У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Присяжнюк Т.І.,

суддів за участю прокурора

Гриціва М.І., Школярова
В.Ф., Гладкого
О.М.,

розглянула в судовому
засіданні в м. Києві 28 жовтня 2008 року кримінальну справу за касаційним поданням
прокурора, який брав участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій,
касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на вирок
Тисменицького районного суду Івано-Франківської
області від 22 грудня 2006 року та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від
2 квітня 2007 року.

Вказаним вироком засуджені:

ОСОБА_1,

1987 року народження, раніше не судимий,

- за ч. 4 ст. 187 КК
України із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки
6 місяців із конфіскацією належного йому майна;

- за ч.5 ст.
186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на
3 роки 4 місяці з конфіскацією майна;

- за ч.2 ст. 186 КК України
із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць;

- за ч.3 ст.185 КК
України до позбавлення волі строком на 3 роки.

На
підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на
3 роки 6 місяців з конфіскацією всього належного майна.

За
ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 357 КК України ОСОБА_1 виправдано.

ОСОБА_3,

1984 року народження, не судимий,

- за ч. 4 ст. 187 КК
України із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік
6 місяців із конфіскацією належного йому майна;

- за ч.5 ст.
186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на
1 рік 4 місяці з конфіскацією майна;

- за ч.3 ст. 185 КК України
із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 3 місяці;

- за ч.2 ст.185 КК
України до позбавлення волі строком на 1 рік.

На
підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на
1 рік 6 місяців з конфіскацією всього належного майна.

За
ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 357 та за ч.3 ст. 357 КК України ОСОБА_3 виправдано.

ОСОБА_4,

1984 року народження, не судимий,

- за ч. 4 ст. 187 КК України із
застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців
із конфіскацією належного йому майна;

- за ч.5 ст.
186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на
2 роки 4 місяці з конфіскацією майна;

- за ч.2 ст. 186 КК України
із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК
України за сукупністю злочинів засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на
2 роки 6 місяців з конфіскацією всього належного майна.

За
ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 357 та за ч.3 ст. 357 КК України ОСОБА_4 виправдано.

ОСОБА_5,

1965 року народження, не судимий,

- за ч.3 ст. 185 КК України
із застосуванням ст. 69 КК України до арешту строком на 6 місяців;

- за ст. 304 КК України
із застосуванням ст. 69 КК України до арешту строком на 4 місяці.

На
підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів засудженому визначено остаточне покарання у виді арешту строком на 6 місяців.

Зазначеним
вироком також засуджено ОСОБА_6, вирок щодо
якого у касаційному порядку не оскаржується.

Ухвалою
колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Івано-Франківської
області від 2 квітня 2007 року вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_1, ОСОБА_4 ОСОБА_3
засуджені за те, що на території Тисменицького та Тлумацького районів
Івано-Франківської області у складі організованої групи 20, 22 та 26 січня 2006
року шляхом вчинення грабежів відкрито заволоділи майном потерпілих ОСОБА_7 на
суму 987 грн., ОСОБА_8 на суму 60 грн., ОСОБА_9 на суму 573,20 грн.,ОСОБА_10 на
суму 433 грн., а всього чужим майном на загальну суму 2053,20 грн., а шляхом
вчинення розбоїв відкрито заволоділи майном потерпілих ОСОБА_12 на загальну
суму 3630 грн., ОСОБА_11 на загальну суму
598 грн., а всього чужим майном на загальну суму 4228 грн.

Крім того, 28 січня 2006 року близько 20 год.
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебуваючи на вул. Стуса у с. Березівка Тисменицького району
Івано-Франківської області, відкрито заволоділи мобільними телефонами
потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відповідно на суми 833 грн. та 820 грн.

В один з днів другої половини вересня 2003
року, близько 19 год., ОСОБА_1, будучи
неповнолітнім, проник у будинок потерпілого ОСОБА_16, що в с. Ворониця
Галицького району Івано-Франківської області, звідки таємно викрав гроші в сумі
1000 грн.

28 листопада 2005 року, близько 2 год.
ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_6 в с. Ворониця Галицького району
Івано-Франківської області проникли в житловий будинок ОСОБА_15, звідки таємно
викрали кольоровий телевізор марки „Оріон" на загальну суму 950 грн.

У ніч на 26 серпня 2005 р. ОСОБА_3, прибувши
на автомобілі марки „Фольксваген-Пасат" в с. Козино Тисменицького району Івано-Франківської
області, таємно проник в приміщення сільського відділення зв'язку, звідки
викрав майно на суму 623 грн.

На початку листопада 2005 р. в нічний час
ОСОБА_3з автомобіля марки АЗЛК-412 ИЄ, д/н НОМЕР_1, який належить потерпілому
ОСОБА_17, що знаходився біля будинку №3 по вул. Левинського в м.
Івано-Франківську, таємно викрав майно на загальну суму 1102 грн.

ОСОБА_5 у кінці квітня 2004 року близько 19
год. з господарського приміщення господарства потерпілого ОСОБА_16, що у с.
Ворониця Галицького району Івано-Франківської області, викрав майно на загальну
суму 1120 грн., втягнувши при цьому у злочинну діяльність свого малолітнього
сина - ОСОБА_18, 11 травня 1991 року народження.

У
касаційному поданні прокурора поставлено питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та направлення справи на новий судовий розгляд у зв'язку
з неправильною
кваліфікацією дій ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 КК України,
неправильним застосуванням при призначенні
покарання положень ст. 69 КК України і невідповідністю призначеного засудженим покарання
тяжкості вчинених злочинів та їх особам внаслідок м'якості.

У
касаційній скарзі захисникОСОБА_2, посилаючись
на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_3розбійних нападів у складі організованої злочинної групи не
вчиняв, просить вирок місцевого суду змінити, кваліфікувати дії ОСОБА_3 лише за ч.3 ст. 185 і ч.2 ст. 186 КК України і пом'якшити
призначене йому покарання, виключивши призначення додаткового покарання у виді конфіскації
майна. Також захисник вважає, що суд необґрунтовано стягнув з засудженого моральну
шкоду на користь потерпілої ОСОБА_12

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
прокурора, який підтримав касаційне подання, а касаційну скаргу просив залишити
без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційного
подання і касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга
захисника задоволенню не підлягає, а подання прокурора підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Як
убачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які
вони засуджені, відповідають фактичним обставинам справи, визнаних судом доведеними,
та ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених доказів, є правильними.
У касаційному поданні вказані висновки суду не оспорюються.

Доводи скарги захисника, що стосовно ОСОБА_3 висновки
суду не відповідають фактичним обставинам справи, що вказана особа розбійних
нападів у складі організованої групи не вчиняла, є безпідставними.

Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_3 у вчиненні ним розбійних нападів у складі організованої групи спільно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4відповідають фактичним обставинам справи,
обґрунтовані сукупністю розглянутих в судовому засіданні і наведених у вироку доказів.

Так, ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав свою вину у
співучасті в пограбуваннях потерпілих ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_11,ОСОБА_10 і
вказав, що виконував роль водія (т. 4, а.с. 260, 278-279).

Потерпілі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_12,
ОСОБА_11 у судовому засіданні показали, що відповідно 20, 22 та 26 січня у
вечірній час на них нападали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наносили їм тілесні ушкодження,
виривали з рук мобільні телефони або сумки та зникали з місця події на
автомобілі, який на них чекав (т.4, а.с.263-268).

Так, потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що 22 січня 2006 року
ввечері, коли вона виходила з кафе «Фортуна», вона побачила автомобіль
іноземного виробництва білого кольору, який її обігнав, заїхав у провулок, з
якого потім вийшли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 які напали на неї, нанесли удари в
обличчя та по тілу, вирвали сумку і поїхали на тому ж автомобілі, який на них
чекав (т. 4, а.с. 263-264). Такі ж показання щодо наявності на місці події автомобіля
білого кольору давала потерпіла ОСОБА_11

Винність ОСОБА_3 також підтверджується даними протоколу
відтворення обстановки та обставин події від 14 березня 2006 року за участю
ОСОБА_3 (т. 2, а с. 80-83), а також даними протоколу огляду речових доказів від
26 травня 2006 року, згідно з якими на дискеті, вилученій у ході проведення
виїмки у Тисменецькому відділенні КБ «Приватбанк», міститься дев'ять
фотознімків ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які 22 січня 2006 року після вчинення злочину
зняли у банкоматі кредитні кошти потерпілої ОСОБА_12 (т.1, а.с. 68-77).

Згідно з ч. 3 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим
організованою групою, якщо у його вчиненні брали участь три і більше особи, які
попередньо зорганізувалися у стійке об'єднання для вчинення цього та інших злочинів,
об'єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення
цього плану, відомого всім учасникам групи.

Аналіз приведених даних, взятих у їх сукупності,
дав підстави суду дійти правильного висновку щодо винності ОСОБА_3, а також ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у тому, що будучи об'єднаними єдиним злочинним
умислом, діючи згідно заздалегідь розробленого плану, схваленого
всіма членами злочинного угрупування, та попередньо розподіливши функції, а саме,
що ОСОБА_3керує автомобілем марки «Фольксваген-Пасат»,
а ОСОБА_1 з ОСОБА_4 шляхом вчинення грабежів та розбоїв відкрито
заволодівають майном потерпілих протягом 20, 22 та 26 січня 2006 року на території
Тисменицького та Тлумацького районів, тобто у вчиненні злочинів організованою групою.

Доводи скарги захисника про те, що
судом неправильно вирішений цивільний позов стосовно ОСОБА_3, є
невмотивованими, оскільки суд дійшов правильного висновку про те, що з засуджених
спричинену потерпілим матеріальну і моральну шкоду необхідно стягувати
солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Доводи касаційного подання про те,
що кваліфікуючи дії ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 КК України, суд
безпідставно визнав їх винними у вчиненні нападу (розбою) із застосуванням
насильства, небезпечного для життя чи здоров'я, оскільки потерпілим були
спричинені легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я, є
необгрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 187 КК України розбоєм є напад з метою
заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи
здоров'я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого
насильства.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 «Про судову практику в справах про корисливі злочини проти
приватної власності» від 25 грудня 1992 року (з наступними змінами і
доповненнями) насильством, небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого, визнається заподіяння легкого
тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я або
короткочасну втрату працездатності…, а також інші насильницькі дії, які не
призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров'я в
момент заподіяння. До останніх, зокрема, відноситься насильство, що призвело до
втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, скидання з висоти
тощо (п. 10 постанови).

Так, відповідно до даних висновку судово-медичної експертизи від 22 травня 2006 року потерпілій ОСОБА_11 були
спричинені легкі тілесні ушкодження, які викликали короткочасний розлад
здоров'я (т. 1, а.с. 144-146). Потрепіла ОСОБА_12 у судовому засіданні
показала, що під час нападу на неї від
спричинених ударів вона втратила свідомість (а.с. 264).

Таким чином висновки суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 КК України з інкримінуванням вчинення нападу (розбою) із
застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров'я, є правильними.

Водночас
необхідно визнати обгрунтованими доводи касаційного подання про невідповідність призначеного засудженим ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 покарання
тяжкості вчинених злочинів та їх особам внаслідок м'якості.

При призначенні покарання суд
повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України щодо загальних положень
призначення покарання з метою реалізації принципів законності, справедливості,
обгрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно
до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого
злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Призначення
більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливе згідно з положеннями ст.
69 КК України, якщо за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно
знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивуваши
своє рішення, ухвалить відповідне рішення.

Як убачається з вироку суду, при призначенні
покарання ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 суд вказаних вимог закону не дотримався.

У мотивувальній частині вироку суд
не звернув увагу на те, що згідно зі ст. 12 КК України злочини, які
інкриміновані вказаним особам і передбачені ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК
України відносяться до категорії особливо тяжких, а ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186
КК України - до категорії тяжких, і, зокрема, ряд вказаних злочинів вчинялись
особами у складі організованої групи.

Водночас як на обставину, що пом'якшує покарання усім вказаним особам, суд послався на
щире їх каяття та активне сприяння розкриттю злочинів. Однак, як убачається з
матеріалів справи, у судовому засіданні ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3визнавали
свою вину у вчиненні злочинів частково, відкидали обвинувачення про вчинення
ними злочинів у складі організованої групи, а ОСОБА_5 - не визнавав свою вину у
втягненні в злочинну діяльність свого неповнолітного сина.

Вказане свідчить, що висновок суду про щире каяття ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є передчасним.

З огляду на викладене, колегія
суддів доходить висновку, що призначене ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5
покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, а ст. 69 КК України
застосована невмотивовано.

Апеляційний суд вказані помилки
суду першої інстанції не виправив.

За таких обставин вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2006 року та ухвала колегії суддів судової
палати у кримінальних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від
2 квітня 2007 року підлягають скасуванню, а справа направленню
на новий судовий розгляд, під час якого серед іншого належить врахувати вищенаведене
і перевірити усі доводи, на які посилається прокурор у касаційному поданні та захисник
у касаційній скарзі. Якщо при новому судовому розгляді справи суд дійде висновку
про доведеність винності ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, то покарання вказаним
особам має бути призначеним з дотриманням вимог ст. 65 КК України, а також відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України
“Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

касаційне подання прокурора
задовольнити частково, касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2006
року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області
від 2 квітня 2007 року стосовно ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий судовий
розгляд.

У решті вирок залишити без змін.

СУДДІ:

Присяжнюк Т.І. Гриців
М.І. Школяров В.Ф.