Справа № 11-61/ 2007р. Головуючий у 1-й інстанції: Кузнецова О.Ю.
Категорія: ст.121 ч.1 КК України Доповідач: Гавриш В.М.
УХВАЛА

Іменем України

2007 року січня місяця 17 дня
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді
Гавриш В.М.

Суддів: Голубенко
Н.В.Орлової Н.Ф.

з участю прокурора
РасюкаВ.В.

адвоката ОСОБА_1,

виправданого ОСОБА_2

потерпілого ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві кримінальну справу за апе­ляційним поданням помічника прокурора Октябрського району м. Полтави та апе­ляцією
потерпілого ОСОБА_3 на вирок Октябрського районного
суду м. Полта­ви від 2 жовтня 2006 року

установила: Цим
вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше
судимий:

- 19.06.1995 року за ст.ст. 141 ч.2, 142 ч.2, 222,ч.З, 42
КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією май­на, звільнений 18.07.2001 року по відбуттю
покарання за ст.ст. 121 ч.1, 124 КК
України, як вказав суд, визнаний не винним та по суду ви­правданим.

Одночасно судом вирішена доля речових доказів, частину з яких постановлено знищити,
а частину передати за належністю власникам.

В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_3 на суму 16 367,55 гривень та прокурора Октябрського району м. Полтави на
суму 421,81 гривні відмо­влено.

Судові
витрати в сумі 41,32 грн. віднесено на рахунок держави. Окремою
постановою Октябрського районного суду м. Полтави, з метою при­йняття рішення у
відповідності до вимог ст. 97 КПК України, повідомлено проку­рора Октябрського району м. Полтави про заяву
ОСОБА_2 щодо скоєння відно­сно нього злочину громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а
також зверну­та увага прокурора Полтавської області, прокурора Октябрського
району м. Полта­ви, начальника УМВС України в Полтавській області та
начальника Октябрського

2

РВ УМВС України в Полтавській області на допущені
порушення чинного законо­давства при виконанні судових доручень з боку
працівників міліції та відсутність належного контролю з боку органів
прокуратури, для вжиття відповідних заходів реагування.

Органами досудового слідства ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що він ще 28 червня 2003 року, близько 15 години , в квартирі
АДРЕСА_1, перебуваючи в стані алкогольного сп"яніння, на грунті раптово
виниклих неприязливих відносин з ОСОБА_3, умисно наніс останньому удар ножем в область лівої нирки, внаслідок чого спричинив йому
тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння,
оскільки потерпілому було заподіяно
проникаюче поранення в ліву плевральну порожнину з розвитком
гемопневмотораксу, поранення діафрагми лівої нирки, що спричинило
внутрішньочеревну кровотечу та геморагічний шок.

Дії ОСОБА_2 досудовим слідством кваліфіковані за ст. 121 ч. 1 КК Украї­ни,
як умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент
спричинення.

/т. 1а. с
182-187/

2 серпня 2004
року старший помічник прокурора Октябрського району м. Полтави, який брав
участь в розгляді справи по першій інстанції, змінив обвинува­чення в суді підсудному ОСОБА_2 в на ст. 124 КК України,
при цьому послався на недоведеність в судовому засіданні вини останнього у
вчиненні злочину передба­ченого ст. 121 ч.1 КК України.

Прокурор вказав, що аналіз зібраних на досудовому слідстві доказів по
справі та перевірених судовим слідством, дає підстави вважати
встановленим, що 28 черв­ня 2003 року, після спільного вживання спитних напоїв,
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відбулася бійка під час якої, вони обопільно наносили
тілесні ушко­дження в область тулубу один одному.

Далі прокурор
вважає встановленим, що на допомогу потерпілому ОСОБА_3 прибіг його брат ОСОБА_4, який став умисно фонариком наносити ОСОБА_2 тілесні ушкодження в область голови, внаслідок чого
останній отримав забій головного мозку, вдавлений перелом черепу на 3 см., при цьому, не
зазначивши тя­жкість цих тілесних
ушкоджень, вказав, що вони не могли утворитися від падіння з висоти власного
росту на площину та могли утворитися при самозахисті.

Послідуюче
умисне нанесення удару ножем ОСОБА_2, в область лівої нирки потерпілому ОСОБА_3 та спричинення
тяжких тілесних ушкоджень, не­безпечних для
його життя, прокурор вважає заподіяним при перевищенні меж необ­хідної
оборони, оскільки на момент нанесення потерпілому тілесного ушкодження, підсудний вже сам отримав тілесні ушкодження, які
є небезпечними для здоров"я та життя людини, при цьому послався на
показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та судово-медичного експерта Полтавського облас­ного
бюро СМЕ Личман Т.В.

/т.
1а. с 304/

Потерпілий ОСОБА_3 підтримав
обвинувачення в раніше пред'явленому обсязі, тобто за ст. 121 ч. 1 КК України.

/т.
1а. с 309/

Виправдовуючи ОСОБА_2, суд
зазначив, що в його діях відсутні склади злочинів передбачених ст. 124 та 121
ч. 1 КК України, оскільки підсудний, знаходя-

зчись в стані
необхідної оборони, після нападу двох осіб, тобто самого потерпілого та його
брата ОСОБА_4, який
був озброєний металевим ліхтарем і, отримавши
тяжкі тілесні ушкодження,, захищаючись, не перевищуючи меж необхід­ної оборони, наніс удар ножем потерпілому в
область лівої нирки, а тому дії підсуд­ного,
відповідно до положень ст. 36 ч.5 КК України, не можуть вважатися злочином.

В обґрунтування наявності, небезпечності, реальності суспільно-небезпечного
посягання двох осіб на ОСОБА_2, один з яких був озброєним та правомірність, необхідність
і достатність дій підсудного, а відтак відсутність в них ознак переви­щення меж необхідної оборони, суд послався на
показання свідків, самого підсудно­го, дані отримані при відтворення
обстановки і обставин події злочину, висновки судово-медичних
експертиз, протоколи огляду місця події та неспроможність пока­зань
потерпілого ОСОБА_3 і його
родичів.

В апеляційному
поданні помічника прокурора Октябрського району м. Полта­ви, з внесеними
змінами, ставиться питання про скасування вироку суду, як неза­конного та
необгрунтованого, через невідповідність висновків суду, викладених у вироку,
фактичним обставинам по справі, істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, а також неповнотою
досудового і судового слідства, а тому просить направити справу на додаткове
розслідування.

В апеляції
потерпілого ОСОБА_3 ставиться
питання теж про скасування вироку суду та направлення справи на додаткове
розслідування з метою визнання незаконними висновків експертизи № 2834 від 16
листопада 2005 року, проведення слідчих дій за фактом дружньо-транспортної
пригоди при затриманні ОСОБА_2, а також проведення з його участю відтворення
обстановки та обставин події злочину.

В письмових
запереченнях виправданого та його адвоката ОСОБА_1. звертається увага на
необґрунтованість мотивів апеляції прокурора та потерпілого, оскільки
прокурором не враховані власні зміни до обвинувачення ОСОБА_2, зроблені ним в суді та обома апелянтами висновки
комісійної судово-медичної екс­пертизи, які свідчать про вірне
встановлення судом дійсних обставин по справі та на яких і грунтуються його
висновки. Одночасно звертається увага на механічну помилку суду при друкуванні тексту вироку та необґрунтованість
посилання проку­рора про відсутність мотивів виправдання ОСОБА_2 і
відхилення судом пока­зань потерпілого та його близьких родичів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, виступ прокурора Расюка В.В., який
підтримав апеляцію, з внесеними змінами, пояснення потерпілого ОСОБА_3, який просив скасувати вирок та направити справу на додаткове розслідування,
заперечення виправданого ОСОБА_2 і його захисника
ОСОБА_1., пере­віривши матеріали справи, а також обговоривши мотиви апеляцій,
судова колегія не знаходить підстав до скасування виправдувального вироку
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 281 КПК
України та п. 9, 10 постанови Пленуму Верхов­ного Суду України « Про практику
застосування судами України законодавства, що регулює
повернення кримінальних справ на додаткове розслідування » від 11 люто­го
2005 року, повернення справи на додаткове розслідування зі стадії судового роз­гляду допускається лише тоді, коли неповнота або
неправильність досудового слідс­тва не може бути усунута в судовому
засіданні, але неприпустимим є повернення справи.на додаткове розслідування у
випадках, коли немає доказів, які б підтвер­джували
обвинувачення, і вичерпані всі можливості одержання додаткових доказів.

4

За таких обставин суд має витлумачити всі сумніви на користь підсудного і постановити згідно з ч. 4 ст. 327
УПК виправдувальний вирок.

Із матеріалів
справи убачається, що громадянин ОСОБА_2 органами до­судового слідства дійсно ще 29 жовтня 2003 року обвинувачувався за ст.
121 ч. 1 КК України і отримана вона
судом в провадження 11 листопада 2003 року.

/т. 1а. с 154-156,182-187,190/

На протязі
тривалого розгляду справи, тобто майже на протязі 3-х років, з ме­тою усунення неповноти досудового слідства та
встановлення дійсних обставин по­дій, що відбулися ще 28 червня 2003 року між
підсудним ОСОБА_2 та потерпі­лим ОСОБА_3 і його рідним братом ОСОБА_4,
судом направлялися су­дові доручення 29
листопада 2004 року, 15 грудня 2004 року та 23 січня 2006 року.

/т.2а. с
18,30, 118/

За наслідками
проведених слідчих дій, 22 вересня 2005 року та 23 січня 2006 року, відповідно, були призначені повторна і
комісійна судово-медичні експертизи, висновки яких обвинуваченням в суді
не оспорювалися.

/т.2а.с. 81,119/

Перелічені слідчі дії, тобто
вітворення обстановки та обставин події злочину з учасниками
конфлікту, що отримали тілесні ушкодження, проведені 29 вересня 2003 року досудовим слідством вкрай недбало та
формально, а тому висновки дода­ткових судово-медичних експертиз
виявилися неповними, суперечливими та таки­ми,
що не усунули протиріччя і це також не оспорюються учасниками процесу, /т.
1 а, с. 133-141, 146,148/

У відповідності
до положень ст. 277 КПК України, 2 серпня 2004 року в суді прокурором змінено обвинувачення ОСОБА_2 на ст.
124 КК України, при цьо­му, в обгрунтування таких змін, він послався на
встановлення в судовому засідання дійсних обставин заподіяння тілесних
ушкоджень, як потерпілому ОСОБА_3,
так і підсудному ОСОБА_2

Зокрема,
прокурор послався на те, що в судовому засідання не знайшов свого підтвердження факт спричинення тілесних ушкоджень
ОСОБА_2 потерпілому ОСОБА_3
на грунті раптово виниклих особистих неприязнених відносин, оскі­льки на момент нанесення тілесного ушкодження
потерпілому, підсудний вже отри­мав
тілесні ушкодження, які за тяжкістю небезпечні для життя та здоров"я
людини.

/т. 1 а. с. 304/

Виходячи саме з таких обставин заподіяння тілесних ушкоджень отриманих потерпілим
та підсудним, суд обґрунтував свій виправдувальний вирок, але крім цього вірно взяв до уваги та врахував наявність і
реальність суспільно-небезпечного посягання на підсудного двох осіб,
одна з яких була озброєна, правомірність, необ­хідність та достатність дій
самого ОСОБА_2, а також ретельно перевірив мож­ливість відвернення ним суспільно-небезпечного посягання іншими діями
та дотри­мання ним меж необхідної оборони.

За таких
підстав, твердження апелянтів по поверхове, однобічне і неповне з"ясування судом обставин по справі, а також
передчасне постановления виправду­вального
вироку, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

Не відповідає дійсності посилання
прокурора і на те, що судом не встановле­но,
при яких умовах підсудному ОСОБА_2 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, оскільки
з цією метою, з останнім та з участю судово-медичного експерта Личман Т.В. 25
травня 2005 року і 17 липня 2005 року проведено відтворення обстановки і

5

обставин цієї події, під час яких
ОСОБА_2 розповів та показав, не тільки за
яких обставин він отримав тілесні ушкодження, але і як, захищаючись, но­жем
належним потерпілому, у відповідь, сам наніс правою рукою тілесні ушко­дження
потерпілому ОСОБА_3 та за
результатами зазначених слідчих дій при­значена
додаткова судово-медична експертиза висновки якої належним чином аргу­ментовані.

/т.2 а. с. 50-55, 56-60, 81/

Зокрема, судово-медичний експерт Личман Т.В. дійшов до висновку, що тяжкі тілесні
ушкодження ОСОБА_2 заподіяні від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким може бути металевий
ліхтарик, оскільки має вира­жене ребро та дещо дугоподібну форму, а тому вони
не могли утворитися від падін­ня та контактування тіла з асфальтовим покриттям,
бордюром, кам'яним покриттям дороги, виступаючі частини автомобіля та об
мобільний телефон.

На переконання експерта показання ОСОБА_2 в частині часу, механізму,
спричинення тілесних ушкоджень, а головне, взаєморозташування його та нападни­ків, які
він давав під час відтворення обстановки і обставин події злочину, відпові­дають
об'єктивним судово-медичним даним, що були отримані в ході проведення з ним
судово-медичної експертизи.

/т.2 а. с. 98-103/

Одночасно експерт в п. 6 висновків
даної експертизі, обгрунтовано спростував попередній
висновок судово медичного експерта Малика
Н.І.№ 1610 від 17.07 2003 рок, оскільки його висновки зроблені без
проведення вищезазначених слідчих дій та без дослідження речових доказів по
справі. / т. 1 а. с. 69-72 /

Виходячи з. наведеного, безпідставним є твердження апелянтів про необгрун­товане
ігнорування судом висновку судово-медичної експертизи № 1610 від 17 07.2003 року, оскільки послідуючі висновки
судово-медичного експерта № 2834 від 16 листопада 2005 року грунтуються
на сукупності всіх обставин по справі та з ре­тельним дослідженням знарядь
злочину.

На користь такого висновку суду
свідчать і висновки комісійної судово-медичної
експертизи, які повністю підтверджують висновки судово-медичного екс­перта
Личман Т.В., яка має 14-річний досвід роботи, в тому числі і в частині отри­мання
ОСОБА_2 тілесних ушкоджень перерахованих в підпункті б), які утво­рилися внаслідок контакту з автомобілем, а також з
судово медичної точки зору вва­жають
слушними показання ОСОБА_2, які дані ним під час досудового слідства та під час
проведення відтворення обстановки і обставин події стосовно утворення всіх
тілесних ушкоджень, які виявлені у нього. /т.2 а. с. 132-142/

При таких
обставинах, суд обгрунтовано не визнав за необхідне проводити чергове відтворення обстановки та обставин події злочину
з участю транспортного засобу, з участю експерта-автотехніка та свідка ОСОБА_4, який, як
достовірно встановлено в судовому засіданні, тривалий час умисно ухилявся від
участі в такій слідчій дії, оскільки на
момент звершення судового слідства, судом була отримана достатня
сукупність об'єктивних даних, які з без заперечністю свідчили про дійсні
обставини справи.

Відмовляючи в
задоволенні клопотань про повторне проведення тих самими слідчих дій
учасниками процесу, суд обгрунтовано послався на те, що вони направ-

лені на затягування розгляду
справи, а не на встановлення обставин по справі, в той час коли вони вже
встановлені.

/т.2а. с 164, 171,172/

Більше того, участь в проведенні слідчих дій експерта автотехніка не
виклика­ється необхідністю, оскільки послідуючі тілесні ушкодження, які
заподіяні ОСОБА_2
ОСОБА_4 транспортним засобом, не пов'язані з порушенням правил безпеки руху, а заподіяні ним умисно, при
затриманні, що учасниками процесу, а від так і апелянтами, знову ж таки
не заперечується.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає не відповідаючим дійсності тве­рдження
апелянтів про неповноту та поверховість судового слідства та наявність іс­тотних
порушень з боку суду вимог кримінально-процесуального законодавства, а також
зміну, суперечливість та непослідовність показань обвинуваченого на досу­довому слідстві і в судовому засіданні, при цьому
самі посилання в апеляціях на ма­теріали справи, взагалі не стосуються
зазначених мотивів апеляцій.

За таких підстав, апеляція заступника прокурора Октябрського району м. Пол­тави, з
внесеними змінами, та апеляція потерпілого ОСОБА_3 не підлягають за­доволенню, а вирок скасуванню з
направленням кримінальної справи на додаткове розслідування.

Поряд з цим,
прийшовши до висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 складу злочину та
пославшись в мотивувальній частині вироку на ч. 5 с 36 КК України, в резолютивній частині вироку суд,
виправдовуючи підсудного, відповідно до вимог ст. 327 КПК України,
зобов"язаний був вказати і мотиви виправдання.

Слід вважати непослідовним рішення суду і стосовно вирішення долі речових доказів,
оскільки направляючи окрему ухвалу прокурору Октябрського району м. Полтави з
метою вирішення заяв ОСОБА_2 про заподіяння йому тяжких тілес­них ушкоджень в
порядку ст. 97 КПК України, зазначені у вироку речові докази можуть мати значення для вірного прийняття такого
рішення прокурором.

Нарешті слушною є пропозиція захисника виправданого про усунення механі­чної
помилки, допущеної судом при виготовлені тексту вироку, яка торкається пи­тання, якою рукою ОСОБА_2, знаходячись в стані
необхідної оборони, наносив тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_3, оскільки це узгоджується з посвід­ченими головуючим по справі зауваженнями на протокол судового засідання та
вці-лому з матеріалами кримінальної справи. / т. 1 а. с. 316-317 /

Керуючись
ст.ст. 362. 366 КПК України колегія суддів, -УХВАЛИЛА:

Апеляцію помічника прокурора Октябрського району м. Полтави та апеляцію потерпілого
ОСОБА_3
залишити без задоволення. Вирок уточнити.

Вважати вірним нанесення ОСОБА_3 удару ножем ОСОБА_2 правою рукою, а ОСОБА_2 виправданим за ст.ст. 121 ч.І та ст. 124
КК України за відсу­тності в його діянні складу злочину.

Вирішити долю
речових доказів, відповідно до ст.81 КПК України, після при­йняття прокурором
остаточного рішення по заяві громадянина ОСОБА_2

В решті вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 2 жовтня 2006 ро­ку стосовно ОСОБА_2 залишити без змін.