Справа № 1/0310/118/11 Провадження
№11/0390/238/2012 Головуючий у 1
інстанції:Пешков М.І. Категорія:ст.128 КК
України Доповідач: Польовий М. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Волинської області в
складі:

головуючого -судді Польового М.І.,

суддів Силки Г.І., Бешти Г.Б.,

при секретарі Лінік Т.В.,

з участю прокурора Старчука В.М.,

захисника ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

потерпілого ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду
кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_2 на вирок
Любомльського районного суду від 20
січня 2012 року, яким ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, українець, громадянин
України, уродженець селища Головно
Любомльського району Волинської
області, із середньо-спеціальною
освітою, одружений, проживаючий
АДРЕСА_1, працюючий рамником в ТзОВ
«СЕОЛ», не судимий, -

засуджений за ст.128 КК України на два
роки обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_2
звільнено від відбування покарання з
випробуванням, якщо він протягом
однорічного іспитового строку не
вчинить нового злочину і виконає
покладені на нього обов'язки.

На підставі ст.76 КК України ОСОБА_2
зобов'язано: не виїжджати за межі
України на постійне місце проживання
без дозволу органу
кримінально-виконавчої інспекції;
повідомляти кримінально-виконавчу
інспекцію про зміну місця проживання;
періодично з'являтись в
кримінально-виконавчу інспекцію для
реєстрації.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
потерпілого ОСОБА_3 5000 грн. моральної
шкоди.

ОСОБА_2 засуджений за те, що 28 квітня 2011
року, біля 23 години, в селі Вишнів
Любомльського району Волинської
області на території АЗС «WOG»під час
конфлікту з ОСОБА_3, не маючи умислу на
заподіяння останньому тілесних
ушкоджень та не передбачаючи
можливості настання
суспільно-небезпечних наслідків у
вигляді отримання потерпілим тілесних
ушкоджень, хоча повинен був і міг їх
передбачити, відштовхнув від себе
ОСОБА_3, який впав на спину та головою
вдарився у поверхню вкриту бруківкою
та отримав тілесне ушкодження у
вигляді забійних осаджень потиличної
ділянки голови з забоєм головного
мозку, які за ступенем тяжкості
відносяться до категорії середньої
ступені тяжкості по признаку
тривалості розладу здоров'я.

В апеляції засуджений ОСОБА_2, не
оспорюючи доведеності винуватості та
правильності кваліфікації дій, просить
вирок суду скасувати, звільнити його
від кримінальної відповідальності та
передати на поруки трудового
колективу. Посилається на те, що суд
безпідставно призначив йому
максимальне покарання у виді обмеження
волі, яке передбачене ст.128 КК України.
Судом не враховано, що він вину визнав,
щиро розкаявся у вчиненому,
характеризується позитивно,
добровільно відшкодував потерпілому
матеріальну шкоду. Крім того, суд
безпідставно відмовив йому у
звільненні від кримінальної
відповідальності та передачі на поруки
трудового колективу.

В запереченнях на апеляцію прокурор,
який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, та потерпілий
ОСОБА_3 просять вирок суду залишити без
змін, а в задоволенні апеляції
засудженого відмовити. Посилається на
те, що при розгляді суд повно, всебічно
та об'єктивно дослідив матеріали
справи і прийняв законне і
обгрунтоване рішення.

Заслухавши доповідача, який виклав
суть справи та доводи апеляції,
засудженого та його захисника, які
апеляцію підтримали, прокурора та
потерпілого, які апеляцію заперечили,
дослідивши матеріали справи, частково
провівши судове слідство, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляція
підлягає до часткового задоволення.

Висновок суду про спричинення ОСОБА_2
потерпілому ОСОБА_3 необережного
середньої тяжкості тілесного
ушкодження грунтується на перевірених
і досліджених в судовому засіданні
доказах і в поданій апеляції не
оспорюється.

Кваліфікація судом дій ОСОБА_2 за ст.128
КК України є вірною.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України при
призначенні покарання суд повинен
врахувати ступінь тяжкості вчиненого
злочину, особу винного та обставини, що
пом'якшують та обтяжують покарання. При
цьому воно має бути необхідне й
достатнє для виправлення особи та
попередження нового злочину.

Визнавши винним ОСОБА_2 за ст.128 КК
України, суд першої інстанції порушив
вимоги вищевказаного закону і
призначив таке покарання, яке не
відповідає ступеню тяжкості злочину і
особі засудженого.

Хоча суд у вироку і послався на те, що
ОСОБА_2 вперше притягується до
кримінальної відповідальності, щиро
розкаявся у вчиненому, сприяв
розкриттю злочину, позитивно
характеризується, добровільно
відшкодував спричинену потерпілому
матеріальну шкоду, витрати
лікувальному закладу за лікування
потерпілого, але фактично цих обставин
при призначенні засудженому покарання
не врахував.

Обставин, які обтяжують покарання, суд
по справі не встановив.

Колегія суддів вважає, що за наявності
зазначених у вироку ряду обставин, що
пом'якшують покарання, відсутності
обставин, що обтяжують покарання, при
визнанні підсудним своєї вини,
призначене ОСОБА_2 за вчинений злочин
найсуворішого покарання в
максимальній межі санкції ст. 128 КК
України є явно несправедливим,
внаслідок суворості.

За таких обставин вирок суду першої
інстанції щодо ОСОБА_2 в частині
призначеного покарання підлягає зміні
з пом'якшенням покарання.

Висновок суду про те, що виправлення
ОСОБА_2 можливе без реального
відбування покарання і що його слід на
підставі ст. 75 КК України звільнити від
відбування покарання з випробуванням,
є обгрунтованим і сумнівів у його
правильності у колегії суддів не
виникає.

Твердження засудженого ОСОБА_2 про те,
що суд з надуманих підстав не звільнив
його від кримінальної
відповідальності та не передав на
поруки колективу, колегія суддів
вважає безпідставними.

Дане клопотання судом було розглянуто
відповідно до вимог кримінального та
кримінально-процесуального
законодавства і з обгрунтуванням
відхилено з наведенням у постанові
відповідних мотивів.

Колегія суддів вважає, що клопотання
трудового колективу належним чином не
оформлено, оскільки в ньому відсутнє
поручительство колективу, що ОСОБА_2 не
допустить надалі суспільно
небезпечної поведінки та зобов'язання
повідомляти компетентні органи про
перешкоди до виконання виховної
функції (звільнення з роботи,
ліквідація товариства, невиконання
особою умов за якими вона була взята на
поруки).

Належним чином оформлене клопотання
колективу про передачу ОСОБА_2 на
поруки в апеляційну інстанцію також не
надходило, а представлене аналогічне
тому, що було предметом розгляду суду
першої інстанції.

Підстав для скасування вироку та
звільнення ОСОБА_2 від кримінальної
відповідальності з передачею його на
поруки колективу колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст.365, 366 КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію засудженого ОСОБА_2
задовольнити частково.

Вирок Любомльського районного суду від
20 січня 2012 року щодо ОСОБА_2 змінити.

Призначити ОСОБА_2 за ст.128 КК України
покарання 1 (один) рік обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_2
звільнити від відбування покарання з
випробуванням, якщо він протягом
іспитового строку тривалістю 1 (один)
рік не вчинить нового злочину і виконає
покладені на нього обов'язки.

На підставі ст.76 КК України ОСОБА_2
зобов'язати: не виїжджати за межі
України на постійне місце проживання
без дозволу органу
кримінально-виконавчої інспекції;
повідомляти кримінально-виконавчу
інспекцію про зміну місця проживання;
періодично з'являтися для реєстрації в
кримінально-виконавчу інспекцію.

В решті вирок залишити без змін.

Головуючий

Судді