Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 березня 2015 року щодо ОСОБА_4,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_4 і призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м'якості. Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував повною мірою ступеня тяжкості злочину, даних про особу ОСОБА_4 і належним чином не обґрунтував свого рішення про призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК. Крім того, прокурор указує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК .

Зазначеним вироком, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 2 ст. 317 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Млинівського районного суду від 23 лютого 2012 року й визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 7 місяців.

За вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 03 вересня 2014 року близько 13.00 год. за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, усупереч ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» надав приміщення кухні вказаного будинку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для незаконного виготовлення наркотичного засобу -екстракційного опію.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та витребування матеріалів провадження, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 317 КК в касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м'якість призначеного ОСОБА_4 покарання у зв'язку з необґрунтованим застосуванням положень ст. 69 КК, то вони є неспроможними.

Згідно зі статтями 50, 65 цього Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже, ці дані підлягають обов'язковому врахуванню. Крім того, відповідно до положень статей 66, 67 КК під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом'якшують та обтяжують.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, який згідно зі ст. 12 цього Кодексу є злочином середньої тяжкості, визнав пом'якшуючими покарання обставинами щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, наявність у ОСОБА_4 неповнолітньої дитини. Крім того, суд узяв до уваги дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно.

Враховуючи всі ці пом'якшуючі обставини, ступінь тяжкості скоєного суспільно небезпечного діяння, конкретні обставини його вчинення та наслідки, дані про особу ОСОБА_4, суд дійшов правомірного висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК пов'язаного з ізоляцією від суспільства у розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, мотивовано визнавши таке покарання необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів.

Переконливих аргументів, які би свідчили про неправильне застосування кримінального закону та призначення ОСОБА_4 явно несправедливого покарання внаслідок м'якості,прокурор у касаційній скарзі не навів.

Таким чином, призначаючи покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців суд не порушив вимог статей 65-69 КК, оскільки вказане покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Крім того, як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи за своїм змістом є аналогічними доводам у його апеляційній скарзі, які суд апеляційної інстанції визнав безпідставними з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Отже, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 березня 2015 року щодо ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8ОСОБА_9ОСОБА_10