Справа №303/3023/15-к
1-м/303/1/15

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2015 року м.Мукачево
МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
в особі головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю: прокурора ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мукачево клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, яким засуджена

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка
м.Мукачево, останнє відоме місце проживання в
Україні :
АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, заміжня,
непрацююча, має на утриманні одну неповнолітню
дитину,

В С Т А Н О В И В :
До Мукачівського міськрайонного суду надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироків суду Російської Федерації, якими засуджено ОСОБА_4 , у відповідність із законодавством України згідно з Конвенцією про передачу засуджених осіб 1983 року.
Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання та просив привести вироки судів Російської Федерації відносно ОСОБА_4 у відповідність з чинним законодавством України.
Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, просив суд розглянути клопотання без його участі.
Заслухавши думку прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, суд дійшов наступного висновку.
ОСОБА_4 визнано винною і засуджено вироком Заводського районного суду м.Кемерово від 23.03.2006 року за ст.228.1 ч.1 КК Російської Федерації до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, за ст.234 ч.1 КК РФ - 1 (один) рік позбавлення волі. У відповідності до ст.69 ч.3 КК РФ остаточно до відбуття визначено шляхом часткового складання покарань 4 (чотири) роки 3 (три) місяці позбавлення волі. У відповідності до ст.82 КК РФ відстрочено реальне відбування покарання до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чотирнадцятирічного віку.
Також ОСОБА_4 засуджено вироком Центрального районного суду м.Кемерово від 15.12.2009 року з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Кемеровського обласного суду від 04.03.2010 року, за ст.30 ч.1 - ст.228.1 ч.3 п. г КК Російської Федерації із застосуванням ст.64 КК РФ до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років без штрафу. У відповідності до ст.70 КК РФ до призначеного покарання цим вироком частково

приєднано не відбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м.Кемерово від 23.03.2006 року і остаточно призначено покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі без штрафу, з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму, рахуючи строк покарання з 15.12.2009 року. Зараховано засудженій ОСОБА_4 у строк покарання час тримання під вартою до судового розгляду за вироком Заводського районного суду м.Кемерово від 23.03.2006 року з 07.03.2006 року по 23.03.2006 року, а також строк перебування під вартою до судового розгляду за вироком Центрального районного суду м.Кемерово від 15.12.2009 року з 03.11.2009 року по 15.12.2009 року. У відповідності до постанови Омутнинського районного суду Кіровської області від 14.03.2014 року із вироку Заводського районного суду м.Кемерово від 23.03.2006 року виключено вказівку про засудження ОСОБА_4 на підставі ч.1 ст.234 та ч.3 ст.69 КК РФ, у зв`язку з чим ОСОБА_4 слід вважати засудженою на підставі ч.1 ст.228.1 КК РФ до покарання у вигляді 4 роки позбавлення волі. Також на підставі вищезазначеної постанови вирок Центрального районного суду м.Кемерово від 15.12.2009 року з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Кемеровського обласного суду від 04.03.2010 року, приведено у відповідність з діючим законодавством, в саме відповідно до ст.70 КК РФ приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м.Кемерово від 23.03.2006 року і остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у вигляді 7 років 4 місяці позбавлення волі з відбуттям покарання у виправній колонії загального режиму.
Відповідно до ст.7 ч. 1 Кримінального Кодексу України, громадяни України, які вчинили злочини за межами своєї держави, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом.
Санкція ст.228.1 ч.1 КК Російської Федерації, незаконний збут наркотичних засобів, передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від чотирьох до восьми років.
Відповідно до діючого законодавства України, незаконний збут наркотичних засобів кваліфікується за ст.307 ч.1 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років.
Санкція ст.234 ч.1 КК Російської Федерації, незаконний збут отруйних речовин, які не є наркотичними засобами або психотропними речовинами, передбачає покарання у виді штрафу у розмірі до сорока тисяч рублів або в розмірі заробітної плати або іншого доходу засудженого за період до трьох місяців, або обов`язковими роботами на строк до ста вісімдесяти годин, або виправними роботами на строк до одного року, або обмеження волі на строк до трьох років.
Відповідно до діючого законодавства України, незаконний збут отруйних речовин, які не є наркотичними засобами або психотропними речовинами, кваліфікується за ст.321 ч.1 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 850 до 1700 гривень) або арешту на строк від трьох до шести місяців, або позбавлення волі на строк до трьох років.
Санкція ст.228.1 ч.3 п. г КК Російської Федерації, незаконний збут наркотичних засобів, вчинений у особливо великих розмірах, передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до двадцяти років з штрафом у розмірі до одного мільйона рублів або в розмірі заробітної плати або іншого доходу засудженого за період до п`яти років або без такого.
Відповідно до діючого законодавства України, незаконний збут наркотичних засобів, вчинений у особливо великих розмірах, кваліфікується за ст.307 ч. 3 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.
Згідно ч.1 ст.30 КК Російської Федерації, готуванням до злочину є підшукування, виготовлення або пристосування особою засобів чи знарядь вчинення злочину, підшукування співучасників злочину, змова на вчинення злочину або інше умисне створення умов для вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з незалежних від цієї особи обставин.
Вказаній нормі закону Російської Федерації відповідає ч.1 ст.14 КК України, відповідно до якої готуванням до злочину є підшукування або пристосування засобів чи знарядь, підшукування співучасників або змова на вчинення злочину, усунення перешкод, а також інше умисне створення умов для вчинення злочину.
Частиною 1 статті 64 КК РФ визначено, що при наявності виняткових обставин, пов`язаних з цілями і мотивами злочину, роллю винного, його поведінкою під час і після вчинення злочину, та інших обставин, які суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки злочину, а також при активному сприянні учасника групового злочину розкриттю цього злочину покарання може бути призначено нижче нижчої межі, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, або суд може призначити більш м`який вид покарання, ніж передбачено цією статтею, або не застосовувати додатковий вид покарання, передбачений в якості обов`язкового. Частиною 2 цієї статті визначено, що винятковими можуть бути визнані як окремі пом`якшуючі обставини, так і сукупність таких обставин.
Вказаній нормі закону Російської Федерації відповідає ч.1 ст.69 КК України, відповідно до якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.69 КК України, на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ч. 1 ст.69 КК Російської Федерації, при сукупності злочинів покарання призначається окремо за кожний вчинений злочин. Згідно ч.3 ст.69 КК РФ, якщо хоча б за один із злочинів вчинених у сукупності, є тяжким або особливо тяжким злочином, то остаточне покарання призначається шляхом часткового або повного складання покарань. При цьому остаточне покарання у виді позбавлення волі не може перевищувати більше ніж на половину максимальний строк покарання у виді позбавлення волі, передбачений за найбільш тяжке з вчинених злочинів.
Вказаній нормі закону Російської Федерації відповідає ч. 1 ст.70 КК України, у якій зазначено, що при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Згідно ч.2 ст.70 КК України, при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.
Згідно ч.1 ст.70 КК РФ, при призначенні покарання за сукупністю вироків до покарання, призначеного за останнім вироком суду, частково або повністю приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком суду. Згідно ч.4 ст.70 КК РФ, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком суду.
Вказаній нормі КК Російської Федерації відповідає стаття 71 КК України, відповідно до частини 1 якої, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно ч.2 ст.71 КК України, при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Згідно ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Відповідно до ч.1 ст.82 КК Російської Федерації, засудженим вагітним жінкам і жінкам, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі та особливо тяжкі злочини проти особи, суд може відстрочити реальне відбування покарання до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку.
Вказаній нормі КК Російської Федерації відповідає ст.79 КК України. Згідно ч.1 вказаної статті цього Кодексу, у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі та особливо тяжкі злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.
Відповідно до ст. 610 ч. 4 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків : 1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України ; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначений вироком суду іноземної держави.
Враховуючи всі вищевикладені обставини суд, вважає за необхідне привести у відповідність із законодавством України вирок Заводського районного суду м.Кемерово від 23.03.2006 року, яким громадянку України ОСОБА_4 засуджено за ст.228.1 ч.1 КК Російської Федерації до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. А також у відповідності до ст.82 КК РФ відстрочено реальне відбування покарання до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чотирнадцятирічного віку.
Визначити, що за вказаним вироком суду Російської Федерації відповідальність за кримінальне правопорушення за законодавством України передбачена ст.307 ч.1 КК України та у відповідності до ст.79 КК України - звільнення від відбування покарання з випробуванням до досягнення дитиною семирічного віку.
Також суд вважає за необхідне: привести у відповідність із законодавством України вирок Центрального районного суду м.Кемерово від 15.12.2009 року з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Кемеровського обласного суду від 04.03.2010 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ст.30 ч.1 - ст.228.1 ч.3 п. г КК Російської Федерації із застосуванням ст.64 КК РФ до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років без штрафу та у відповідності до ст.70 КК РФ до призначеного покарання цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м.Кемерово від 23.03.2006 року із врахуванням постанови Омутнинського районного суду Кіровської області від 14.03.2014 року і остаточно призначено покарання у виді 7 (семи) років 4 (чотири) місяці позбавлення волі без штрафу.
Визначити, що за вказаним вироком суду Російської Федерації відповідальність за кримінальне правопорушення за законодавством України передбачена ст.14 ч.1 - ст.307 ч.3 КК України із застосуванням ст.69 КК України призначено покарання нижче найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, ст.71 КК України - часткового складання покарань за сукупністю вироків.
Керуючись ст.9 Конституції України, ст.ст.9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року. ст.ст.371, 372, 610 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
Клопотання Міністерства юстиції України задоволити.
Визначити, що кримінальна відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженою громадянкою України ОСОБА_4 відповідно до вироку Заводського районного суду м.Кемерово Російської Федерації від 23.03.2006 року, передбачена ст.307 ч.1 КК України.
Строк відбування покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню ОСОБА_4 на підставі вироку Заводського районного суду м.Кемерово Російської Федерації від 23.03.2006 року, визначити за ст.307 ч.1 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
У відповідності до ст.79 КК України звільнити засуджену від відбування покарання з випробуванням до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , семирічного віку.
Визначити, що кримінальна відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженою громадянкою України ОСОБА_4 відповідно до вироку Центрального районного суду м.Кемерово Російської Федерації від 15.12.2009 року з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Кемеровського обласного суду від 04.03.2010 року, передбачена ст.14 ч.1 - ст.307 ч.3 КК України.
Строк відбування покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню ОСОБА_4 на підставі вироку Центрального районного суду м.Кемерово Російської Федерації від 15.12.2009 року з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Кемеровського обласного суду від 04.03.2010 року, визначити за ст.14 ч.1 - ст.307 ч.3 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років. У відповідності до ст.71 КК України шляхом часткового складання покарань за сукупністю вироків остаточно до відбуття призначити 7 (сім) років 4 (чотири) місяці позбавлення волі. Рахувати строк відбування покарання з 15.12.2009 року.
Зарахувати засудженій ОСОБА_4 у строк покарання час тримання під вартою до судового розгляду за вироком Заводського районного суду м.Кемерово РФ від 23.03.2006 року з 07.03.2006 року по 23.03.2006 року, а також строк перебування під вартою до судового розгляду за вироком Центрального районного суду м.Кемерово РФ від 15.12.2009 року з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Кемеровського обласного суду Російської Федерації від 04.03.2010 року, з 03.11.2009 року по 15.12.2009 року.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга через цей суд до апеляційного суду Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженою з моменту вручення її копії.

Головуючий ОСОБА_1