УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду
України у складі:

головуючого - Синявського О.Г.,

суддів - Косарєва В.І. та Гриціва М.І.,

з участю прокурора - Ковтун Н.Я.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 3 квітня 2007 року кримінальну
справу за касаційним поданням прокурора, який затвердив обвинувальний висновок,
на постанову апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2007 року,

встановила:

цією постановою, яка була винесена за результатами
попереднього розгляду справи, кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_1 за пп. а, і ст.
93 , ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України,

направлено на додаткове розслідування.

ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення у
вчиненні таких злочинів.

У січні 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кримінальна щодо
якого справа виділена в окреме провадження у зв'язку з його розшуком, з метою
заволодіння належними потерпілому ОСОБА_3 двома тисячами доларів США попередньо
домовились напасти на нього та з корисливих мотивів умисно вбити. Згідно з
домовленістю реалізація задуманих злочинів мала відбутись тоді, коли потерпілий
відмовиться дати цю суму грошей під вигадану ними причину про необхідність
погашення ОСОБА_1 картярського боргу перед ОСОБА_2.

Втілюючи свій намір, 21 січня 2001 року, близько 10-ої
години, вони зайшли додому до ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1, і з приводу
вигаданої ними причини попросили його позичити їм означену суму грошей під
заставу квартири ОСОБА_1, якої у нього насправді не було. ОСОБА_3 погодився
дати їм цю суму грошей, але не під заставу квартири, а на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу її.

Усвідомлюючи, що при варіанті передачі грошей, який
запропонував потерпілий, викриється їхній обман, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали діяти
згідно з попередньо досягнутою домовленістю. Близько 11-ої години в коридорі
квартири ОСОБА_2 завдав удар
кулаком в обличчя ОСОБА_3, а ОСОБА_1 ззаду схопив руками за шию та тулуб і став
його утримувати. У цей час ОСОБА_2, не зазнаючи опору з боку потерпілого,
продовжив безперешкодно завдавати йому удари руками й ногами у голову та інші
частини тіла. Від цих ударі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перемістились у кімнату і впали
на диван. Потерпілий впав зверху на ОСОБА_1, який після падіння продовжував
його утримувати. ОСОБА_2, користуючись таким положенням тіла потерпілого, став
далі бити його руками й ногами по голові та тулубу, а також завдав сім ударів
викруткою в ділянку грудей.

Внаслідок заподіяних ударів ОСОБА_3 були спричиненні
тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події.

Після вбивства ОСОБА_2, шукаючи в квартирі гроші, виявив
у одній з кімнат ОСОБА_4, яка знала його як сусіда ОСОБА_3

Не бажаючи бути викритим та з метою приховати вчинений
ним розбійний напад та умисне вбивство, ОСОБА_2 множинним ударами руками та
ногами по голові та одним ударом викруткою в шию умисно вбив ОСОБА_4, чим також
реалізував свій умисел на вбивство другої особи.

Після скоєння цих злочинів ОСОБА_5 та його спільник
заволоділи грошима та іншим майном ОСОБА_3 на загальну суму 25 429 гривень 1
копійка.

Повертаючи справу на додаткове розслідування, суддя у
своїй постанові зазначив, що органи досудового слідства з порушенням вимог ст.
26 КПК України виділили в окреме провадження кримінальну справу щодо ОСОБА_2,
обвинувачення сформулювали нечітко та неконкретно як щодо викладу об'єктивної
сторони злочинів, так й стосовно умислу на їх скоєння, пред'явили звинувачення
в скоєнні корисливого злочину при наявності нескасованої постанови по тому ж
факту, склали обвинувальний висновок, у якому посилання на аркуші справи не
збігається з їх нумерацією в описі документів. Вважає, що без усунення цих
порушень кримінально-процесуального закону справа не може бути призначена до
судового розгляду.

В касаційному поданні прокурор просить постанову
скасувати, а справу направити на новий розгляд у той же суд. Вважає, що
висновки про неправильність виділення кримінальної справи в окреме провадження,
невизнання ОСОБА_1 своєї вини у скоєнні інкримінованих йому злочинів за попередньою
змовою та групою осіб, існування двох процесуальних документів по одному і тому
ж факту є безпідставними та передчасними, оскільки побудовані на оцінці
доказів, яка на стадії попереднього розгляду справи не допускається. Зазначає
також, що необґрунтованим є посилання на вказану в постанові невідповідність
нумерації аркушів справи, оскільки при наявності таких порушень справа підлягає
поверненню прокурору для усунення виявлених порушень на підставі ст. 2491 КПК
України, а не для проведення додаткового розслідування.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, думку
прокурора Ковтун Н.Я., яка підтримала касаційне подання з наведених у ньому
підстав, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційного
подання, колегія суддів вважає його таким, що підлягає задоволенню.

Як видно з протоколу попереднього розгляду справи,
постанову про направлення справи на додаткове розслідування суддя виніс з
власної ініціативи.

Між тим, відповідно до ст. 246 КПК України при
попередньому розгляді справи суддя з власної ініціативи може повернути справу
на додаткове розслідування у випадках, коли під час порушення справи,
провадження дізнання або досудового слідства були допущені такі порушення
вимог кримінально-процесуального закону,
без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

Із наведених в оскаржуваній постанові підстав повернення
справи на додаткове розслідування ні одна з них не вказує на такі порушення.

Як видно зі змісту постанови, висновку про те, що
виділення кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 в окреме провадження органами
досудового слідства здійснено з порушенням вимог ст. 26 КПК України, суддя
дійшов на підставі аналізу матеріалів справи, явки з повинною ОСОБА_1 та його
показань під час досудового слідства. Оцінюючи ці показання та інші матеріали
справи, він вважає, що при відсутності у справі показань ОСОБА_2 стосовно його ролі та ступеня
участі у вчиненні інкримінованих йому злочинів, окремий розгляд кримінальної
справи про обвинувачення ОСОБА_1, не дасть змоги встановити істину в справі й
негативно відіб'ється на повноті, всебічності та об'єктивності дослідження всіх
обставин справи.

Однак ця мотивація стосується повноти та правильності
досудового слідства, які під час попереднього розгляду справи не досліджуються,
а відтак не можуть бути підставою для повернення справи на додаткове
розслідування на цій стадії судового провадження.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 246 КПК України суддя
може повернути справу на додаткове розслідування для притягнення до
кримінальної відповідальності інших осіб лише тоді, коли окремий розгляд справи
щодо них неможливий, і, що важливо, не з власної ініціативи, а за клопотанням
прокурора, обвинуваченого, його захисника чи законного представника.

У даній справі таке клопотання від зазначених учасників
судового розгляду, перелік яких є вичерпним, не надходило. Також слід додати,
що висновки судді про неможливість окремого розгляду справи щодо ОСОБА_1 є
припущеннями, оскільки такого змісту висновки може зробити тільки суд після
безпосереднього дослідження всіх зібраних у справі доказів, у тому числі й явки
з повинною ОСОБА_1 та його показань під час досудового слідства. Суддя при
вирішенні питань, пов'язаних з можливістю призначення справи до судового
розгляду, дотримуючись принципу диспозитивності, не має права наперед давати
оцінку зібраним у справі доказам чи іншим матеріалам справи.

З тих же міркувань не можуть бути перешкодою для
призначення справи до судового розгляду посилання в постанові на нечіткість та
неконкретність пред'явленого ОСОБА_1 обвинувачення. Визначати чи обґрунтовано,
чітко та ясно сформульовано обвинувачення є компетенцією суду, який вправі це
зробити під час судового розгляду справи. У випадку, якщо така нечіткість
дійсно є, то вона може бути усунена в порядку, визначеному ст. 277 КПК України.

В якості аргументу повернення справи на додаткове
розслідування в постанові використовується нескасована постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи стосовно
ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України
(постанова від 12 грудня 2006 (т.5 а.с.86)), наявність якої, на переконання
судді, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 6 КПК України є підставою для закриття
кримінальної справи.

Однак за даних обставин зазначена постанова не
перешкоджає призначенню справи до судового розгляду. У часі вона була винесена
після порушення кримінальних справа щодо ОСОБА_1, а тому не може бути підставою
для закриття кримінальної справи. Крім того, наведені в ній мотиви стосуються
не фактів, з приводу яких були порушені кримінальні справи (умисне вбивства та
розбійний напад), а кримінально-правової оцінки наявності в них іншого діяння
(шахрайства).

Не може бути перешкодою для призначення справи до
судового розгляду посилання на невідповідність нумерації аркушів справи в
обвинувальному висновку з порядковими номерами в описі документів, оскільки,
якщо такі порушення були допущені, то вони можуть бути підставою повернення
справи прокуророві для їх усунення на підставі ст. 2491 КПК України,
а не для проведення дорозслідування.

Таким чином, постанова судді винесена з істотним
порушенням вимог ст. 246 КПК України, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, а
справа направленню на новий судовий розгляд у суд першої інстанції зі стадії
попереднього розгляду.

Новий розгляд справи слід провести з дотриманням усіх
вимог кримінально-процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційне подання прокурора, який затвердив обвинувальний
висновок, задовольнити.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 17
січня 2007 року, винесену за результатами попереднього розгляду справи, щодо
ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий розгляд у той же суд зі стадії
попереднього розгляду.

Судді:

Синявський О.Г. Косарєв
В.І. Гриців М.І.