У х в а л а

І М Е Н Е
М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі :

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А., Кліменко М.Р.,

за участю
прокурорів Морозової С.Ю.,
Довганя І.М.,

захисника ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 5 лютого 2008 року справу за
касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої
та апеляційної інстанцій, на судові рішення щодо ОСОБА_2,

в
с т а н о в и л а :

Постановою судді Подільського
районного суду м. Києва від 26 березня 2007 року скасовано постанову старшого
слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 2
березня 2007 року про порушення
кримінальної справи щодо

ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1

за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 263 КК України,
та відмовлено в порушенні кримінальної справи за відсутністю події злочину на
підставі п. 1 ст. 6 КПК України.

Приймаючи
таке рішення, суддя в постанові послався на те, що слідчий на час порушення
кримінальної справи не мав достатніх даних, які б вказували на наявність у діях
ОСОБА_2 ознак вищезазначених злочинів.

Ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 11 квітня 2007 року вказану постанову місцевого суду змінено,
виключено з резолютивної частини посилання на п. 1 ст. 6 КПК України, як
підставу відмови в порушенні кримінальної справи, а в решті постанову залишено
без зміни. Апеляційним судом винесена
окрема ухвала на ім'я Генерального прокурора України, в якій вказувалося на необхідність прийняття рішень
щодо інших керівників та відповідальних працівників МВС України за фактами, пов'язаними із нагородженням ними
відомчою відзнакою МВС України
“Вогнепальна зброя” осіб, які не мали на те права.

Як убачається з постанови старшого
слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 2
березня 2007 року, за результатами розслідування кримінальної справи № 49-2018,
порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_2 за зловживання ним владою та службовим
становищем, вчинені працівником правоохоронного органу, що спричинило тяжкі
наслідки, та незаконне поводження зі зброєю і бойовими припасами за ознаками
злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Як вказано у постанові слідчого, у
порушення вимог Законів України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил
України” та “Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України” ОСОБА_2,
будучи Міністром внутрішніх справ та усвідомлюючи, що за чинним законодавством
він не мав права надавати особам, які не є військовослужбовцями внутрішніх
військ МВС України та не відносяться до начальницького складу органів внутрішніх
справ, бойову короткоствольну вогнепальну зброю, у період з 4 лютого 2005 року
по 1 грудня 2006 року, діючи умисно, в інших особистих інтересах та інтересах
третіх осіб, зловживаючи службовим становищем, використав свої владні
повноваження у протиправний спосіб, давав незаконні вказівки підлеглим
співробітникам готувати проекти наказів
про нагородження відзнакою МВС України “Вогнепальна зброя“ осіб, які не мали на
це право.

Після того, підписав 51 наказ про
нагородження відзнакою МВС України “Вогнепальна зброя“ осіб, які не мали право бути нагородженими, що призвело до
незаконної передачі їм у постійне володіння та користування короткоствольної
вогнепальної зброї з боєприпасами, без передбаченого законом дозволу.

На підставі незаконних наказів ОСОБА_2,
було знято з обліку 51 одиницю вогнепальної зброї з боєприпасами на загальну
суму 143 007 грн. 28 коп., яка більше ніж у 250 разів перевищує неоподаткований
мінімум доходів громадян, що спричинило тяжкі наслідки.

У касаційному поданні прокурор, який
брав участь у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанцій,
порушує питання про скасування судових
рішень щодо ОСОБА_2 з направленням справи на новий судовий розгляд у зв'язку з
істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, оскільки на думку
прокурора, підставою для порушення кримінальної справи було достатньо даних,
які вказували на наявність у діях ОСОБА_2 у період перебування на посаді
Міністра внутрішніх справ злочинів,
передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Проте
суд, розглядаючи скаргу ОСОБА_2, необґрунтовано поширив дію законодавства щодо
нагородження іменною вогнепальною зброєю військовослужбовців та працівників МВС
України на цивільних осіб, які на службі в МВС не перебували, а отже і не мали
права на нагородження вогнепальною зброєю.

Крім того, прокурор вказує, що суд першої
інстанції в порушення ст. 236-8 КПК України вийшов за межі розгляду скарги,
розглянув і заздалегідь вирішив ті питання, які вирішуються судом при розгляді
справи по суті, а апеляційний суд не дав зазначеному порушенню ніякої оцінки.

Заслухавши доповідь Судді Верховного
Суду України, думку прокурорів Морозової С.Ю., Довганя І.М. про
задоволення касаційного подання з наведених у ньому підстав, пояснення
захисника ОСОБА_1 про залишення судових рішень без зміни, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи касаційного подання, колегія суддів вважає, що
воно підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК
України при наявності приводів і
підстав, зазначених у ст. 94 КПК України, слідчий зобов'язаний винести
постанову про порушення кримінальної справи, вказавши, зокрема, приводи і
підстави до порушення кримінальної справи.

Суд першої інстанції, скасовуючи
постанову про порушення кримінальної справи, зазначив, що слідчий у порушення
вимог ч. 2 ст. 94 та ч. 1 ст. 98 КПК України в постанові не вказав достатніх
підстав для порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 263 КК України.

При цьому суд послався на те, що
слідчий у постанові необґрунтовано зазначив, що нагородження відомчою відзнакою
“Вогнепальна зброя” на підставі наказів Міністра внутрішніх справ є порушенням
вимог Законів України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” та
“Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України”.

Колегія суддів вважає такий висновок
суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд м. Києва, правильним
виходячи з наступного.

Аналіз змісту ст.ст. 43, 44 Закону України
“Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” свідчить про те, що керівники
центральних органів виконавчої влади, які мають у підпорядкування військові
формування, до яких, зокрема, відноситься й Міністерство внутрішніх справ,
могли нагороджувати відомчими відзнаками “Вогнепальна зброя” як службових осіб
відповідних відомств так й інших осіб.

Крім того, таке право Міністрові
внутрішніх справ було надано згідно
“Положення про нагородження відомчими відзнаками Міністерства внутрішніх
справ України “Вогнепальна зброя” та “Холодна зброя”, затвердженого наказом
тимчасово виконуючого обов'язки Міністра внутрішніх справ № 6 від 24 квітня 2004 року, яке було чинним на час видання наказів.

Обґрунтовано, на думку колегії
суддів, суд у постанові зазначав, що відсутні достатні дані, які б
підтверджували заподіяння державі збитків на суму 143 007 грн. 28 коп. у
зв'язку з передачею цивільним особам 51 пістолета з боєприпасами, про що вказав
у постанові старший слідчий Генеральної прокуратури України.

Згідно з п.1 Переліку видів майна, що
не може перебувати у власності громадян, затвердженого постановою Верховної
Ради України від 17 червня 1992 року ”Про право власності на окремі види
майна”, а саме - зброя та боєприпаси (окрім мисливської, пневматичної та
спортивної) не може перебувати у власності громадян. У зв'язку з цим, нагородна
вогнепальна короткоствольна зброя, яка була передана особам на підставі наказів
Міністра внутрішніх справ, перебувала у них у тимчасовому користуванні,
власником якої залишалася держава.

Таким чином необґрунтованим є
посилання слідчого на те, що переданням
в користування нагородженим особам відомчої відзнаки МВС України “Вогнепальна
зброя” заподіяно матеріальні збитки на суму 143 007 грн. 28 коп. і це є тяжкими
наслідками.

Як убачається з постанови слідчого,
підставою для порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263 КПК України стала передача у постійне
користування особам, які не мають на це законного права, короткоствольної
вогнепальної зброї.

Разом з тим, кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 263
КК України передбачена у разі передачі вогнепальної зброї та боєприпасів особам
без передбаченого законом дозволу.

З наданих досудовим слідством
матеріалів, що не заперечували в судовому засіданні слідчий та прокурор,
убачається, що всі особи, яким за наказом ОСОБА_2 було видано вогнепальну
зброю, попередньо одержали в дозвільній системі Міністерства внутрішніх справ
дозволи на право носіння, зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів.

Таким чином, з урахуванням
наведених вище обставин, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що на момент
порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 старший слідчий Генеральної
прокуратури України не мав достатніх даних, які б вказували на наявність ознак
злочину та давали підстави для порушення кримінальної справи відповідно до
вимог ст. 94 КПК України.

Є безпідставними й доводи касаційного
подання про те, що суди першої та
апеляційної інстанцій вийшли за межі розгляду скарги на постанову про порушення
кримінальної справи, досліджуючи не приводи та підстави для порушення
кримінальної справи, а законність дій ОСОБА_2, а також дали оцінку доказам по
справі.

Як убачається з постанови місцевого
суду, розглядаючи скаргу ОСОБА_2 на постанову про порушення щодо нього
кримінальної справи, суд з урахуванням поданих досудовим слідством матеріалів
перевіряв наявність приводів і підстав щодо кожного із злочинів, які слідство
пов'язувало із його службовою діяльністю на посаді Міністра внутрішніх справ та
слугували підставами для винесення слідчим зазначеної постанови, а також
законність джерел, отримання цих даних.

У рішеннях суду наведена аргументація з
посиланням на закони та інші нормативні акти з приводу відсутності в діях
ОСОБА_2 достатніх даних, які б вказували на наявність ознак цих злочинів. При
цьому оцінку доказам, як місцевий так і апеляційні суди, на що посилається
прокурор у касаційному поданні, не давали.

Колегія суддів вважає також
необґрунтованими доводи касаційного подання, що судами першої та апеляційної
інстанцій не взято до уваги твердження Першого заступника Голови Верховного
Суду, викладене у постанові від 26 лютого 2007 року про те, що не дивлячись на
закриття щодо ОСОБА_2 справи про адміністративні правопорушення за відсутністю
складу такого правопорушення, передбаченого ч. 3 п. “г” ст. 5 Закону України
“Про боротьбу з корупцією”, він убачає, що дії ОСОБА_2 по нагородженню осіб
вогнепальною зброєю є кримінально караними.

Із змісту цієї постанови видно, що в
ній відсутні жодні висновки стосовно того, що в діях ОСОБА_2 по нагородженню
осіб вогнепальною зброєю вбачається ознаки
кримінально караних діянь. В ній зазначено лише на необхідності
проведення перевірки цих питань.

Разом з тим, колегія суддів вважає,
що доводи прокурора про безпідставність вказівки в ухвалі апеляційного суду з приводу відсутності
оцінки з боку Генеральної прокуратури діям інших керівників та відповідальних
працівників МВС України за фактами,
пов'язаними із нагородженням сторонніх осіб вогнепальною зброєю, які вказують
на ознаки вчинення ними правопорушень, є
обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається,
що постановою старшого слідчого в
особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 2 березня 2007
року з кримінальної справи № 49-2018 виділені оригінали матеріалів стосовно
скоєння службовими особами МВС України злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК
України.

За таких обставин підлягає виключенню
з описово-мотивувальної частини ухвали апеляційного суду посилання на наявність
фактів, які вказують на ознаки вчинення злочину іншими керівниками та відповідальними
працівниками МВС України.

З цих же підстав підлягає скасуванню
і окрема ухвала апеляційного суду адресована Генеральному прокурору України в
якій вказується на необхідність
прийняття рішень щодо інших керівників та відповідальних працівників МВС України
за фактами, пов'язаними із нагородженням
осіб, які не мали на те права, відомчою відзнакою МВС України “Вогнепальна зброя”.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційне подання прокурора, який
брав участь у розгляді справи судом
першої та апеляційної інстанцій задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від
11 квітня 2007 року винесену щодо
ОСОБА_2, змінити.

Виключити з описово-мотивувальної
частини ухвали посилання на наявність фактів, які вказують на ознаки вчинення
правопорушень іншими керівниками та відповідальними працівниками МВС України,
яким не дана належна оцінка слідчими органами та Генеральним прокурором
України.

У решті цю ухвалу апеляційного суду
м. Києва від 11 квітня 2007 року, а також у цілому постанову Подільського
районного суду м. Києва від 26 березня 2007 року щодо ОСОБА_2 залишити без
зміни.

Окрему ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 11 квітня 2007 року скасувати.

С у
д д і :

Паневін В.О. Коротких О.А. Кліменко М.Р.