Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9.,

суддів: ОСОБА_10., ОСОБА_11

за участю прокурора ОСОБА_12

засудженого ОСОБА_1,

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 14 травня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року та вирок Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин

України, раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 26 вересня 2009 року зі змінами внесеними ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.08.2011 року за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 70 КК України на 5 років 3 місяці позбавлення волі, який цією ухвалою визнаний таким, що відбув покарання за вироком суду повністю,

засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі.

Вирішені питання про судові витрати та речові докази у справі.

Апеляційним судом м. Києва цей вирок скасовано в частині кваліфікації діяння і призначення покарання та 12 лютого 2015 року постановлено свій вирок яким ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання за даним законом 4 роки позбавлення волі.

Ухвалено строк відбування покарання рахувати з 12 лютого 2015 року, зараховано в строк відбування покарання час перебування ОСОБА_1 під вартою з 25 липня 2012 року до 11 лютого 2015 року включно.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

З матеріалів справи вбачається, що органом досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувався у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна, вчиненому повторно та його дії були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК України.

Суд першої інстанції розглядаючи справу дійшов висновку, що ОСОБА_2 скоєно таємне викрадення чужого майна вчинене повторно і засуджено винного за ч. 2 ст. 185 КК України.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що він 24 липня 2012 року, приблизно о 19 год. 35 хв. перебуваючи на автомобільній стоянці поряд з магазином «Велика Кишеня» по проспекту А. Глушкова, 36 в м. Києві, вирішив вчинити крадіжку, при цьому відкрив ліві передні двері автомобіля «Suzuki Grand Vitara», державний номерний знак НОМЕР_1, проник до салону, звідки таємно повторно викрав належне потерпілому ОСОБА_3 майно на загальну суму 570 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, а в подальшому був затриманий.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК України, тобто у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 24 липня 2012 року після 19 год. 00 хв., перебуваючи на автомобільній стоянці поряд з магазином «Велика Кишеня», що по проспекту А. Глушкова, 36 в м. Києві, помітивши автомобіль «Suzuki Grand Vitara», державний номерний знак НОМЕР_1 та переконавшись в тому, що поряд з автомобілем і в його салоні нікого немає, вирішив повторно таємно викрасти чуже майно з нього.

ОСОБА_1 підійшов до вказаного автомобіля, переконався в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, відкрив передні ліві двері, сів до салону автомобіля, перебуваючи в якому повторно таємно викрав належне ОСОБА_3 майно на загальну суму 570 грн.

Однак в цей час ОСОБА_1 з викраденим майном був помічений потерпілим, який направився до автомобіля.

ОСОБА_1 продовжуючи свої дії з метою заволодіння чужим майном, яке належало ОСОБА_3, став утікати з викраденим від потерпілого.

ОСОБА_3 спільно зі своїм знайомим ОСОБА_4 наздогнали ОСОБА_1 на відстані 50 метрів від місця вчинення злочину, стали його затримувати, проте останній став чинити опір, використовуючи газовий балончик з аерозолем дратівливої дії, який мав при собі, здійснивши розпилення цього аерозолю в обличчя потерпілого ОСОБА_3, завдавши йому фізичного болю, та намагався з викраденим майном втекти з місця вчинення злочину, однак не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, хоч і виконав усі дії, які вважав необхідними, так як був затриманий з викраденим майном.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1, посилаючись на незаконність його засудження, ставить питання про скасування постановлених вироків та закриття кримінальної справи. Наводить доводи щодо невідповідності висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи, неповноти досудового та судового слідства. Вказує, що інкримінованого йому злочину не вчиняв. Зазначає про порушення його права на захист. Наводить інші доводи, які на його думку свідчать про допущені у цій справі істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону в ході судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, яка вважала, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, а при вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370 - 372 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє вироків місцевих судів щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин, установлених судом.

Висновок про винуватість ОСОБА_1 у кримінально - караному діянні, вчиненому за обставин, викладених у вироку, суд першої інстанції обґрунтував сукупністю доказів, які дослідив із додержанням вимог ст. 257 КПК 1960 року.

Зокрема, винуватість засудженого підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні: потерпілого ОСОБА_3, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8; даними, що містяться у протоколах огляду місця події, а також показаннями самого ОСОБА_1, який не заперечував свого перебування в автомобілі, з якого було викрадено майно.

Виходячи з установлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції кваліфікував винні дії ОСОБА_1 ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Водночас, апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляціями прокурора та засудженого встановив, що суд першої інстанції за встановлених фактичних обставин допустив неправильне застосування кримінального закону при кваліфікації дій ОСОБА_1 та дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій останнього за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України. Зваживши на те, що потерпілий повертаючись до автомобіля виявив у ньому сторонню особу та усвідомлював що цією особою вчиняються протиправні дії пов'язані з заволодінням його майном, а також на те, що ОСОБА_1 при цьому зрозумів, що його протиправні дії помічені потерпілим і бажаючи утримати це майно, почав утікати з місця вчинення злочину, апеляційний суд правильно дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_1, розпочаті як крадіжка, були продовжені з метою заволодіння чужим майном, та прийняв рішення про те, що засуджений вчинив відкрите викрадення чужого майна, тобто грабіж, який не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі, хоч ОСОБА_2 були виконані усі дії, які він вважав необхідними, але був затриманий з викраденим майном. З наведеними висновками апеляційного суду погоджується також колегія суддів та вважає, безпідставними доводи касаційної скарги засудженого про те, що інкримінованого йому злочину він не вчиняв.

Безпідставними колегія суддів вважає посилання в касаційній скарзі щодо порушення права засудженого на захист, оскільки такі не знайшли свого об'єктивного підтвердження в матеріалах справи.

Покарання, призначене ОСОБА_1 є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України.

Таких істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, колегією суддів у справі не встановлено, тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року в частині залишеній без змін вироком апеляційного суду та вирок Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_9 ОСОБА_11