Справа № 473/5495/14-к
ВИРОК
іменем України
"29" січня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючої судді -- ОСОБА_1 ,
прокурора ОСОБА_2 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська кримінальне провадження № 0002117 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Актове, Вознесенського району, Миколаївської області, співмешкаючого, з базовою загальною середньою освітою, працюючого мельником ТОВ «Юпітер», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 22.05.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 307, 69 КК України до 3-х років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,
· у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч.2 ст.125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
02.10.2014 року близько 13 години в м. Вознесенську Миколаївської області ОСОБА_4 з корисливих мотивів з метою заволодіння чужим майном прибув до автомобіля «Мерседес-Бенз 308», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився біля магазину «Каштан», що по вул. Жовтневої революції, 12, де реалізовуючи свій злочинний намір відкрито заволодів жіночою сумкою вартістю 500 грн., що належить ОСОБА_6 , у якій знаходились грошові кошти в сумі 4000 грн., що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 2000 грн. кожному відповідно. Після незаконного заволодіння чужим майном ОСОБА_4 з місця злочину зник.
Після вказаних подій, 02.10.2014 року близько 13 години в АДРЕСА_2 ОСОБА_7 переслідуючи ОСОБА_4 спустився до підвального приміщення, де між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 виникла бійка, в ході якої ОСОБА_4 переслідуючи умисел на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, умисно каменем наніс останньому декілька ударів в область голови, спричинивши ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді рубленої рани в тім`яній області крововиливу в області віка лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 186 КК України вину визнав частково, за ч. 2 ст. 125 КК України не визнав. При цьому пояснив, що 02.10.2014 року йшов по вулиці Жовтневої революції в м. Вознесенську, побачив відкриту машину «Мерседес-Бенз 308», білого кольору, в якій людей не бачив, з якої викрав сумку з панелі та побіг, при цьому чув крики «стій», вважав, що кричать йому, не бачив, що біжать за ним, бо назад не дивився. Побіг до підвалу, який знаходився в загальному жилому дворі, присів за кутом із сумкою, потерпілий почав спускатися, а обвинувачений почав виходити, та між ними відбулася бійка, він боровся з потерпілим, отримував удари держаком від потерпілого та удари сапою від інших людей, коли вийшов з підвалу та які були біля підвалу та зв`язали його та викликали міліцію. При цьому під час допиту обвинувачений стверджував, що потерпілому тілесних ушкоджень не наносив, потім під час з`ясування обставин, повідомив, що не пам`ятає чи наносив тілесних ушкоджень, допускає, що він міг падати. Стверджує, що захищався від потерпілого. Вказав, що кається, вибачається перед потерпілими.
Не зважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина підтверджується поясненнями потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що є приватним підприємцем, 02.10.2014 року приблизно о 13 годині 30 хвилин, в 10-15 метрів від місця роботи, він сидів в своєму автомобілі «Мерседес-Бенз 308», за водійським сидінням, його знайомий знаходився поруч, а сумка з документами і 4000 грн. між ними. Раптом він почув сзаду шум, повернувся та побачив обвинуваченого, який викрав вказану сумку, тоді потерпілий вибіг з машини та біг за останнім з криками: «викликайте міліцію», обвинувачений тікав з сумкою в руках та забіг в загальний жилий двір у підвал. Потерпілий спустився до підвалу, де побачив ОСОБА_4 , який хотів обійти його та вийти з підвалу та наніс йому удар по голові чим саме не бачив, але допускає, що будь-яким предметом, оскільки втратив багато крові та за повідомленням лікаря у нього була пошкоджена артерія. Після отримання удару потерпілий схопив його за ногу та вони виповзли з підвалу. Потім приїхала швидка допомога та міліція.
Також вина обвинуваченого підтверджується поясненнями потерпілої ОСОБА_6 , яка пояснила, що 02.10.2014 року вона знаходилася біля магазину, допомагала торгувати ОСОБА_7 , з яким зустрічається, який в той час знаходився в машині «Мерседес-Бенз 308», за водійським сидінням з дідом. Потім дід повідомив їй, що з машини викрали сумку, та ОСОБА_7 побіг за грабіжником. В сумці знаходилися документи, які належать їй та ОСОБА_7 та 4000 грн., які належать їм порівну. Вперше вона побачила обвинуваченого біля підвалу, який вилазячи з нього бив потерпілого каменем по голові, який вилазив разом з ним та у ОСОБА_7 по голові та обличчю текла кров. Разом з цим ОСОБА_6 вказує, що тілесних ушкоджень на обвинуваченому не бачила. На вулиці вже було багато людей, які затримали обвинуваченого та чекали приїзду міліції.
Крім того вина обвинуваченого підтверджується дослідженими в судовому засіданні:
-протоколом огляду місця події від 02.10.2014 року відповідно до якого оглянута територія домоволодіння в АДРЕСА_2 , зокрема підвальне приміщення та сумка з речами яка знаходилася в ньому. Разом з цим, зафіксовано, що біля підвалу знаходився під час складання протоколу обвинувачений та потерпілий ОСОБА_7 (а.п.37);
-розпискою потерпілої про отримання викрадених речей (а.п.38);
-довідкою про вартість сумки (а.п.39);
-протоколами проведення слідчих експериментів від 13.11.2014 року та фото таблицями до них, відповідно до яких потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 розповіли про обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень (а.п.44-51);
-висновком експерта № 480 від 14.10.2014 року згідно якого у потерпілого ОСОБА_7 виявлено рублена рана в тім`яної області, синець в області повік лівого ока. Тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Не виключається можливість виникнення рани від удару, ударів каменем по голові, крововиливу від удару, ударів рукою за 6-24 години до судово-медичного освідування. Виключається можливість виникнення тілесних ушкоджень від падіння з положення стоячи і удару, ударах об тверду поверхню. Рана відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, крововилив відноситься до легких тілесних ушкоджень (а.п.41-42).
Аналіз та оцінка приведених в сукупності доказів приводять суд до переконання доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 в пред`явленому йому обвинувачені.
Неоднозначні доводи обвинуваченого ОСОБА_4 щодо пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України, стосовно того, що 02.10.2014 року, він потерпілому не наносив тілесних ушкоджень, та стосовно того, що він не пам`ятає чи наносив тілесні ушкодження, при цьому допускає, що потерпілий міг падати, та він від потерпілого захищався, спростовуються показаннями самого потерпілого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_6 , які судом беруться за основу, так як вони були логічними та послідовними під час судового розгляду, та цілком співвідносяться з об`єктивними доказами по кримінальному провадженню, співпадають між собою та з протоколами слідчого експерименту, відповідають висновку експерта та підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні даних кримінальних правопорушень.
Суд критично відноситься до медичної довідки наданою стороною захисту від 02.10.2014 року, в якій у ОСОБА_4 зафіксовано забійна рана лівої кисті, оскільки вона не спростовує обвинувачення.
Ставити під сумнів достовірність та об`єктивність показів потерпілих, а також достовірність і об?єктивність висновку судово-медичного експерта № 480 від 14.10.2014 року у суду немає підстав. Суд вважає висновок експерта обґрунтованим та погоджується з ним та приходить до думки, що даний висновок спростовує показання обвинуваченого в частині того, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження в результаті падіння та в частині того, що він потерпілому тілесних ушкоджень не наносив.
Крім того доводи ОСОБА_4 про те, що він діяв у межах необхідної оборони, не беруться судом до уваги, виходячи із такого. В силу п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 квітня 2002 року №1, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні врахувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні данні (вік, стать, стан здоров`я), та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.
Згідно висновку судово-медичної експертизи, дослідженої в судовому засіданні, вбачається, що у потерпілого ОСОБА_7 виявлено рублена рана в тім`яної області, синець в області повік лівого ока. Тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Не виключається можливість виникнення рани від удару, ударів каменем по голові, кровопідтіку від удару, ударів рукою за 6-24 години до судово-медичного освідування. Тобто удар був нанесений каменем по голові, що є достатньо небезпечною зоною.
Посилання обвинуваченого на те, що він не пам`ятає чи наносив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 не беруться судом до уваги, оскільки відповідно до довідки психіатра, ОСОБА_4 на обліку у психіатра не перебуває та крім цього у суду відсутні докази, які б свідчили, що обвинувачений в період інкримінованого діяння не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Крім того, в судовому засіданні сторонами судового розгляду не надано доказів, які підтверджували б факт звернення обвинуваченого до органів досудового розслідування за фактом нанесення тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_7 .
Характер дій обвинуваченого, обставини злочинів, поведінка обвинуваченого під час, та після вчинення злочину, спосіб, локалізація, факт нанесення удару в голову потерпілого, приводять суд до переконання, що дії обвинуваченого спрямованні на умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого.
Що стосується доводів сторони захисту відносно пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 186 КК України в частині того, що дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 185 КК України, то вони спростовуються, виходячи із положень п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», поясненнями потерпілого ОСОБА_7 , який стверджував, що бачив обвинуваченого під час викрадання майна, та усвідомлював, що обвинувачений вчиняє грабіж та кричав йому, коли останній тікав з місця події, а також поясненнями самого обвинуваченого, який вказував, що чув як йому кричали «стій», коли він тікав з викраденим майном з місця вчинення злочину, а також матеріалами кримінального провадження.
Невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 суд розцінює як спробу уникнути відповідальності за вчинені правопорушення та відсутністю критичного аналізу своїх дій.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.1 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадання чужого майна (грабіж) та за ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Згідно із ст.65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченого, а також те, що останній вчинив злочини середньої та невеликої тяжкості.
Посилання обвинуваченого під час допиту в судовому засіданні на те, що він кається у скоєному, а також вказівку сторони обвинувачення на дану обставину, як пом`якшуючу на стадії досудового розслідування, суд не бере до уваги, виходячи з такого. Щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, наданням правдивих свідчень, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений повністю вину не визнав. Тому, відповідно до ст. 66 КК України та п. 4 Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд не вбачає.
Разом з цим, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України судом також не виявлено.
При дослідженні особи обвинуваченого, судом встановлено, що останній за місцем мешкання та роботи характеризується виключно позитивно (а.п.62,64,65), має молодий вік, працює (а.п.63), співмешкає (а.п.62), на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.п.67-68), вибачився перед потерпілими, раніше судимий вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.05.2013 року за ч.2 ст. 307, ст.ст.69, 75 до 3-х років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки (а.п.56,57).
Тому виходячи із вищевикладеного, при призначенні покарання обвинуваченому суд керується вимогами Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, зокрема п. 26, де зазначається, що у разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням і в період іспитового строку вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.
Тому, суд не знаходить підстав для можливості призначення покарання обвинуваченому із застосуванням випробування, відповідно до ст.75 КК України, також не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України та вважає, що обрані вид та міра покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 будуть необхідними та достатніми для його виправлення, та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідно до ст.65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання». Суд вважає за необхідне обрати йому покарання, пов`язане з позбавленням волі. Перевиховання обвинуваченого можливо в умовах ізоляції від суспільства.
Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань та відповідно до ч. 1 ст. 72 КК України, при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, суд вважає за необхідне покарання визначене за ч. 2 ст. 125 КК України, санкція якої не передбачає покарання у вигляді позбавлення волі, перевести у більш суворий вид покарання з урахуванням правил складання покарань, визначених ст. 72 КК України.
Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання підлягає частковому приєднанню невідбута частина основного покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 який був засуджений вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.05.2013 року за ч.2 ст. 307, ст.ст.69, 75 до 3-х років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки, оскільки на шлях виправлення він не став та вчинив новий злочин в період іспитового строку.
Долю речових доказів по кримінальному провадженню вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Цивільний позов не заявлявся.
Дію запобіжного заходу виходячи із вимог ст. 177, 178 КПК України слід продовжити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд --

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним в скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання:
- за ч. 1 ст. 186 КК України 3 (три) роки позбавленням волі;
- за ч. 2 ст. 125 КК України 1 рік обмеження волі;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначити ОСОБА_4 шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням - 3 (три) роки позбавлення волі.
У відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного ОСОБА_4 покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.05.2013 року і остаточно призначити ОСОБА_4 - 3 (три) роки та 6 (шість) місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 обчислювати з дня затримання з 02.10.2014 року (а.с.52-53).
Речові докази, які передано під зберігальну розписку ОСОБА_6 залишити їй як власниці (а.п.38).
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити без зміни тримання під вартою.
Апеляції на вирок можуть бути подані до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд на протязі 30 (тридцяти) днів з дня проголошення вироку, а обвинуваченим в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.
Суддя: ОСОБА_8