УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 299/2886/22

провадження № 51-770ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0001011 за обвинуваченням

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, звільнено від кримінальної відповідальності

на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрито. Роз`яснено потерпілому ОСОБА_4 його право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування заподіяної внаслідок вчинення злочину шкоди в порядку цивільного судочинства.

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2025 року вказане рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого

2025 року залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Потерпілий у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції передчасно постановив рішення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, оскільки до розгляду поданого клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності повинен був переконатись, чи дійсно спливли строки давності, чи особа не ухилялась

від слідства та суду, чи дійсно наявні всі підстави, які дають можливість застосувати положення ст. 49 КК. Стверджує, що обвинувачений з`явився лише на декілька судових засідань, його захисник озвучувала різні причини неявки, з огляду на що суд мав би фіксувати кожен випадок неявки, а також відповідно реагувати

на ухилення обвинуваченого від суду, чого не зробив. Не погоджується з ухвалою місцевого суду від 10 лютого 2025 року про виправлення описок в оскарженій ухвалі від 06 лютого 2025 року. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав вищенаведеним аргументам жодної оцінки, з огляду на що постановлену ухвалу від 27 листопада 2025 року не можна вважати вмотивованою та обґрунтованою.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з оскаржених судових рішень, ОСОБА_5 обвинувачувався

у заподіянні ОСОБА_4 30 жовтня 2019 року умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.

Відповідно до санкції ч. 1 ст. 122 КК вчинення вказаного кримінального правопорушення карається виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років. Таким чином, з огляду на положення ст. 12 КК, вчинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження є нетяжким злочином.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 КК передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 286 КПК звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом

у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто суд, встановивши наявність передбачених законом, зокрема ст. 49 КК, підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, зобов`язаний прийняти таке рішення, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження.

Передбачений ст. 49 КК вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: закінчення зазначених у законі строків;

не вчинення протягом цих строків нового злочину; не ухилення особи від слідства або суду.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд першої інстанції, розглядаючи заявлене стороною захисту клопотання, зазначив, що ОСОБА_5 , будучи повідомленим

про наслідки звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, на підставі п. 1 ч. 2

ст. 284 КПК (у зв`язку із закінченням строків давності), тобто з нереабілітуючих підстав, просив задовольнити заявлене ним та його захисником клопотання.

Крім того, як зазначив суд, станом на день розгляду цього клопотання, з дня вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, минуло більше 5 років,

з урахуванням, що протягом цього строку ОСОБА_5 не вчинив нового кримінального правопорушення, беручи до уваги вимоги про зупинення та переривання строків, підстав, які б перешкоджали суду прийняти рішення

за заявленим клопотанням в судовому засіданні встановлено не було.

Як зазначено в ухвалі, судом не встановлено обставин і не отримано об`єктивних доказів на підтвердження підстав для зупинення або переривання строків давності, передбачених частинами 1, 3 ст. 49 КК.

З огляду на вищенаведене, а також те, що з дня вчинення інкримінованого

ОСОБА_5 кримінального правопорушення минув п`ятирічний строк давності, суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості звільнення обвинуваченого

від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та необхідності закриття кримінального провадження щодо нього на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

При цьому суд зауважив, що звільнення від кримінальної відповідальності

за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілими, факту заперечення потерпілим такої підстави, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Суд також вважав за необхідне роз`яснити, що закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляє потерпілого права в подальшому звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

Як убачається з ухвали Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 10 лютого 2025 року, суд на підставі ст. 379 КПК постановив виправити описки, допущені в ухвалі цього ж суду від 06 лютого 2025 року у справі за №299/2886/22, зазначивши в мотивувальній частині тексту ухвали статтю, за якою інкримінується обвинувачення ОСОБА_5 , а саме ч. 1 ст. 122 КК України; вилучити

з мотивувальної частини ухвали підстави звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого «ст. 106 КК України»; зазначити в резолютивній частині ухвали правильну норму матеріального права, на підставі якої закрито кримінальне провадження «п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України», які є технічними, допущеними помилково та з огляду на зміст ухвали від 06 лютого 2025 року

не впливають на суть прийнятого рішення.

Апеляційний суд, переглянувши ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою, у тому числі потерпілого ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення

в частині звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження щодо нього відповідно до п. 1

ч. 2 ст. 284 КПКі обґрунтовано залишив оскаржену ухвалу без змін, зазначивши підстави ухваленого такого судового рішення.

Зокрема, як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів дійшла

висновку, що при вирішенні клопотання сторони захисту про звільнення

ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення для його правильного вирішення,

та перевіривши наявність обставин, передбачених ст. 49 КК, встановивши умови і підстави визначені законом України про кримінальну відповідальність та отримавши згоду обвинуваченого ОСОБА_5 на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, обґрунтовано звільнив останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження стосовно нього на підставі п. 2 ч. 1

ст. 284 КК.

При цьому, колегія суддів ствердила про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані (офіційні відомості, документи, будь-які докази тощо) з приводу ухилення обвинуваченого ОСОБА_5 від досудового розслідування та суду в цьому кримінальному провадженні, зокрема оголошення його в розшук та зупинення кримінального провадження, а також вчинення ним нового кримінального правопорушення, що засвідчує безперервність перебігу строків давності за ст. 49 КК.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що обвинувачений ОСОБА_5 навмисно неодноразово не з`являвся у судові засідання Виноградівського районного суду Закарпатської області саме з метою затягування судового розгляду не залишились без уваги суду апеляційної інстанції, а, як убачається з оскарженої ухвали, визнані судом безпідставними з огляду на таке.

Як вказав суд, під час апеляційного розгляду встановлено, що відкладення судових засідань під час судового розгляду в суді першої інстанції здійснювалося

з об`єктивних підстав. При цьому судом першої інстанції не було встановлено факту зловживання ні сторонами обвинувачення чи захисту, а також потерпілим своїми процесуальними правами.

Апеляційний суд зазначив, що відповідно до усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти

будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Під час з`ясування, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінальний процесуальний статус особи, що вчинила кримінальне правопорушення. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Як вказала колегія суддів, з матеріалів кримінального провадження не вбачається ознак ухилення від суду у процесуальній поведінці обвинуваченого ОСОБА_5 під час судового розгляду в суді першої інстанції, внаслідок якої відкладалися судові засідання; будь-які дані про оголошення у розшук ОСОБА_5 як під час досудового розслідування, так і під час розгляду провадження в суді першої інстанції

в матеріалах кримінального провадження також відсутні; доказів, які б об`єктивно вказували на навмисне переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від органу досудового розслідування або суду надано не було.

Отже, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Наведені потерпілим доводи щодо безпідставності застосування до ОСОБА_5 положень ст. 49 КК не ґрунтуються на вимогах закону і є неспроможними, оскільки для застосування положень вказаної статті обов`язковим є наявність трьох умов: закінчення зазначених у законі строків; не вчинення протягом цих строків нового злочину; не ухилення особи від слідства або суду, які, як убачається з оскаржених судових рішень, були перевірені судами.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених ухвал через допущені, на думку потерпілого, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі потерпілого не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого слід відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити потерпілому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3