У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кравченка К.Т.

суддів

Канигіної Г.В., Кузьменко О.Т.

розглянула в судовому засіданні в
м. Києві 26 квітня 2007 року кримінальну справу за касаційною скаргою
потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Вироком
Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2006 року

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1 судимості не має,

засуджено
за ч.1 ст.118 КК України на 3 роки обмеження волі, ч.1 ст.119 КК України - на 5
років обмеження волі.

На
підставі ст.70 КК України ОСОБА_3 остаточно призначено - 5 років обмеження
волі.

Ухвалою
Апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2006 року апеляції
потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_2 і прокурора, який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, залишено без задоволення, а апеляцію захисника ОСОБА_4
частково задоволено. Вирок щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст.118 КК України скасовано, а
справу закрито за відсутністю в його діях складу цього злочину. В іншій частині
вирок щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст.119 КК України з призначеним покаранням у виді 5
років обмеження волі залишено без зміни.

З
урахуванням унесених апеляційним судом змін, ОСОБА_3 визнано винуватим у тому,
що він у стані алкогольного сп'яніння 08.11.2002 р. у АДРЕСА_1, застосовуючи
ніж, учинив вбивство ОСОБА_5 через необережність.

За
змістом касаційної скарги потерпілі ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посилаючись на
невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність і
неповноту досудового та судового слідства, у результаті чого суд неправильно
кваліфікував дії засудженого ОСОБА_3 за менш тяжким законом ( ч.1.ст. 119 КК
України), аніж той, який йому інкриміновано досудовим слідством по епізоду,
пов'язаному з заподіянням смерті їх сину
( ч.2 ст. 121 КК України) , просять судові рішення скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши
доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія
суддів уважає, що необхідно відмовити в задоволенні касаційної скарги
потерпілих.

Твердження потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у скарзі про те, що дії засудженого ОСОБА_3 неправильно кваліфіковано за ч.1 ст.119 КК України, тоді як він вчинив відносно ОСОБА_5 злочин,
передбачений ч.2 ст. 121 КК України, не ґрунтуються на законі та матеріалах справи.

Відповідно
до ч.ч.1 і 4 ст.37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов'язані із
заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного
посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише
помилково припускала наявність такого посягання.

Якщо в
обстановці, що склалася, особа, не усвідомлювала, але могла усвідомлювати
відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає
кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.

Як
убачається з матеріалів справи, 08.11.2002 р. ОСОБА_3 разом зі знайомими
ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у кафе- магазині, яке розташоване в АДРЕСА_1, вживав
алкогольні напої. Під час перебування в кафе-магазині між ним та групою інших
відвідувачів, які також уживали алкогольні напої, виник конфлікт, що переріс у
короткочасну обопільну бійку, яку припинив вантажник магазину ОСОБА_9.

Після того, як конфлікт закінчився і ОСОБА_3
знаходився на вулиці, на нього напали
група осіб, серед яких був і ОСОБА_10. У ході нападу зазначені особи наносили
ОСОБА_3 удари руками й ногами по різним частинам тіла. Захищаючись від них,
ОСОБА_3, перехопивши в одного з нападників ніж, наніс ним удар ОСОБА_10 у
груди, від якого той помер на місці вчинення нападу. У цей час неподалік від
ОСОБА_10 знаходився ОСОБА_5, який не приймав участі в бійці. ОСОБА_3, помилково
вважаючи ОСОБА_5 учасником нападу на нього, хоча в обстановці, яка склалася,
повинен був усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного
посягання з його боку, наніс ОСОБА_5 удар ножем у стегно, внаслідок чого той
через деякий час помер на місці вчинення злочину.

Зазначені
обставини свідчать про те, що ОСОБА_3, наносячи удар ножем ОСОБА_10, перебував
у стані необхідної оборони, що відповідно до ст. 36 КК України виключає
кримінальну відповідальність, а тому апеляційний суд обгрунтовано визнав про
відсутність в діях ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 118 КК
України.

Урахувавши
обставини справи, а також положення ч.ч.1, 4 ст.37 КК України, суд першої
інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставну юридичну оцінку
органами досудового слідства дій ОСОБА_3 за ч.2 ст. 121 КК України по
заподіянню ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, що потягли його смерть, і вірно
кваліфікував їх за ч.1 ст. 119 КК України як необережне вбивство, з чим
обгрунтовано погодився і апеляційний
суд.

Посилання
потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у касаційній скарзі на невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи, однобічність та неповноту досудового й
судового слідства відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК України, перегляду в
касаційному порядку не підлягають.

Призначене
ОСОБА_3 за ч.1 ст.119 КК України покарання відповідає вимогам ст.65 КК України.

З
огляду на викладене передбачені законом підстави для призначення справи до
касаційного розгляду відсутні.

Керуючись
ст. 394 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

відмовити
в задоволенні касаційної скарги потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Судді:

КРАВЧЕНКО К.Т. КАНИГІНА Г.В. КУЗЬМЕНКО О.Т.