Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0007930 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Полярний Мурманської області, Російська Федерація,

громадянки України, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 29.10.2014 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України, і їй призначено покарання:

- за ч.1 ст.185 КК України 1 рік позбавлення волі;

- за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

_____________________________________

Справа № 11-кп/796/248/2015
Категорія: ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено і стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 400 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Судом прийнято рішення про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації її діянь, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання: за ч.1 ст.185 КК України 1 рік позбавлення волі; за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі; на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; і на підставі ст.79 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд призначив обвинуваченій покарання згідно з ст.65 КК України і дійшов до правильного висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Однак, на переконання прокурора, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а не ст.79 КК України, яка підлягає застосуванню і є спеціальною нормою, враховуючи наявність у обвинуваченої дитини віком до 7 років.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і просив її задовольнити; доводи потерпілого, який поклався на розсуд суду стосовно розгляду апеляційної скарги; доводи обвинуваченої, яка погодилася з прокурором; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинила крадіжки чужого майна за наступних обставин.

25 червня 2014 року близько 1 години 30 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , в якій проживав її знайомий ОСОБА_9 , скориставшись тим, що в кімнаті знаходиться лише вона, і за її діями ніхто не спостерігає, таємно викрала з тумбочки гроші в сумі 1 000 гривень та набір жіночих духів в кількості 4-ох одиниць вартістю 600 гривень, які належали ОСОБА_9 . Після цього ОСОБА_7 залишила приміщення квартири, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 1 600 гривень.

Крім того, 25 липня 2014 року близько 1 години 40 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у загальному коридорі між квартирами АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 , скориставшись тим, що в коридорі знаходиться лише вона і за її діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрала велосипед Formula KOLT вартістю 1 950 гривень і дитячий велосипед Льодовиковий період вартістю 500 гривень, які належали ОСОБА_6 . Після цього ОСОБА_7 залишила місце вчинення злочину, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 2 450 гривень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка) та за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції дотримав загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу ОСОБА_7 , щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, і відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив їй покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених санкціями частин статті закону України про кримінальну відповідальність. Погоджується колегія суддів і з висновком про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність з огляду на необхідність звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.79 КК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Зокрема, статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У цьому випадку суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного іспитового строку тривалістю від одного року до трьох років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з ч.1 ст.79 КК України у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.

Виходячи з конструкції цих норм, суд може звільнити від відбування вказаних раніше як основного (ст.75 КК України), так основного і додаткового (ст.79 КК України) покарань, засуджених жінок, які мають дітей віком до семи років, за наявності певних підстав і під умовою виконання ними обов`язків, які є відмінними за характером та обсягом.

А тому в даному конкретному випадку не існує конкуренції норм закону України про кримінальну відповідальність, коли одна з них є спеціальним варіантом іншої.

Про право суду звільнити таких жінок від відбування покарання з випробуванням як на підставі ст.75 КК України, так і на підставі ст.79 КК України, свідчить і судова практика, зокрема, про це йдеться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року.

Слід зазначити і про те, що вид, розмір призначеного судом першої інстанції покарання, а також спосіб призначення покарання за сукупністю злочинів прокурором під сумнів не ставляться. Отже, вимоги про необхідність зміни вироку з призначенням ОСОБА_7 покарання за кожний злочин окремо та за сукупністю злочинів того ж самого виду і в такому ж розмірі, як призначив суд першої інстанції, є недоречними.

Таким чином, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням згідно з ст.75 КК України, суд першої інстанції застосував закон, який підлягає застосуванню, а тому апеляційна скарга прокурора не може бути задоволена.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3