнання чи досудове слідство можуть бути визнані однобічними і неповними, що є підставою для скасування вироку та повернення справи на додаткове розслідування.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України 1960 року скасовуючи вирок, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону.
Таким чином, колегія суддів, перевіряючи матеріали кримінальної справи за апеляціями прокурора та захисника, приходить до переконання про скасування обвинувального вироку суду відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та направлення матеріалів справи прокурору для організації додаткового розслідування, оскільки, виходячи з особливостей судового розгляду та значного обсягу слідчих і процесуальних дій, які необхідно провести, така неповнота не може бути усунута судом під час судового слідства, а тому на досудовому розслідуванні необхідно усунути всі сумніви, які були виявлені під час судового розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційному суді, відносно доведеності вини чи невинуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 шляхом проведення додаткових допитів підсудних, свідків, очних ставок, детального повторного огляду місця події, який не було проведено органом досудового слідства, відтворення обстановки та обставин події, призначення додаткових експертиз, про які неодноразово заявляла сторона захисту під час проведення досудового та судового слідства, інші необхідні для встановлення істини слідчі та процесуальні дії по цій справі.
Поряд з тим колегія суддів вважає, що запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були виправданими на стадії апеляційного розгляду у зв`язку з постановленням щодо них судом першої інстанції обвинувального вироку та призначенням покарання у виді позбавлення волі. З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перебувають під вартою вже досить тривалий час з 19.08.2008 року до 04.02.2010 року та з 31 березня 2015 року по сьогодення, тобто 1 рік 09 місяців, а обвинувальний вирок щодо них підлягає скасуванню. Під час судового розгляду справи не встановлено випадків ухилення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від суду та перешкоджання встановленню істини у справі, при цьому слід зазначити, що значний час під час досудового слідства та при розгляді справи у суді до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд і ОСОБА_9 та ОСОБА_10 добросовісно виконали покладені на кожного з них обов`язки по явці до слідчого і суду.

Відповідно до п.п.1, 3 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Кожен, кого заарештовано, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку або на звільнення до початку судового розгляду. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями явки в судове засідання.

У зв`язку з тим, що обвинувальний вирок відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасовано, тобто відпала підстава у триманні під вартою для виконання процесуальних рішень - вироку, а також у суду немає інших підстав вважати, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебуваючи на волі будуть ухилятись від суду, колегія суддів вважає можливим змінити їм запобіжний захід із взяття під варту на підписку про невиїзд.

При зміні запобіжного заходу колегія суддів бере до уваги право підсудних на судовий розгляд упродовж розумного строку, при цьому слід зазначити, що судовий розгляд у суді першої інстанції тривав понад три роки і з врахуванням тривалості досудового слідства підсудні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували під вартою майже два роки, також бере до уваги право підсудних на звільнення до початку судового розгляду, крім того колегія суддів враховує особи підсудних, які раніше не порушували обраний ним запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, раніше не судимі, по місцю проживання характеризуються позитивно, та мають утриманців, а саме, ОСОБА_9 малолітню дитину, а ОСОБА_10 - непрацездатну престарілу матір.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.366, 370, 377, 379 КПК України 1960 року, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляцію прокурора, який брав участь в розгляді справи в суді першої інстанції, задоволити частково, а апеляцію захисника ОСОБА_8 в інтересах засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволити.

Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2015 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати, а матеріали кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 направити прокурору для проведення додаткового розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_9 та ОСОБА_10 змінити із взяття під варту на підписку про невиїзд, звільнивши ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з під варти негайно в залі суду.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Судді: