У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0005214 за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, проживає в АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.
Учасники судового провадження:
обвинувачений ОСОБА_5 ,
прокурор ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Прокурор прокуратури Центрального району м. Миколаєва просить вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року відносно ОСОБА_5 скасувати в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України і ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 389 КК України до 1 року обмеження волі.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.10.2014 р., яким ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 317 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до 3 років 10 днів позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки виконувати самостійно.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України і призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_5 покладені обов`язки періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання.
Згідно ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим (за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.10.2014 р.) ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_5 покладені обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання.
Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, вважає вирок Центрального районного суду м. Миколаєва в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, незаконним та таким що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному застосуванні ст. 75 КК України.
На думку прокурора, приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання». Суд першої інстанції недостатньо врахував особу винного, не надав належної оцінки тому факту, що попереднім вироком ОСОБА_5 засуджено до реального відбування покарання у виді громадських робіт, від чого останній ухилився без поважних причин, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення. Вважає, що судом не враховано і ставлення засудженого до призначеного покарання, а саме те, що останній не працює, не має сім`ї та утриманців, без поважних причин не виконав призначені йому громадські роботи, що свідчить про його небажання добровільно виконати заходи примусу, застосовані державою за вироком суду та виправитись.
На думку прокурора, з урахуванням наведеного, призначення реального покарання за попереднім вироком не досягло мети перевиховання та виправлення ОСОБА_5 , а відтак, і рішення суду про його звільнення від відбування покарання, хоча і більш суворого, унеможливлює досягнення зазначеної мети та порушує принципи, викладені у ч. 2 ст. 50 КК України про те, що покарання має на меті виправлення засуджених.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції в порушення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.20.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» прийняв невмотивоване рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, а лише врахував обставини при призначенні реального покарання, а саме пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого, не встановивши нових обставин, які б давали підстави для прийняття рішення із застосуванням ст. 75 КК України.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
24.07.2013 р. ОСОБА_5 був засуджений Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 186 КК України до 200 годин громадських робіт. 04.12.2013 р. ОСОБА_5 Центральним МВ КВІ УДПтС України в Миколаївській області поставлено на облік, 10.01.2014 р. ознайомлено з порядком та умовами відбуття покарання, попереджено про правові наслідки за ухилення від відбування покарання, оголошено постанову про встановлення днів явок для реєстрації, відповідно до якої останній зобов`язаний в певні дні з`являтись для реєстрації до Центрального МВ КВІ УДПтС України в Миколаївській області.
10.01.2014 р. ОСОБА_5 видано направлення № 31 від 10.01.2014 р. до ТОВ ЖЕК «Центральний 1», розташованого в м. Миколаєві по вул. Карла Лібкнехта, 4, для відбуття покарання у вигляді громадських робіт.
Інспектором Центрального МВ КВІ УДПтС України в Миколаївській області 28.05.2014 р. складено акт перевірки виконання покарання у вигляді громадських робіт засудженим ОСОБА_5 , яким встановлено, що ОСОБА_5 до ТОВ ЖЕК «Центральний 1» з 14.05.2014 р. не з`являвся та фактично 112 годин громадських робіт не відпрацював.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 щиро кається у вчиненому, характеризується посередньо.
Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_5 та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Дане кримінальне провадження судом першої інстанції розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, обставини справи, доведеність вини, кваліфікація дій ніким не оскаржена, а тому в цій частині висновки суду першої інстанції в апеляційному порядку не перевіряються.
Разом з цим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 засуджений 24.07.2013 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 186 КК України до 200 годин громадських робіт, 24.10.2014 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 317 КК України до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст. ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням невідбутого строку покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.07.2013 р. ОСОБА_5 частково приєднано невідбуте покарання і остаточно призначено покарання у виді 3 років 10 днів позбавлення волі та звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України.
При цьому, оскільки ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді громадських робіт ухилявся до ухвалення вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.10.2014 р., суд першої інстанції вірно дійшов висновку про визначення покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, але це стосується усіх злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_5 .
Отже остаточне покарання ОСОБА_5 має бути призначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, але за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186 КК України за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.07.2013 р., ч. 1 ст. 317 КК України за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.10.2014 р. та ч. 2 ст. 389 КК України за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.11.2014 р. шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.
Враховуючи наведене, вказівка суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік та покладення на нього обов`язків на підставі ст. 76 КК України за ч. 2 ст. 389 КК України підлягає виключенню.
Що стосується звільнення ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, апеляційний суд вважає що щире каяття обвинуваченого у вчиненому, посередня характеристика, відсутність обставин, що обтяжують покарання дають підставу для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України з покладенням обов`язків з числа, передбачених ст. 76 КК України.
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
апеляційну скаргу прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва задовольнити частково.
З вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року відносно ОСОБА_5 виключити вказівку суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік та покладення на нього обов`язків на підставі ст. 76 КК України за ч. 2 ст. 389 КК України.
Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_5 остаточно покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 389 КК України за даним вироком, ч. 1 ст. 186 КК України та за ч. 1 ст. 317 КК України за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.10.2014 р., шляхом поглинення менш суворого покарання більш суровим у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_5 покласти обов`язки періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання.
В решті вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді
_____________________ _______________ ____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3