УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів за участю прокурора при секретарі ОСОБА_9 і ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

розглянувши в судовому засіданні 26 лютого 2015 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_7,

в с т а н о в и в:

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від

17 квітня 2014 року засуджено

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз - вироком Василівського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2013 року за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 3 роки,

за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 1 місяць.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2013 року і ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 2 місяці.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 6 березня 2014 року близько 00 годин, будучи в стані алкогольного сп'яніння, маючи умисел на заволодіння чужим майном, проник до приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» по АДРЕСА_1, звідки таємно повторно викрав гроші та майно, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 1 247, 65 гривень.

За апеляцією прокурора вирок місцевого суду в частині призначення засудженому покарання скасовано Апеляційним судом Запорізької області та постановлено свій вирок від 12 червня 2014 року.

Цим вироком ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 25 жовтня 2013 року і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 1 місяць. У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_7 просить вирок суду апеляційної інстанції змінити та пом'якшити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Зазначає, що при призначенні покарання судом 2-ї інстанції належним чином не враховано визнання його вини, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність прямого умислу на вчинення кримінального правопорушення, сімейний стан, позитивну характеристику за місцем проживання, відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_6 у повному обсязі, який не має претензій до нього;

- потерпілий ОСОБА_6 просить вирок апеляційного суду змінити та пом'якшити засудженому покарання до 1 року і 2 місяців позбавлення волі. Зазначає, що апеляційним судом не враховано його думку щодо відсутності претензій до засудженого ОСОБА_7, який відразу після вчинення кримінального правопорушення розкаявся, вибачився та відшкодував завдану ним шкоду у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення поданих скарг та про необхідність зміни судового рішення у порядку ст. 433 КПК України, перевіривши кримінальне провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій у касаційних скаргах не заперечуються.

Доводи касаційних скарг про призначення засудженому ОСОБА_7 апеляційним судом суворого покарання, не заслуговують на увагу.

При призначенні покарання ОСОБА_7 апеляційний суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про його особу та пом'якшуючі покарання обставини, на які є посилання в касаційних скаргах. Крім того, апеляційним судом ураховано й інші обставини справи, зокрема, неодноразове притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, за які звільнявся умовно - достроково та з випробуванням з іспитовим строком, а також вчинення нового злочину в період іспитового строку. Із урахуванням цих даних у сукупності апеляційний суд визнав можливим призначити засудженому покарання у мінімальній межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Отже, призначене судом 2-ї інстанції засудженому ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для його пом'якшення, як про це йдеться в касаційних скаргах засудженого та потерпілого, не знайдено.

Разом із тим, за результатами перевірки кримінального провадження встановлено, що апеляційним судом безпідставно враховано обставину, яка обтяжує покарання засудженого - повторність, оскільки ця обставина визначена як кваліфікуюча ознака складу злочину, за яким засуджено ОСОБА_7, а тому відповідно до ч. 4 ст. 67 КК України суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги потерпілого ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

У порядку ст. 433 КПК України вирок Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_7 змінити. Виключити із зазначеного судового рішення посилання суду на повторність як на обставину, що обтяжує покарання. У решті вирок щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10