Дата документу Справа № 334/917/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/917/14-к Слідчий суддя в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-сс/778/77/14 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
підозрюваного ОСОБА_7 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03 лютого 2014 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001410 від 13 квітня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної спільної сумісної власності підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ухвалою судді, слідчий СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з клопотанням, погодженим з прокурором прокуратури Ленінського району м.Запоріжжя, про арешт майна ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.
Клопотання слідчого обґрунтовано тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що в останніх числах березня 2013 року, у денний час неповнолітній ОСОБА_9 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою неповнолітньої ОСОБА_10 , за попередньою змовою з ОСОБА_7 , знаходячись у м.Запоріжжя, розробили злочинний план по заволодінню майном ОСОБА_11 , відповідно до якого вигадали завідомо неправдиву історію для доньки останнього - ОСОБА_10 , про те що її однокласник ОСОБА_9 начебто потрапив в той день до міліції за вчинення кримінального правопорушення, де працівники міліції вимагають у нього грошові кошти за непритягнення останнього до кримінальної відповідальності, з метою отримання від неї грошових коштів для подальшої передачі хабара начебто працівникам міліції.
Відповідно до розробленого злочинного плану, неповнолітній ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що неповнолітня ОСОБА_10 має вільний доступ до матеріальних цінностей, які знаходяться у неї вдома за адресою: АДРЕСА_2 , які належать її батьку - ОСОБА_11 , зі свого мобільного телефону подзвонив на мобільний телефон неповнолітній ОСОБА_10 і розповів останній вищезазначену вигадану історію та попросив грошові кошти, які начебто необхідно передати йому для подальшої передачі працівникам міліції. Неповнолітня ОСОБА_10 повідомила ОСОБА_9 , що вона хоче йому допомогти, але грошей в неї немає, а є тільки батьківські золоті вироби, які зберігаються у неї за місцем мешкання. Для отримання грошових коштів неповнолітня ОСОБА_10 запропонувала здати батьківські золоті вироби під заставу до ломбарду та отримати грошові кошти для передачі їх працівникам міліції за непритягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності.
Крім цього, під час телефонної розмови ОСОБА_9 , заздалегідь не маючи наміру повернути дані золоті вироби, пообіцяв ОСОБА_10 , що він протягом певного часу викупить із ломбарду та поверне їй золоті вироби, які вона йому передасть.
Неповнолітня ОСОБА_10 повірила в розповідь ОСОБА_9 та бажаючи допомогти останньому, погодилась передати йому золоті вироби, які належать її батьку - ОСОБА_11 , за умови їх подальшого повернення в обумовлений строк.
Приблизно через 30 хвилин після зазначеної телефонної розмови ОСОБА_9 , знаходячись біля буд. АДРЕСА_2 , зустрівся з неповнолітньою ОСОБА_10 та зловживаючи довірою останньої, отримав від неї золоту обручку із фіанітом та каменем білого кольору, 585 проби, вагою 3г, вартістю 1000 грн, яка належить ОСОБА_11 .
Після цього ОСОБА_9 , отримавши від ОСОБА_10 вищезазначену обручку, спільно з ОСОБА_7 її реалізували за невстановлених слідству обставин, а виручені грошові кошти витратили на власні потреби, завдавши тим самим ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 1000 грн.
16 грудня 2013 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.
Задовольняючи вказане клопотання, слідчий суддя у своїй ухвалі зазначив про те, що потерпілим у вказаному кримінальному провадженні заявлений цивільний позов на суму 80 000 грн, а згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №17070749 від 30 січня 2014 року, вказана у клопотанні квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_7 (частка власності 1/1).
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , не погодившись з вищевказаною ухвалою слідчого судді, просить її скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суддя розглянув клопотання однобічно, без врахування всіх обставин провадження, оскільки, згідно з витягом з реєстру прав на нерухоме майно, який знаходиться в матеріалах провадження, він є власником 1/9 частини квартири, на яку накладено арешт. Крім того, органом досудового розслідування встановлено, що спільними діями його та ОСОБА_12 потерпілому завдана матеріальна шкода в розмірі 1000 грн, а тому обмеження права власності на вказану квартиру неспіврозмірно з розміром завданої шкоди.
Заслухавши доповідь судді, підозрюваного ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та вважав, що вищевказана ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження, та розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.3 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення цивільного позову.
При цьому, відповідно до цієї статті, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
В порушення вимог ст.171 КПК України, слідчий не зазначив в клопотанні і не долучив до останнього докази, які б давали достатні підстави вважати, що незастосування арешту майна підозрюваного може призвести до вказаних наслідків.
Крім того, слідчим не підтверджена відсутність іншого майна у ОСОБА_7 , на яке було б можливо накласти арешт без негативних наслідків для підозрюваного чи інших осіб.
У долученій до клопотання довідці з Реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено, що формою власності ОСОБА_7 на вищезазначену квартиру є приватна спільна сумісна власність, а підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 05 березня 1999 року, видане Хортицькою районною адміністрацією /а.п.36/.
Проте, слідчий не перевірив, хто ще є співвласником цієї квартири і відповідних документів до клопотання не додав, як і документів про вартість майна, на яке він просить накласти арешт.
Слідчий суддя на вказані недоліки клопотання слідчого уваги не звернув, і при вирішенні питання про арешт майна не врахував: наслідки арешту для інших осіб; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, і свої висновки щодо необхідності накладення арешту належним чином не мотивував, що не відповідає вимогам ст.ст.173, 370 КПК України, і є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.
Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню, як таке, що не відповідає вимогам ст.171 КПК України, і у зв`язку з тим, що слідчий не довів необхідність застосування вищевказаного арешту.
З документів, долучених до апеляційної скарги і наданих апелянтом при апеляційному розгляді, досліджених колегією суддів, вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 05 березня 1999 року, виданого Хортицькою районною адміністрацією, окрім ОСОБА_7 співвласниками квартири, на яку слідчий просить накласти арешт, є ще восьмеро осіб, дві з яких є неповнолітніми, а одна - інвалідом.
Окрім того, відповідно до клопотання слідчого, вищевказаним злочином потерпілому заподіяно шкоду в загальній сумі 1000 грн. Тому, на думку колегії суддів, вимоги слідчого про накладення арешту на квартиру, співвласником якої є підозрюваний, не узгоджуються з вимогами закону щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального судочинства.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03 лютого 2014 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001410 від 13 квітня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної спільної сумісної власності підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати.
В задоволенні клопотання слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_8 про арешт майна підозрюваного ОСОБА_7 відмовити.
Дана ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає і набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4