Справа №1-340/10 07.09.2010 07.09.2010 07.09.2010
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-543/2010 Головуючий 1 інстанції Селіванова О.А.
Категорія: ст.289 ч.2 КК України Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області

у складі:

головуючого: Погорєлової Г.М.

суддів: Губи О.О., Пісного І.М.,

при секретарі Гарусенко Л.М.

за участю прокурора Якименка О.П.

засудженого ОСОБА_2

потерпілої ОСОБА_3

розглянувши 07 вересня 2010 року у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією помічника прокурора Центрального району м. Миколаєва на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2010 року, яким

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, мешканець м. Миколаєва, вул. 100 Квартал, буд. 15, судимий: 02.09.2002 р. Южноукраїнським міським судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі; звільнений 27.04.2006 р. за постановою Вознесенського міського суду Миколаївської області від 20.04.2006 р. умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 2 місяці 7 днів; 19.01.2010 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від покарання з іспитовим строком на 3 роки;

- засуджений: за ч. 2 ст. 289 КК України з застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 від відбуття покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.01.2010 р. у виді позбавлення волі строком на 5 років, остаточно за цим вироком призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 від відбуття покарання звільнено з іспитовим строком на 3 роки. На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_2 покладено обовязки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів виконавчої системи, повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання і роботи, періодично зявлятися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винним в тому, що в ніч з 05.12.2009 року на 06.12.2009 року у м. Миколаєві на вул. Привольній, буд. 87 «а», він, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, незаконно заволодів автомобілем ВАЗ-2107, державний номер НОМЕР_1, вартістю 31575 грн. 42 коп., який належав ОСОБА_3 ОСОБА_1 чого, знаходячись в цьому автомобілі, у м. Миколаєві на вул. Привольній ОСОБА_2 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої пошкодив автомобіль ВАЗ-2107, спричинивши потерпілій ОСОБА_3 матеріальну шкоду на суму 31480 грн. 30 коп.

В апеляції помічник прокурора, не оспорюючи висновки суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_2 та доведеності його вини у вчиненому злочині, просить вирок скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, посилаючись на те, що суд не достатньою мірою врахував вказані обставини. Крім того, при призначенні покарання судом не враховано таку обтяжуючу обставину, як вчинення злочину в стані алкогольного спяніння. Вважає також немотивованим і безпідставним застосування до ОСОБА_2 норм ст.75 КК України і просить призначити йому покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна і на підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.01.2010 р. щодо ОСОБА_2 виконувати самостійно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, прокурора в підтримання апеляції, який з викладених в ній підстав, просить вирок скасувати та постановити новий вирок, засудженого та потерпілу, які просять не позбавляти ОСОБА_2 волі та залишити вирок суду без зміни, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає її підлягаючою частковому задоволенню за таких підстав.

Винність засудженого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, за обставин викладених у вироку суду, підтверджується сукупністю доказів належним чином досліджених в судовому засідані і в цій частині вирок суду ніким з учасників судового розгляду не оспорюється.

Що стосується міри покарання засудженому, вона призначена у повній відповідності до вимог ст.ст.65-67, ч.4 ст.70 КК України, з урахуванням як даних про особу засудженого, тяжкості вчиненого злочину, так і помякшуючих покарання обставин. Зокрема, ОСОБА_2 активно сприяв розкриттю злочину, у скоєному щиро розкаявся, Завдана шкода відшкодована. Крім того, потерпіла просить не позбавляти волі ОСОБА_2.

Колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора щодо підвищену суспільну небезпечність засудженого та розцінює їх як безпідставні. Неспроможними є посилання з цього приводу прокурора на судимість ОСОБА_2 в 2001 р., оскільки він був звільнений від покарання на підставі акта амністії, а тому, згідно вимог ст.88 КК України ця судимість погашена.

Згідно ч.4 ст.67 КК України не можна враховувати як обтяжуючу покарання обставину і судимість ОСОБА_2 за ч.3 ст.289 КК України в 2002 р., оскільки вона передбачена в статті Особливої частини КК України ч.2 ст.289 як повторність, впливає на кваліфікацію. Тому суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання, як таку, що його обтяжує.

Неспроможні доводи прокурора і щодо невмотивованості прийняття судом рішення про застосування ст.75 КК України. Мотивувальна частина вироку містить докладні мотиви з цього приводу. Зокрема суд вказав на позитивну характеристику (яка надана дільничним інспектором), щире каяття, відшкодування шкоди та думку потерпілої, яка просила не позбавляти ОСОБА_2 волі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України та п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 (з наступними змінами від 12.06.2009 р. № 8) суд повинен призначати покарання із урахуванням не тільки ступеня тяжкості, а й обставин вчиненого злочину та його наслідків. Виходячи із змісту обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_2 не мав наміру заволодіти автомобілем потерпілої назавжди чи розпорядитися ним, а лише використав для тимчасової короткочасної поїздки. Він же відремонтував автомобіль після пошкодження.

Крім того, позитивними даними щодо засудженого є його ставлення до суспільного життя що він фактично створив сімю та працевлаштувався.

Колегія суддів враховує також, що на засудженого покладено ряд обовязків протягом максимального іспитового строку, які можуть забезпечити реальний контроль за його поведінкою під час випробування. Тому, не дивлячись на тяжкість вчиненого злочину, виправлення ОСОБА_2 можливе без ізоляції від суспільства.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про звільнення ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, застосовуючи ст.75 КК України, суд помилково вказав на її застосування окремо за статтею 289 ч.2 КК України. В звязку з викладеним дану вказівку належить виключити, а тому апеляція прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляцію помічника прокурора Центрального району м. Миколаєва задовольнити частково.

З вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2010 року відносно ОСОБА_2 виключити вказівку суду на застосування ст.75 КК України окремо за статтею 289 ч.2 КК України як зайву.

В решті вищезазначений вирок залишити без зміни.

Головуючий

Судді