АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/778/13-к.
Номер провадження 11-кп/786/65/2013
Категорія: ч.2 ст. 389 КК України - Н.Т.
Головуючий у 1-й інстанції Потетій
Доповідач ап. інст. Харлан Н. М.
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2013 року м. ПолтаваКолегія
суддів Судової палати з розгляду
кримінальних справ Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого - судді
Харлан Н.М.,

суддів:
Захожая О.І., Ландара О.В.,

при секретарі Погорілій
Ю.І.,

за участю прокурора
Акулової С.М.,

обвинуваченого
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтава кримінальну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Полтавської
області на вирок Полтавського
районного суду Полтавської області від
13 березня 2013 року ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.
Полтава, українець, громадянин України,
з середньою освітою, маючий на
утриманні неповнолітню дитину 2010 р.н.,
непрацюючий, зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, проживаючий за
адресою : АДРЕСА_2, раніше судимий:

- 18.07.2012 р. вироком Полтавського
районного суду Полтавської області за
ч. 1 ст. 185 КК України на 200 годин
громадських робіт,

- засуджений за ч. 2 ст. 389 КК України на 1
рік обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України до
покарання за даним вироком частково
приєднано не відбуту частину покарання
за вироком Полтавського районного суду
Полтавської області від 18.07.2012 року, у
відповідності до ст. 72 КК України, із
розрахунку одному дню обмеження волі
відповідає вісім годин громадських
робіт, та призначено ОСОБА_2 остаточне
покарання у вигляді 1 року 12 днів
обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено
ОСОБА_2 від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком 1рік
та згідно ст. 76 КК України зобов'язано
його не виїжджати за межі України на
постійне проживання без дозволу органу
кримінально-виконавчої системи,
повідомляти органи
кримінально-виконавчої системи про
зміну місця проживання, навчання.

За вироком суду ОСОБА_2 визнаний
винуватим в ухиленні від відбуття
громадських робіт особою, засудженою
до цього покарання за наступних
обставин.

Згідно вироку Полтавського районного
суду від 18.07.2012 року ОСОБА_2 визнано
винним та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК
України до покарання у вигляді 200 годин
громадський робіт. При цьому в
Полтавському районному суді ОСОБА_2 дав
підписку про те, що він попереджений
про обов'язок прибути до КВІ по місцю
проживання для постановки на облік.
06.08.2012 року вирок суду у відношенні
засудженого ОСОБА_2 отриманий на
виконання Полтавським РП КВІ та в цей
же день ОСОБА_2 був поставлений на облік
в Полтавському РП КВІ. 30.08.2012 року
згідно розпорядження № 26 голови
Мачухівської сільської ради останній
був прийнятий на безоплатну роботу у
вільний від основного місця роботи час
для відбування покарання у вигляді 200
годин громадський робіт. В цей же день з
ОСОБА_2 було проведено заняття по
техніці безпеки та складено графік
виходу на роботу, про що він був
ознайомлений під підпис.

В період часу з 31.08.2012 року по 17.09.2012 року
засуджений виходив на роботу згідно
графіку, за цей час відпрацював 44
години. Починаючи з 17.09.2012 року ОСОБА_2
до робіт не приступив. 26.09.2012 року він
був відвіданий за місцем проживання, де
був відсутній. Після чого в жовтні 2012
року засуджений відпрацював ще 22
години, в листопаді 2012 року відпрацював
32 години, при цьому до відбуття
громадський робіт приступав не
систематично.

В грудні 2012 року Мачухівська сільська
рада надала до Полтавського РП КВІ
документи про кількість відбутих годин
ОСОБА_2 в період з серпня 2012 року по
листопад 2012 року відповідно до яких
останній відпрацював лише 98 год. З
невідомих причини ОСОБА_2 до
громадський робіт не приступив з 01.12.2012
року не відпрацювавши таким чином 102
години громадських робіт.

В апеляційній скарзі заступника
прокурора Полтавської області
ставиться питання про скасування
вироку суду в частині призначення
покарання у зв'язку з неправильним
застосуванням закону України про
кримінальну відповідальність, а саме:
застосування закону, який не підлягав
застосуванню та істотним порушенням
вимог кримінального процесуального
закону. Просить ухвалити новий вирок,
яким засудити ОСОБА_2 за ч.1 ст. 389 КК
України на 1 (один) рік обмеження волі;
відповідно до ст. 71, 72 КК України за
сукупністю вироків до покарання за
даним вироком частково приєднати
невідбуту частину покарання за вироком
Полтавського районного суду від 18.07.2012
року та остаточно призначити покарання
у виді 1 (одного) року 12 днів обмеження
волі.

В обґрунтування апеляційних вимог
зазначає, що суд в порушення вимог
Закону, застосував положення ст. 75 КК
України та фактично змінив судове
рішення за попереднім вироком,
відповідно до якого ОСОБА_2 засуджений
до реального покарання у вигляді
громадських робіт.

У внесених змінах до апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що у
основній апеляційній скарзі помилково
зазначено, що ОСОБА_2 засуджений за ч.1
ст. 389 КК України, хоча з вироку суду
вбачається, що він фактично засуджений
за ч.2 ст. 389 КК України, та вказує, що в
цій частині вносить зміни до основної
апеляційної скарги.

Обвинувачений вирок не оскаржував.

Заслухавши доповідача, думку прокурора
на підтримання апеляційної скарги із
внесеними змінами, заперечення
обвинуваченого ОСОБА_2, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга із внесеними змінами
підлягає до часткового задоволення на
підставі наступного.

Вину свою в ухиленні від відбування
громадських робіт особою, яка
засуджена до цього покарання ОСОБА_2
визнав повністю.

Докази в судовому засіданні згідно
вимог ст. 349 КПК України не
досліджувалися.

Дії ОСОБА_2 за ч.2 ст. 389 КК України судом
кваліфіковані правильно.

В той же час вирок суду підлягає
скасуванню в частині призначення
покарання, оскільки є незаконним через
неправильне застосування закону
України про кримінальну
відповідальність а саме: застосування
закону, який не підлягав застосуванню
при призначенні покарання.

Відповідно до абз.2 п.23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №7
«Про практику призначення судами
кримінального покарання» в разі, коли
особа засуджується до покарання, що
належить відбувати реально, а за іншим
вироком звільняється від відбування
покарання з випробуванням,
застосування принципів поглинення
часткового чи повного складання
призначених покарань не допускається.

В порушення зазначених вимог закону
після визначення остаточного
покарання за сукупністю вироків та
застосувавши положення ст. 75 КК
України, суд своїм рішення про
звільнення ОСОБА_2 від відбування
покарання з випробуванням, фактично
змінив судове рішення за попереднім
вироком суду, відповідно до якого
засуджений мав відбути реальну міру
покарання у вигляді громадських робіт,
тоді як відповідно до ст. 533 КПК України
вирок або ухвала суду, які набрали
законної сили, обов'язкові для осіб, які
беруть участь у кримінальному
провадженні, а також для усіх фізичних
та юридичних осіб, органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, їх службових осіб і
підлягають виконанню на всій території
України.

Враховуючи наведене, суд істотно
порушив вимоги кримінального закону,
що в свою чергу перешкодило йому
ухвалити законне і обґрунтоване судове
рішення.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, ст.
413 КПК України колегія суддів вважає за
необхідне вирок в частині призначення
покарання скасувати з постановленням
нового вироку та призначити покарання
у вигляді арешту.

При цьому колегія суддів враховує
наступне: наявність обставин, що
пом'якшують покарання, а саме те, що
обвинувачений вину свою визнав, щиро
розкаявся у вчиненому злочині, має на
утриманні малолітню дитину; відсутні
обставини, що обтяжують покарання;
наявність непогашеної судимості та
посередня характеристика, що дає
підстави призначити мінімальну міру
покарання, передбачену санкцією статті
Особливої частини. Саме таке покарання
буде справедливим, а також необхідним і
достатнім для виправлення ОСОБА_2 та
попередження вчинення ним нових
злочинів.

Разом з тим доводи апелянта в частині
необхідності призначення покарання
відповідно до статей 71, 72 КК України є
обґрунтованими.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 72 КК України при
складанні покарань за сукупністю
злочинів та сукупністю вироків менш
суворий вид покарання переводиться в
більш суворий вид виходячи із такого
співвідношення: одному дню арешту
відповідають вісім годин громадських
робіт.

Встановлено, що ОСОБА_2 не відбув 102
години громадських робіт, що
відповідає 12 дням арешту. Отже, до міри
покарання визначеної за ч.2 ст. 389 КК
України частково приєднати невідбуту
частину покарання за попереднім
вироком від 18 липня 2012 року.

Керуючись ст.ст.409,413,420 КПК України,
колегія суддів, -

З А С У Д И Л А :

Апеляцію заступника прокурора
Полтавської області із внесеними
змінами задовольнити частково.

Вирок Полтавського районного суду
Полтавської області від 13 березня 2013
року в частині призначення покарання
ОСОБА_2 скасувати.

Визначити ОСОБА_2 покарання за ч.2 ст. 389
КК України у вигляді 1 (одного) місяцю
арешту.

Відповідно до ст. 71 КК України та з
урахуванням ст. 72 КК України за
сукупністю вироків до покарання за
даним вироком частково приєднати
невідбуту частину покарання за вироком
Полтавського районного суду від 18
липня 2012 року у вигляді 10 днів арешту та
остаточно визначити ОСОБА_2 до відбуття
покарання у вигляді арешту строком на 1
(один) місяць 10 днів.

Обрати засудженому запобіжний захід у
вигляді особистого зобов'язання.

В іншій частині вирок суду залишити без
зміни.

Вирок апеляційного суду може бути
оскаржений в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом трьох місяців з дня
проголошення судового рішення судом
апеляційної інстанції.

С У Д Д І :

Харлан Н.М. Захожай
О.І. Ландар О.В.