Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_11.,

суддів: ОСОБА_12., ОСОБА_13,

за участю прокурора ОСОБА_14.,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 31 березня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_15 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року.

За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, таку, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 366 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п'ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади сільського та селищного голови в органах місцевого самоврядування на строк 2 роки.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватою у тому, що вона, обіймаючи посаду сільського голови Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, тобто будучи службовою особою, достовірно знаючи, що 28 листопада 2006 року під час сесії цієї сільської ради було прийнято рішення № 60 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки лісового фонду та передачі її в оренду для ведення особистого сільського господарства», яким ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки лісового фонду площею 1,2715 га для передачі її в оренду терміном на 49 років для ведення особистого селянського господарства у с. Шоломинь, склала й видала завідомо неправдиве рішення сесії Звенигородської сільської ради за тим же номером та датою «Про надання в оренду лісовкритої площі із земель запасу в с. Шоломинь», яким було вирішено надати ОСОБА_3 в оренду терміном на 49 років лісовкриту площу 1,2715 га із земель запасу сільської ради в указаному селі, ринкова вартість якої становить 322 450 грн. На підставі згаданого завідомо неправдивого рішення ОСОБА_1 уклала 14 червня 2007 року з ОСОБА_3 договір оренди земельної лісової ділянки.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального кодексу, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_1 судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що суд першої інстанції порушив право засудженої на об'єктивний та неупереджений розгляд справи, оскільки в судовому засіданні не було допитано декількох свідків. Натомість суд оголосив лише їх письмові показання, дані в ході досудового слідства. Також захисник наголошує на тому, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, але в порядку ст. 395 КПК 1960 року судові рішення має бути змінено в частині призначеного ОСОБА_1 покарання із зазначенням редакції кримінального закону, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року під час вирішення питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 цього Кодексу. За змістом зазначеної норми закону такими підставами є істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.

Фактичні обставини справи були предметом оцінки місцевого та апеляційного судів і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ст. 398 КПК України 1960 року не підлягають, а неповнота судового слідства, на яку посилається скаржник, згідно зі ст. 367 КПК 1960 року є підставою для скасування чи зміни відповідних судових рішень тільки в апеляційному порядку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, та правильність кваліфікації її дій відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими сукупністю доказів, розглянутих у судовому засіданні та наведених у вироку.

Твердження захисника про незаконність постановлених щодо засудженої судових рішень унаслідок того, що безпосередньо в суді не були допитані всі свідки у справі, є неспроможними.

Та обставина, що суд не допитав у судовому засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, не може свідчити про неповноту судового слідства та порушення права засудженої на захист, оскільки суд дослідив показання зазначених осіб відповідно до вимог ст. 306 КПК 1960 року.

При цьому вищезгадані показання належним чином відображено у вироку суду, вони є логічними, взаємопов'язаними між собою та з іншими доказами у справі. Крім того, ці показання не виступали основними доказами винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину та відповідно до вимог кримінально-процесуального закону були оцінені судом у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

Разом із цим, відповідно до протоколу судового засідання від 12 грудня 2013 року засуджена та захисник не заперечували проти закінчення судового слідства без допиту зазначених свідків.

У результаті перевірки матеріалів справи не виявлено даних стосовно того, що під час збирання та процесуального закріплення доказів було допущено істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та даних, які би давали підстави вважати недостовірними чи недопустимими зібрані у справі докази; не виявлено й таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, що перешкодили чи могли би перешкодити суду повно, всебічно розглянути справу й постановити законний та обґрунтований вирок.

Крім того, зазначені доводи, на які в касаційній скарзі посилається захисник, крім іншого, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх з'ясував і мотивовано відмовив у задоволенні цих доводів, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Оскільки істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями ст. 395 цього Кодексу суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Як убачається з матеріалів справи, за вироком місцевого суду ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, і призначено покарання у виді штрафу в розмірі п'ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян із позбавленням права обіймати посади сільського та селищного голови в органах місцевого самоврядування на строк 2 роки.

Разом із цим, санкція ч. 1 ст. 366 КК в редакції закону, який діяв на час вчинення злочину, передбачала покарання у виді штрафу до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до трьох років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України щодо призначення покарання за ч. 1 ст. 366 КК, яка міститься в постанові від 21 листопада 2011 року № 5-25кс11, граматичне (філологічне) тлумачення санкції зазначеної статті полягає в тому, що за допомогою розділового сполучника «або» перераховуються однорідні рівноправні види покарань, з яких суд, призначаючи покарання, має обрати лише одне залежно від тяжкості злочину: або штраф, або обмеження волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Тому суд першої інстанції безпідставно призначив ОСОБА_1 додаткове покарання за ч. 1 ст. 366 КК у виді позбавлення права обіймати посади сільського та селищного голови в органах місцевого самоврядування на строк 2 роки разом з основним покаранням у виді штрафу, що залишилось поза увагою апеляційного суду.

З огляду на вищенаведене рішення місцевого та апеляційного судів підлягають зміні в порядку, передбаченому ст. 395 КПК 1960 року, з призначенням засудженій покарання за ч. 1 ст. 366 КК в межах санкції кримінального закону у виді штрафу в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 395 КПК 1960 року вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року щодо ОСОБА_1 змінити: виключити рішення про призначення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366 КК (в редакції, що діяла на час вчинення злочину) додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади сільського та селищного голови в органах місцевого самоврядування на строк 2 роки.

Вважати ОСОБА_1 засудженою за ч. 1 ст. 366 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК звільнити її від відбування призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13