Справа № 755/8902/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002726 від 25.02.2015 року за обвинуваченням

Філіппов ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської Федерації, чуваш, громадянин України, з середньо технічною освітою, не працюючого, не одруженого, без постійного місця проживання та реєстрації, раніше судимого 21.12.1998 року Ленінградським районним судом м. Києва за ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 3, 193 ч. 3, 145 ч. 1, 42 КК України до 5 років позбавлення волі, та судовим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.08.2001 року замінено не відбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі на умовне засудження з іспитовим строком 2 роки і 9 днів,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, -

в с т а н о в и в :
Під час досудового розслідування, на підставі положень ст. 468 КПК України, 27.03.2015 року між ОСОБА_6 та потерпілими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожним окремо, укладено угоду про примирення, у рамках даного кримінального провадження, у зв`язку з чим прокурором, на виконання вимог ч. 1 ст. 474 КПК України, направлено до суду обвинувальний акт з підписаними сторонами угодами.

Ухвалою суду, згідно ч. 1 ст. 314 КПК України, призначено підготовче судове засідання, на розгляд у якому, винесено питання регламентовані ст.ст. 314-316, 474 КПК України та безпосередньо можливості затвердження укладеної угоди.

Обвинувачений, в підготовчому судовому засіданні, розуміючи наслідки затвердження угод та права визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, просив суд затвердити угоди про примирення і призначити узгоджену в них міру покарання, при цьому беззастережно визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 162, ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 162 КК України в повному обсязі сформульованого обвинувачення та зазначив, що в повній мірі розуміє наслідки не виконання останніх, визначені ст. 476 КПК України.

Потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен окремо, розуміючи наслідки укладання та затвердження угод, визначені ст. 473 ч.1 п. 2 КПК України, у підготовчому судовому засіданні, вважали за необхідне угоди затвердити.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні, зауважив, що при укладенні даних угод були дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, тож просив ці угоди затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання та інші передбачені заходи.

Суд, заслухавши думку сторін угод та прокурора, дослідивши матеріали судового та кримінального проваджень, перевіривши угоди на відповідність вимогам Кримінального процесуального Кодексу України (далі КПК України) та закону приходить до наступного.

Статтею 468 КПК України регламентовано, що в кримінальному провадженні може бути укладена угода між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно до ч. 3 ст. 469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Згідно з даними угодами, її сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України визнаючи, шляхом їх укладення доведеним, що 03.05.2002 року, у нічний час доби ОСОБА_6 приїхав на житловий масив Борщагівка.

Перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 він побачив вікно балкона однієї з квартир, що розташована на першому поверсі даного будинку, де не було світла.

В цей час у ОСОБА_6 виник умисел на незаконне проникнення у вищевказану квартиру. Після цього, останній, взявши камінь, пошкодив скло вікна квартирки квартири АДРЕСА_2 що розташоване на першому поверсі даного будинку та намагався незаконно проникнути в дану квартиру.

Після цього ОСОБА_6 був затриманий працівниками міліції.

Також, 06.07.2003 року, у нічний час доби, ОСОБА_6 приїхав на житловий масив Лівобережний.

Перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 він побачив відчинену квартирку кухні, однієї з квартир, що розташована на другому поверсі даного будинку. В цей час у ОСОБА_6 виник умисел на незаконне проникнення в вищевказану квартиру. Після цього, останній по решітці вікна, що розташоване на першому поверсі даного будинку, піднявся на другий поверх та через вікно квартирки незаконно проник на кухню квартири АДРЕСА_4 .

Після цього, ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_5 був затриманий працівниками міліції.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, оскільки своїми умисними діями вчинив незаконне проникнення до житла та незакінчений замах на незаконне проникнення до житла, відповідно.

Сторонами угод визначено узгоджене ними покарання, яке ОСОБА_6 повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме обмеження волі на строк 1 рік 7 місяців 20 днів.

Суд переконався, що укладення угод сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Також, доведено до відома сторін угод наслідки їх укладення та затвердження, регламентовані ст. 473 КПК України, наслідки не виконання, визначені ст. 476 КПК України.

Однак, безпосередньо в самих угодах про примирення не викладено усі імперативні реквізити останніх, визначені ст. 471 КПК України, а їх ініціювання та укладення було здійснено не у відповідності до положень ст. 469 КПК України враховуючи таке.

Угоди підписано від імені підозрюваного ОСОБА_8 , однак така особа не підозрювалася слідством взагалі у вчинені будь-яких злочинів, оскільки, на думку слідства, вказані в угодах злочини вчинив Філіппов ОСОБА_9 , що також убачається і з обвинувального акту у провадженні.

При цьому, покарання сторонами угоди визначено не у відповідності до положень ст. ст. 50, 65-67, 70-71 КК України, без урахування характеру та тяжкості висунутого обвинувачення, а саме: його класифікації за ст. 12 КК України, особливостей обставин вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступіня тяжкості наслідків, що настали, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують останнє.

Зокрема, ОСОБА_6 раніше судимий 21.12.1998 року Ленінградським районним судом м. Києва за ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 3, 193 ч. 3, 145 ч. 1, 42 КК України до 5 років позбавлення волі, та 11.08.2001 року звільнений з Кременчугської виправної колонії № 69 згідно Закону України Про амністію за судовим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчуга від 05.07.2001 року з іспитовим строком на 2 роки 9 днів.

З постанови Крюківського районного суду м. Кременчуга від 10.08.2001 року, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, які були надані прокурором на ознайомлення суду у підготовчому судовому засіданні, убачається, що ОСОБА_10 не був звільнений від покарання на підставі амністії, а останньому згідно ст. 6 Закону України Про амністію було замінено не відбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі на умовне засудження з іспитовим строком 2 роки і 9 днів.

Згідно ст. 14 Закону України Про амністію N 2593-III від 05.07.2001 року, у разі застосування амністії до осіб, яким замінюється невідбута частина покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк на умовне засудження, суд встановлює іспитовий строк на строк невідбутої частини покарання. Строк погашення судимості цим особам вирішується відповідно до частини третьої статті 55 Кримінального кодексу України. Якщо особа, до якої було застосовано амністію на підставі статті 6 цього Закону, протягом невідбутої частини покарання вчинить новий злочин, суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтею 43 Кримінального кодексу України.

Частина 3 статті 55 Кримінального кодексу України, який був чинний на час прийняття Закону Про амністію N 2593-III від 05.07.2001 року, тобто 1960 року, регламентує, що якщо особа у встановленому законом порядку була достроково звільнена від покарання, то строк погашення судимості обчислюється, виходячи з фактично відбутого покарання з моменту звільнення від відбування покарання (основного і додаткового). В разі, якщо невідбуту частину позбавлення волі замінено більш м`яким покаранням, строки погашення судимості обчислюються, виходячи з відбутого строку позбавлення волі, з моменту відбуття більш м`якого покарання (основного і додаткового).

Стаття 43 Кримінального кодексу України, який був чинний на час прийняття Закону Про амністію N 2593-III від 05.07.2001 року, тобто 1960 року, регламентує призначення покарання за кількома вироками та зокрема вказує на те, що якщо засуджений після винесення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Кримінальний кодекс України прийнятий 5 квітня 2001 року за № 2341-III набрав чинності з 01.09.2001 року.

Згідно Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року правила, встановлені Кримінальним кодексом України 1960 року щодо давності, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, погашення і зняття судимості, поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом, за винятком випадків, якщо цим Кодексом пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб. У разі призначення покарання за сукупністю злочинів, вчинених до набрання чинності цим Кодексом, застосовується стаття 42 Кримінального кодексу України 1960 року. Якщо хоча б один із злочинів, що входять у сукупність, вчинений після набрання чинності цим Кодексом, то застосовується стаття 70 або частина друга статті 103 цього Кодексу. Якщо особа, яка відбуває покарання, вчинить після набрання чинності цим Кодексом новий злочин, то при призначенні їй покарання за сукупністю вироків застосовується стаття 71 або частина друга статті 103 цього Кодексу.

Дані злочини, згідно обвинувального акту, було вчинено обвинуваченим 03.05.2002 року та 06.07.2003 року, тобто в період умовного засудження та дії іспитового терміну, адже останній мав би бути закінчений 19.08.2003 року (10.08.2001 року + 2 роки 9 днів), однак при погодженні міри покарання ОСОБА_10 сторонами угод не звернуто уваги на дану обставину та вимоги ст.ст. 70, 71 КК України, тобто взагалі не визначено покарання при наявності кількох злочинів у порядку ст. 70, та кількох вироків згідно з ст. 71, та не враховано Постанову Пленуму ВСУ Про призначення покарань, а саме абз. 2 п. 23, яким визначено, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Крім того, з вимоги на судимість, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, які були надані прокурором на ознайомлення суду у підготовчому судовому засіданні, убачається, що до обвинуваченого було застосовано акт амністії судовим рішенням від 05.07.2011 року, а умовне засудження з іспитовим строком 2 роки і 9 місяців, що прямо суперечить змісту судового рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області.

Пунктом 1 частини 7 статті 474 КПК України регламентовано, що суд відмовляє у затверджені угоди, коли умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону.

Окрім того, згідно з п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Таким чином, судом, у підготовчому судовому засіданні, встановлено, що умови даної угоди не в повній мірі відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України та закону.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України, відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Тобто імперативно визначено, що суд у підготовчому судовому засіданні повинен повернути прокурору обвинувальний акт та/або кримінальне провадження, у разі коли останній не відповідає вимогам КПК та/або коли відмовляє у затвердженні угоди, саме у підготовчому засіданні.

При цьому, положення ч. 7 ст. 474 КПК України, про продовження судового провадження у загальному порядку у разі відмови в затвердженні угоди, у даному випадку застосовані бути не можуть, оскільки вони застосовуються лише коли угоду було укладено на етапі судового розгляду (судовий розгляд здійснюється після постановлення ухвали суду про його призначення), у даному ж випадку слід керуватися даною нормою, однак в частині, яка регламентує, що у разі відмови в затвердженні угоди, укладеної на етапі досудового розслідування, останнє продовжується у загальному порядку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про неможливість затвердження угод про примирення між сторонами шляхом ухвалення вироку і призначення обвинуваченому узгодженої міри покарання, у зв`язку з чим слід повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Окремо, слід звернути уваги, прокурору, який затвердив обвинувальний акт, а саме ОСОБА_11 на надзвичайну низьку якість складання останнього та наявність у ньому завідомо недостовірних відомостей.

Так, в обвинувальному акті вказано наступне (дослівно): раніше судимий 21.12.1998 року Ленінградським районним судом м. Києва за ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 3, 193 ч. 3, 145 ч. 1, 42 КК України до 5 років, 11.08.2001 року звільнився з Кременчугської виправної колонії № 69, згідно закону України про амністію за рішенням Крюковського районного суду м. Кременчука від 05.07.2001 року умовно-достроково на 2 роки 9 днів, однак останній звільнений на підставі акту амністії за судовим рішенням не від 05.07.2001 року, а від 10.08.2001 року.

В реєстрі матеріалів кримінального провадження вказано, що 03.06.2011 року у справі складено обвинувальний висновок та справу направлено до суду, а 28.12.2012 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва справу направлено для проведення додаткового розслідування, однак при дослідженні судом матеріалів кримінального провадження, які були надані прокурором на ознайомлення суду у підготовчому судовому засіданні, вказані відомості взагалі не підтвердилися, більше того, згідно матеріалів самої справи у цей час особа перебувала розшуку.

Крім того, при дослідженні судом матеріалів кримінального провадження, які були надані прокурором на ознайомлення суду у підготовчому судовому засіданні, встановлено наступне.

Кримінальну справу за фактом крадіжки від 03.05.2002 року було порушено 11.05.2002 року.
11.05.2002 року - обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

13.05.2002 року слідчим Святошинського РУ ухвалено постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_6

14.05.2002 року Святошинським районним судом м. Києва відмовлено у обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

03.07.2002 року прокурором Святошинського району м. Києва затверджено обвинувальний висновок за ст. 15. ч. 3 ст. 185 КК України.

15.04.2003 року обвинуваченого оголошено Святошинським районним судом м. Києва у розшук.

Однак, судом при дослідженні матеріалів справи вказаного судового рішення не виявлено взагалі.

Так, з протоколу судового засідання Святошинського районного суду м. Києва у даній справі від 15.04.2003 року убачається, що в ньому приймали участь суддя, секретар с/з та прокурор; у с/з прокурор висловив позицію про необхідність оголошення обвинуваченого у розшук після чого суд, дослідивши матеріали справи видалявся до нарадчої кімнати по виходу з якої проголосив певну постанову, однак яку зрозуміти не можливо, так як в протоколі не вказано яку саме, а сама ж постанова суду за 15.04.2003 року у справі відсутня, наявні лише супровідні листи про направлення її на виконання.

04.09.2009 року - Святошинським районним судом м. Києва провадження у справі поновлено та направлено справу для об`єднання до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві.

Тобто, з моменту вчинення злочину і до оголошення в розшук обвинуваченого за даним епізодом минуло 11 місяців і 4 дні.

В подальшому, 02.11.2009 року слідчим Дніпровського РУ ОСОБА_12 справу було прийнято до свого провадження.

Кримінальну справу за фактом крадіжки від 06.07.2003 року було порушено 06.07.2003 року.
06.07.2003 року слідчим Дніпровського РУ ухвалено постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

06.07.2003 року обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

09.07.2003 року обвинуваченого звільнено з ІТТ на підставі постанови прокурора ОСОБА_13 .

У провадженні міститься підписки про невиїзд від 09.07.2003 року відібрана у обвинуваченого, однак остання не підписана слідчим РУ ОСОБА_14 , тобто особою, яка її відбирала, через, що даний процесуальний документ не відповідає КПК України 1960 року та не свідчить про те, що у обвинуваченого виник певний обов`язок перед слідством.

14.07.2003 року обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

17.07.2003 року - Дніпровським районним судом м. Києва обвинуваченому було продовжено строк затримання до 10 діб.

24.07.2003 року обвинуваченого звільнено з ІТТ на підставі постанови прокурора ОСОБА_13

01.08.2003 року слідчим РУ обвинуваченого оголошено у розшук.

15.08.2007 року обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

15.08.2007 року слідчим РУ поновлено слідство у справі.

17.08.2007 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, однак дана постанова слідчого ОСОБА_15 нею не підписана, як і відібрана у обвинуваченого підписка про невиїзд через, що дані процесуальні документу не відповідає КПК України 1960 року та не свідчать про те, що у обвинуваченого виник певний обов`язок перед слідством.

19.08.2007 року слідчим РУ обвинуваченого оголошено у розшук, слідство зупинено.

02.11.2009 слідчим РУ ОСОБА_12 було постановлено у зупиненому провадженні без його відновлення (постанова не виявлена судом при дослідженні матеріалів) рішення при прийняття справи до свого провадження та об`єднання самих справ.

Тобто, з моменту вчинення злочину і час коли обвинувачений не перебував у розшуку минуло 29 днів (з 06.07.2013 року по 31.07.2013 року = 25 днів; 15.08.2007 року по 18.08.2007 року = 4 дні).

02.11.2009 року кримінальні справи за фактами крадіжки від 03.05.2002 року та 06.07.2003 року об`єднано в єдину.

02.11.2009 року обвинуваченого знову оголошено у розшук, хоча дані про те, що станом на 02.11.2009 року слідство було не зупинено провадження не містить, тобто це друге процесуальне рішення слідчого про розшук однієї ж і тієї особи у одній і тій же справі.

03.06.2011 року у справі складено обвинувальний висновок та справу направлено до суду (згідно реєстру матеріалів кримінального провадження складеного слідчим ОСОБА_16 , однак іншими матеріалами дані відомості не підтверджуються).
28.12.2012 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва справа направлено для проведення додаткового розслідування (згідно реєстру матеріалів кримінального провадження складеного слідчим ОСОБА_16 , однак іншими матеріалами дані відомості не підтверджуються).
04.08.2014 року о 13 год. 00 хв. ОСОБА_6 був затриманий та на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва поміщений під варту, тобто з цього часу від слідства не переховувався.

І тільки 25.02.2015 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення злочину, що мав місце 06.07.2003 року, та 04.03.2015 року за злочином від 03.05.2002 року.

04.03.2015 року дані провадження об`єднано в єдине в ЄРДР.

30.03.2015 року у справі складено обвинувальний акт слідчим, який затверджено прокурором 27.04.2015 року.

Повідомлення про підозру судом при дослідженні матеріалів виявлено не було взагалі, про те, що обвинувачений повідомлявся про підозру у вчиненні даних злочинів також не вбачається й зі складеного слідчим реєстру матеріалів.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 КК України 1960 р. та ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від слідства або суду. У випадку з`явлення особи із зізнанням або її затримання строк давності відновлюється та продовжує тривати. Час, який минув від моменту вчинення злочину до моменту, коли особа почала переховуватися від слідства або суду, не втрачає значення, він зберігається й зараховується у строк давності. Особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину, а не затримання, минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Початок обчислення - день вчинення злочину, кінець - день набрання вироком законної сили. Тож будь-які процесуальні дії з притягнення особи до кримінальної відповідальності не припиняють сплив строків давності. Обчислення їх проводиться аж до набрання вироком суду законної сили.

За змістом ч. 2 ст. 48 КК України 1960 р. та ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до його закінчення особа вчинила новий злочин.

При цьому, системний аналіз положень КК України та зокрема його ст. 49 свідчить, що переривання строку давності відбувається тоді, коли до закінчення вказаних у законі строків давності особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. У такому разі частина строку давності, що спливла до вчинення нового злочину, втрачає своє значення, й обчислення строку давності за перший злочин починається від дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин і поглинанню та складанню не підлягають. Якщо до закінчення строку давності особа вчинила новий злочин невеликої тяжкості, перебіг строку давності за попередній злочин продовжується, а строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за новий злочин спливає на загальних підставах.
Так, ОСОБА_6 слідством обвинувачується у вчиненні злочинів за ч. 1 ст. 162 КК України, тобто відповідно до ст. 12 КК України, останні є злочинами невеликої тяжкості, а тому перебіг строку давності за перший злочин продовжується, а строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за новий злочин спливає на загальних підставах.

Тобто, станом на цей час, з дня вчинення злочину, що мав місце 03.05.2002 року минув 1 рік 9 місяців 2 дні (9 місяців 28 днів (02.06.2015 року по 04.08.2014 року) + 11 місяців 4 дні) та того, що стався 06.07.2013 року 10 місяців і 27 дні (29 днів + 9 місяців 28 днів (02.03.2015 року по 04.08.2014 року).

Поряд з цим, слід звернути увагу прокурору, який затвердив обвинувальний акт, а саме ОСОБА_11 , на те, що відповідно до усіх без виключення вимог на судимість, які суд мав змогу проаналізувати, убачається що вони взагалі не містять відомостей про розшук обвинуваченого, як за постановою Святошинського районного суду м. Києва, так і постановами слідчих Дніпровського РУ, а наявні дані, що 07.07.2003 року Дніпровським РУ порушено справу, запобіжний захід не обирався, хоча згідно матеріалів справи, останні містять дві постанови слідчих про обрання запобіжних заходів, що правда вони ними не підписані, та що 04.08.2014 року за рішенням суду перебуває у слідчому ізоляторі, що в світлі позиції Верховного суду України висвітленої у справі № 5-1кс15 (від 19.03.2015 ), оскільки при з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, яка вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку. Разом з тим на особу, яка вчинила злочин, законодавством не покладається обов`язок самовикриття, а тому, якщо вона до моменту виникнення вказаного обов`язку, в порядку реалізації конституційного права на свободу пересування, змінила місце свого проживання (навіть і з метою уникнення кримінальної відповідальності), про юридично значуще ухилення від слідства говорити не можна, через що вказані відомості підлягають ретельній перевірці.

При цьому слід врахувати той факт, що не дивлячись на те, що обвинувачений перебував у розшуку з 2002 року, 17.08.2007 року слідчим РУ ОСОБА_15 ухвалено постанову про обрання запобіжного заходу підписку про невиїзд, оскільки ОСОБА_6 не має намірів скриватися від слідства та суду, саме рішення нею не підписане, що свідчить про те, що станом на 17.08.2007 року, останній більш за все не усвідомлював, що в нього вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом та що йому заборонено змінювати місце проживання.

В свою чергу, ухвалюючи 24.07.2003 року постанову про обрання міри запобіжного заходу слідчий ОСОБА_14 вказав у постанові, що ОСОБА_17 не имеет цели скрытия от суда и следствия, у звязку з чим обирає запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, однак процесуальне рішення слідчого взагалі не містить адреси за якою підсудному було обрано такий запобіжний захід та саму підписку про невиїзд, що свідчить про те, що станом на 24.07.2003 року, останній більш за все не усвідомлював, що в нього вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом та що йому заборонено змінювати місце проживання.

Починаючи з 17.08.2007 року по лютий 2015 року матеріали кримінального провадження взагалі розшукових чи будь-яких інших процесуальних документів, службової переписки взагалі не містили, що свідчить про те, що у цей час розшук відносно особи фактично протягом більше ніж 7 років не здійснювався, а містив формальні ознаками (постанову слідчого про розшук, при відсутності відомостей у вимозі на судимість та даних про направлення даної постанови куди небудь) для виконання, через що обвинувачений, більш за все, не усвідомлював, що в нього вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом та що йому заборонено змінювати місце проживання.

За таких умов, стороні обвинувачення слід перевірити версію можливості закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінчення строків регламентованих ст. 49 КК України.

Вирішуючи питання запобіжного заходу щодо обвинуваченого, суд виходить з наступного.

Пунктом 9 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, регламентовано, що запобіжні заходи, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, а відповідно до ст. 156 КПК України (в редакції 1960 року) при поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою обчислюється з моменту надходження справи прокурору і не може перевищувати двох місяців.

Тобто, за правилами КПК України 1960 року продовжують дію лише ті запобіжні заходи, які застосовані під час дізнання та досудового слідства, однак обвинуваченому запобіжний захід був застосований у ході судового розгляду судом, а слідством було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, хоча в складеному слідчим реєстрі заперечується сам факт застосування будь-яких запобіжних заходів, оскільки в реєстрі з даного питання відомості відсутні, як і про судове рішення від 15.04.2003 року тож, у даному судовому засіданні, при розгляді питання його продовження, суд виходячи з положень КПК України 2012 року та практики ЄСПЛ, враховуючи не надання суду для аналізу судового рішення Святошинського районного суду м. Києва про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вважає за необхідне керуватися нормами КПК України 2012 року.

Так, згідно пункту 12 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом.

З реєстру матеріалів у провадженні складеного слідчим ОСОБА_16 убачається, що 28.12.2012 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва справа направлено для проведення додаткового розслідування.
Тобто, з 28.12.2012 року розслідування даного кримінального провадження здійснюється за КПК України 2012 року.

Відповідно до ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання. У строк тримання під вартою включається час перебування особи в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи. У разі повторного взяття під варту особи в тому ж самому кримінальному провадженні строк тримання під вартою обчислюється з урахуванням часу тримання під вартою раніше.

Так, обвинувачений був затриманий в останнє 04.08.2014 року, згідно повідомлення слідчого ізолятора.

До цього часу обвинувачений перебував під вартою в такий період:

11.05.2002 року - обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

13.05.2002 року слідчим Святошинського РУ ухвалено постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_6

14.05.2002 року Святошинським районним судом м. Києва відмовлено у обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Тобто, чотири дні.
06.07.2003 року обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

09.07.2003 року обвинуваченого звільнено з ІТТ на підставі постанови прокурора ОСОБА_13 .

Тобто, чотири дні.
14.07.2003 року обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

17.07.2003 року - Дніпровським районним судом м. Києва обвинуваченому було продовжено строк затримання до 10 діб.

24.07.2003 року обвинуваченого звільнено з ІТТ на підставі постанови прокурора ОСОБА_13 .

Тобто, одинадцять днів.
15.08.2007 року обвинуваченого затримано слідчим РУ у порядку ст. 115 КПК України 1960 року.

17.08.2007 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Тобто, три дні.
28.12.2012 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва справа направлено для проведення додаткового розслідування (згідно реєстру матеріалів кримінального провадження складеного слідчим ОСОБА_16 , однак іншими матеріалами дані відомості не підтверджуються).
04.08.2014 року о 13 год. 00 хв. ОСОБА_6 був затриманий та на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва та поміщений під варту.

25.02.2015 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення злочину, що мав місце 06.07.2003 року, та 04.03.2015 року за злочином від 03.05.2002 року.

04.03.2015 року дані провадження об`єднано в єдине в ЄРДР.

Тобто, сім місяців.
Загалом, на час унесення відомостей до ЄРДР за першим епізодом, а саме 25.02.2015 року, обвинувачений знаходився під вартою понад 7 місяців, а на час судового розгляду понад 10 місяців.

В той же час, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати шести місяців - у кримінальному провадженні щодо злочинів невеликої або середньої тяжкості.
Однак, дану правову норму слідством було грубо проігноровано, не забезпечено захист конституційних прав обвинуваченого, у зв`язку з чим останній, на підставі ст. 197 КПК України з урахуванням норм ст. 206 КПК України у редакції 2012 року, яка регламентує загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, підлягає негайному звільненню з-під варти, оскільки сукупний строк тримання під вартою підозрюваного/обвинуваченого у кримінальному провадженні щодо злочинів невеликої тяжкості, на час надходження провадження до суду першої інстанції, закінчився.

В той же час, суд враховує, що обвинувачений у провадженні порушив вимоги умов умовного звільнення, тобто не виправдав ступінь довіри наданий йому державою, перебував у розшуку більше 12 років, не одружений, не працює, без постійного місця проживання та реєстрації, однак позбавлений змоги застосувати до нього будь-який інший захід забезпечення кримінального провадження, враховуючи відсутність з даного питання клопотань сторони обвинувачення та такої доцільності, яка передбачена ст. 331 КПК України, враховуючи, що загальний строк утримання під вартою, визначений ст. 197 КПК України, закінчився.

При цьому, суд вважає за необхідне, враховуючи встановлення у даному підготовчому судовому засіданні порушень прав людини регламентованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме утримання під вартою поза межами строків передбачених ст. 197 КПК України, звернути уваги на неналежну якість здійснення досудового розслідування слідчим ОСОБА_16 начальника Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, через відсутність належного процесуального контролю за діями слідчого з боку групи прокурорів у провадженні, які також проігнорували положення КПК України, а саме групи прокурорів у провадженні ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 прокурора Дніпровського району м. Києва та окремо слід звернути уваги Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури на бездіяльність у даному провадженні АО Декань і Партнери та безпосередньо захисника ОСОБА_22 , які не дивлячись на наявність договору про надання правової допомоги від 27.03.2015 року жодних дій, у тому числі скраги у порядку ст. 206 КПК України, до суду не подавали ,чим самі сприяли подальшому безпідставному утриманню під вартою свого клієнта, що є неприпустимим.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-29, 314, 369-371, 373-374, 468-469, 471, 473-475 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
У затверджені угод про примирення укладених 27.03.2015 року між ОСОБА_6 та потерпілими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожним окремо, - відмовити.

Повторні звернення з угодами в даному кримінальному провадженні не є допустимими.

Кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002726 від 25.02.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, - повернути прокурору прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_11 для продовження досудового розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, - скасувати та негайно звільнити з під варти останнього у залі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження для відома та направити для розгляду та реагування згідно чинного законодавства начальнику Дніпровського РУГУ МВС України, Прокурору Дніпровського району м. Києва та КДКА.

С у д д я : ОСОБА_25 .В. Бірса