Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Шилової Т.С.,

суддів:
Марчук Н.О., Матієк Т.В.,

за участю прокурора
Саленка І.В.,

захисника
ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні 26
серпня 2014 року в м. Києві кримінальну
справу за касаційними скаргами
засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вирок
Сарненського районного суду
Рівненської області від 22 жовтня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Рівненської області
від 18 лютого 2014 року.

Цим вироком, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, судимого,

останній раз 12 листопада 1999 року

вироком Московського районного суду

м. Києва за ст. 94, ч. 2 ст. 140, ст. 42, ст. 43

КК України на 10 років позбавлення волі

з конфіскацією майна, звільненого 17
серпня

2004 року умовно-достроково на
невідбутий

строк 4 роки 9 місяців 21 день,

засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 2 роки, за ч. 4 ст. 187 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 10 років з конфіскацією всього
майна, яке є його власністю, за пунктами
6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного
позбавлення волі.

На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим
остаточно визначено ОСОБА_2 покарання у
виді довічного позбавлення волі з
конфіскацією всього майна, яке є його
власністю;

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянку України, таку, що не

має судимостей,

засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 9 років з конфіскацією всього
майна, яке є її власністю, за пунктами 6,
12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до позбавлення
волі на строк 13 років 6 місяців.

На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом часткового
складання призначених покарань
остаточно визначено ОСОБА_3 покарання у
виді позбавлення волі на строк 14 років
з конфіскацією всього майна, яке є її
власністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на відшкодування матеріальної шкоди
на користь потерпілих: ОСОБА_4 353 грн.,
ОСОБА_5 - 5 210 грн., ОСОБА_6 2 540 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
потерпілого ОСОБА_7 10 644 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3
визнано винуватими та засуджено за
вчинення ними злочинів за таких
обставин.

Так, ОСОБА_2 протягом 8-10 травня 2010 року,
знаходячись у м. Києві, не маючи наміру
виконувати взяті на себе обов'язки по
встановленню басейну на присадибній
ділянці ОСОБА_7, шляхом обману
потерпілого заволодів його грошовими
коштами на загальну суму 10 644 грн. 50 коп.

Крім того, 17 лютого 2011 року ОСОБА_2 за
попередньою змовою з ОСОБА_3, діючи
згідно з заздалегідь розробленим
планом із розподіленням ролей, шляхом
обману, заманивши ОСОБА_4 до лісосмуги,
що між с. Підгірці та с. Креничі
Обухівського району Київської області,
вчинили на останню розбійний напад,
поєднаний із застосуванням погрози
насильством, небезпечним для життя,
після чого заволоділи майном
потерпілої на загальну суму 535 грн.

Крім того, 19 лютого 2011 року ОСОБА_2 за
попередньою змовою з ОСОБА_3, діючи
згідно з заздалегідь розробленим
планом із розподіленням ролей, шляхом
обману, заманивши ОСОБА_5 в безлюдне
місце в районі лісосмуги
Голосіївського парку по вул.
Г.Родимцева, 8 в м. Києві, вчинили на
останню розбійний напад, поєднаний із
застосуванням погрози насильством,
небезпечним для життя, після чого
заволоділи майном потерпілої на
загальну суму 5 210 грн.

Крім того, 26 лютого 2011 року ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 за попередньою між собою,
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння, діючи згідно з заздалегідь
розробленим планом із розподіленням
ролей, знаходячись у АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_8, вчинили на останню
розбійний напад, поєднаний із
насильством, небезпечним для життя, та
бажаючи заволодіти майном та грошовими
коштами потерпілої, вчинили її умисне
вбивство та заволоділи її майном на
загальну суму 2 690 грн.

А також, 11 березня 2011 року ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 за попередньою між собою,
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння, діючи згідно з заздалегідь
розробленим планом із розподіленням
ролей, знаходячись у АДРЕСА_2, що
належить ОСОБА_9, бажаючи заволодіти
майном останньої, вчинили її умисне
вбивство та заволоділи її майном.

У касаційній скарзі з доповненнями до
неї засуджений ОСОБА_2, не погоджуючись
із судовими рішеннями, постановленими
щодо нього, через однобічність та
неповноту досудового та судового
слідства, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону, порушення права
на захист та невідповідність
призначеного покарання ступеню
тяжкості злочину та його особі, просить
їх скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд. Свої вимоги
засуджений мотивує тим, що під час
досудового слідства усі слідчі дії з 12
березня по 14 листопада 2011 року були
проведені без захисника. Посилається
на те, що місцевий суд не забезпечив
його ознайомлення з матеріалами
справи, не розглянув ряд клопотань.
Указує, що місцевий суд безпосередньо
не допитав потерпілу ОСОБА_4 та не довів
його винуватості у вбивстві потерпілих
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Зазначає про
порушення його права на захист через
неналежну роботу захисника ОСОБА_10,
упередженість головуючого по справі.
Крім того, вказує на невідповідність
ухвали апеляційного суду вимогам КПК. А
також стверджує про неповну та
необ'єктивну перевірку його скарг щодо
застосування до нього працівниками
міліції під час досудового слідства
недозволених методів ведення слідства.

Засуджена ОСОБА_3 у касаційній скарзі,
не погоджуючись із судовими рішеннями,
постановленими щодо неї, через
однобічність та неповноту досудового
та судового слідства, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання ступеню тяжкості злочину та
її особі, просить їх скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд.
Свої вимоги засуджена мотивує тим, що
суд першої інстанції безпідставно не
допитав усіх свідків по справі.
Посилається на те, що ОСОБА_2 вчиняв на
неї тиск, а суд не правильно
кваліфікував її дії по епізоду з
потерпілою ОСОБА_4 Крім того, зазначає
про те, що суд необгрунтовно та
безпідставно задовольнив заявлені
потерпілими цивільні позови.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
засудженого і захисника на підтримання
поданої скарги та із запереченнями
проти скарги засудженої ОСОБА_3,
пояснення прокурора із запереченнями
проти поданих скарг, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи,
наведені в касаційних скаргах, колегія
суддів дійшла висновку, що вони
підлягають частковому задоволенню з
огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України
(1960 року) вирок суду повинен бути
законним і обґрунтованим. Суд
обґрунтовує вирок на тих доказах, які
були розглянуті в судовому засіданні, і
оцінює їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи,
керуючись законом. Законним є вирок,
постановлений за умови правильного
застосування кримінального закону і
дотримання при провадженні у справі
кримінально-процесуального закону.

Згідно зі ст. 334 КПК України (1960 року)
мотивувальна частина вироку повинна
містити формулювання обвинувачення,
визнаного судом доведеним, із
зазначенням місця, часу, способу та
наслідків злочину, форми вини і мотивів
злочину. В цій частині вироку
наводяться обставини, які визначають
ступінь тяжкості вчиненого злочину та
докази, на яких ґрунтується висновок
суду щодо кожного з засуджених, із
зазначенням мотивів, з яких суд
відкидає інші докази. Формулювання
обвинувачення повинно містити точний
опис обставин справи з зазначенням
ознак об'єктивної сторони складу
злочину, визнаного судом доведеним, та
його кваліфікуючих ознак. У цій частині
вироку необхідно викласти весь обсяг
обвинувачення, обставини, які
визначають ступінь винності кожного з
підсудних, їх роль у вчиненні злочинів,
а потім докази в обґрунтування цих
висновків.

Крім того, суд у вироку має зазначити
джерело доказу, фактичні дані, що
стосуються доказуваної обставини, а
також зазначити, які обставини даними
доказами спростовуються або
підтверджуються. Остаточну оцінку
доказам суд дає з точки зору їх
стосовності, допустимості,
достовірності й достатності для
вирішення питань, зазначених у ст. 324
КПК України (1960 року), а висновки суду
щодо оцінки доказів повинні бути
викладені в точних і категоричних
судженнях, які б виключали сумніви в їх
достовірності.

Однак, суд першої інстанції,
постановляючи вирок щодо ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, не дотримався вищезазначених
та інших вимог
кримінально-процесуального закону.

Як убачається з мотивувальної частини
вироку, суд, формулюючи обвинувачення
щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні
злочинів щодо потерпілої ОСОБА_9 та
кваліфікуючи їх дії за пунктами 6, 12, 13 ч.
2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, не виклав
усього обсягу обвинувачення, визнаного
судом доведеним, із зазначенням
точного опису обставин справи, ознак
об'єктивної сторони складу злочину, та
його кваліфікуючих ознак, а саме, по
епізоду вчинення ними розбійного
нападу на потерпілу, поєднаного із
насильством, небезпечним для життя,
оскільки згідно з матеріалами справи
та обвинувальним висновком дане
обвинувачення вказаним особам було
пред'явлено на досудовому слідстві та
за ним ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були визнані
винуватими.

Крім того, суд першої інстанції у
мотивувальній частині вироку не
обгрунтував своїх висновків щодо
правової кваліфікації дій ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 за епізодами, пов'язаними з
потерпілими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 саме за ч.
4 ст. 187 КК України, кваліфікуючими
ознаками якої є: заволодіння майном у
великих чи особливо великих розмірах;
вчинення організованою групою;
поєднане із заподіянням тяжких
тілесних ушкоджень.

У статті 59, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції
України закріплено конституційні
права громадян на правову допомогу, на
забезпечення цього права та права на
захист від обвинувачення при вирішенні
справ у судах та інших державних
органах. У випадках, передбачених
законом, ця допомога надається
безкоштовно. Кожен є вільним у виборі
захисника своїх прав.

Положенням ст. 17 Закону України від 23
лютого 2006 року «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» передбачено, що
«при розгляді справ суди застосовують
Конвенцію та практику Суду як джерело
права».

У силу положень Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, правозастосовної практики
Європейського суду з прав людини,
законодавчих приписів у ст. 53 КПК
України (1960 року), суд повинен
забезпечити реалізацію
конституційного права засудженого на
захист. Водночас участь у справі
захисника є обов'язковою тоді, коли
цього вимагають інтереси правосуддя.

Стаття 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року
(далі - Конвенція), яка відповідно до
вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України
ратифікована 17 липня 1997 року Законом
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»
говорить, що кожний обвинувачений у
вчиненні кримінального правопорушення
має щонайменше право захищати себе
особисто чи використовувати юридичну
допомогу захисника, вибраного на
власний розсуд, або - за браком
достатніх коштів для оплати юридичної
допомоги захисника - одержувати таку
допомогу безоплатно, коли цього
вимагають інтереси правосуддя.

Як визначив Європейський суд з прав
людини у справах «Артіко проти Італії»
(1980) та «Годді проти Італії» (1984)
італійські суди призначили заявникам
захисників. Жоден із захисників,
призначених у такий спосіб, насправді
не представляв своїх клієнтів, яких
було визнано винними у вчиненні
кримінальних злочинів. Суд визнав
порушення підпункту «с» пункту 3 статті
6 Конвенції, зазначивши, що положення
статті вимагає «допомоги захисника», а
не його «призначення».

Як убачається з матеріалів справи,
засуджений ОСОБА_2 під час судового
розгляду справи заявив клопотання про
призначення йому захисника. Суд у
відповідності до ст. 47 КПК України (1960
року) задовольнив клопотання та
допустив захисником адвоката ОСОБА_10, з
яким засуджений уклав угоду. Надалі
засуджений ОСОБА_2 під час судових
засідань неодноразово заявляв
клопотання про відмову від послуг
захисника ОСОБА_10 через неефективний
захист, що захисником, як убачається з
протоколу судового засідання, фактично
й не заперечувалось.

Однак суд до доводів ОСОБА_2 не
прислухався, заміну захисника не
здійснив, при цьому свого рішення про
відмову в задоволенні заяви останнього
належно не обґрунтував.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів уважає, що суд першої інстанції
під час розгляду справи обмежив право
ОСОБА_2 на вільний вибір захисника, чим
порушив підпункт «с» пункту 3 статті 6
Конвенції.

Колегія суддів звертає увагу також на
те, що ухвали, постановлені судом
першої інстанції за результатами
розгляду заяв ОСОБА_2 про відвід
судді-головуючого, не містять
достатнього та належного
обґрунтування їх висновків.

За таких обставин вирок місцевого суду
не можна вважати законним, мотивованим
і обґрунтованим, а тому він підлягає
скасуванню, а справа - направленню на
новий судовий розгляд.

Оскільки апеляційна інстанція під час
перегляду справи на зазначені
порушення вимог закону уваги не
звернула, підлягає скасуванню й ухвала
апеляційного суду.

Під час нового судового розгляду
необхідно усунути виявлені порушення
закону, перевірити інші доводи
касаційних скарг засуджених, та з
дотриманням вимог
кримінально-процесуального закону
постановити законне й обґрунтоване
рішення, належним чином умотивувавши
свої висновки.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960
року), пунктами 11, 15 розділу XI
«Перехідні положення» Кримінального
процесуального кодексу України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засуджених ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Сарненського районного суду
Рівненської області від 22 жовтня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Рівненської області
від 18 лютого 2014 року щодо ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд.

С у д д і:

Т.С. Шилова Н.О. Марчук Т.В. Матієк