ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/879/26 Справа № 202/255/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000623 від 06.01.2025 року за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 20.10.2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Малий Митник Хмільницького району Вінницької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, не маючого на утриманні малолітніх дітей та непрацездатних осіб, раніше судимого, останній раз 11.11.2019 року Хмільницьким міським судом Вінницької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1190 гривень, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, стрільця - помічника гранатометника 4 аеромобільного відділення 3 аеромобільного взводу 16 аеромобільної роти 4 аеромобільного батальйону в/ч НОМЕР_1 , солдата, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, -

в с т а н о в и л а :

вироком Індустріального районного суду міста Дніпра від 20.10.2025 року ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення в умовах воєнного стану, військовий злочин за наступних обставин.

Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_1 виконує завдання за призначенням на території Донецької та Луганської області.

17 листопада 2024 року солдат ОСОБА_8 разом з іншими військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , перебували в місці району зосередження підрозділів військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , з метою проходження військової служби та виконання обов`язків військової служби за призначенням щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, в тому числі у безпосередньому зіткненні з противником.

17 листопада 2024 року приблизно о 08 годині 50 хвилин перебуваючи в місці району зосередження підрозділів військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , стрілець - помічник гранатометника 4 аеромобільного відділення 3 аеромобільного взводу 16 аеромобільної роти НОМЕР_2 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_8 безпосередньо отримав бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_9 № 6644 від 16Л 1.2024, доведене офіцером відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_10 , згідно якого до 12.00 години 17.11.2024 здійснити переміщення з району зосередження с. Яцьківка Краматорського району Донецької області у район очікування с. Лозове Краматорського району Донецької області за маршрутом с. Яцьківка Донецької області - АДРЕСА_3 та в подальшому приступити до охорони та оборони СП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та СП «Кастет» з завданням нарощування зусиль для відновлення СП «Кастет».

Отримавши зазначене бойове розпорядження прямого начальника солдат ОСОБА_8 злякався виконувати покладені на нього обов`язки військової служби.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на підрив установленого в Збройних Силах України порядку підлеглості і принципу єдиноначальності, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період стрілець -помічник гранатометника 4 аеромобільного відділення 3 аеромобільного взводу 16 аеромобільної роти НОМЕР_2 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_8 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, діючи з прямим умислом в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником 17 листопада 2024 року приблизно о 08 годині 50 хвилин, перебуваючи в місці району зосередження підрозділів військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_9 № 6644 від 17.11.2024 року, доведене офіцером відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_10 , згідно якого до 12.00 години 17.11.2024 здійснити переміщення з району зосередження с. Яцьківка Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області у район очікування с. Лозова Ізюмського району Харківської області за маршрутом с. Яцьківка Донецької області - с. Оскіл - м. Ізюм -с. Борова - с. Лозова Ізюмського району Харківської області та в подальшому приступити до охорони та оборони СП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та СП «Кастет» з завдання з подальшим нарощуванням зусиль для відновлення СП «Кастет» - чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько- окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник адвокат ОСОБА_7 діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі, які замінити на 2 роки тримання у дисциплінарному батальйоні та зарахувати у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що вирок суду першої інстанції ухвалений без урахування всіх доказів, які свідчать на користь обвинуваченого.

Зауважує, що неможливість виконувати бойове завдання ОСОБА_8 підтверджується випискою від 04.10.2024 року Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Меншикова» Дніпропетровської обласної ради, відповідно до якої ОСОБА_8 проходив стаціонарне лікування у період часу з 24.09.2024 року до 04.10.2024 року. Виписаний у стабільному стані до лікаря військової частини НОМЕР_1 з подальшим отриманням лікувальних та трудових рекомендацій, серед яких зазначено: продовжити лікування у реабілітаційному відділенні ОКЛМ; повторна консультація спинального нейрохірурга для вирішення питання про планове оперативне втручання; обмеження тривалих фізичних навантажень; обмеження підняття ваги до 5 кг.; дотримуватись рекомендацій психіатра.

Звертає увагу, що викладені судом наслідки вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення є лише припущенням, при цьому судове рішення не може базуватися на припущеннях, а повинно ґрунтуватися лише на належних, допустимих і достовірних доказах, які були всебічно досліджені в судовому засіданні.

Вказує, що ОСОБА_8 під час судових засідань, свою вину визнав, та просив сторону обвинувачення укласти з ним угоду про визнання винуватості, але йому було відмовлено, мотивуючи тим, що докази по справі всі були досліджені.

Наголошує, що висновки суду про неможливість застування положень ст. 69 КК України є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_8 тривалий час приймав участь у бойових діях, був поранений, є учасником бойових дій, раніше не судимий, скоїв злочин вперше.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та зазначив, що вирок суду є законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 7 та ст. 17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин кримінального провадження та перевірка їх доказами проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Істотних порушень закону, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції не допущено, а висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

Суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст. ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 402 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші, врахувавши при цьому позицію сторони захисту та надавши їм відповідну оцінку із викладеним обґрунтуванням.

Так, у вироку суду в обґрунтування висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, були наведені показання свідків, протоколи слідчих дій, електроні та письмові документи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення, зокрема перебування ОСОБА_8 на військовій службі, наявність законного наказу командира та невиконання цього наказу військовослужбовцем ОСОБА_8 не оспорюються, а зазначається на відсутність складу інкримінованого злочину через неможливість виконання наказу за станом здоров`я.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні в суді першої інстанції показав, що напередодні він отримав поранення, у зв`язку із чим перебував на лікуванні, після виписки лікар надав рекомендації, не піднімати вагу більше 5 кг. Крім того, 17.11.2024 року він звернувся до лікаря у військовій частині через погане самопочуття, однак йому віддали наказ, який він не міг виконувати за станом здоров`я.

Отже, на переконання апеляційного суду ОСОБА_8 та захисник адвокат ОСОБА_7 не оспорюють факт відмови військовослужбовця ОСОБА_8 від виконання наказу командира, що в свою чергу є ознаками кримінального правопорушення.

Водночас твердження сторони захисту на поважну неможливість виконання наказу, не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Так, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , у судовому засіданні в суді першої інстанції повідомили, що ОСОБА_8 в день надання наказу, був оглянутий лікарем та висновків щодо неможливості виконувати останній свої обов`язки за станом здоров`я не надано.

Крім того, свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні в суді першої інстанції, пояснив, що є лікарем і у його присутності 17.11.2024 року зачитано наказ про виконання бойового розпорядження військовослужбовцям, у тому числі і ОСОБА_8 . Перед оголошенням наказу здійснено медичний огляд обвинуваченого ОСОБА_8 і будь-яких патологічних відхилень не було. ОСОБА_8 зазначав, що переніс явища інсульту, але підтверджуючих документів і об`єктивних медичних даних щодо перенесення явищ інсульту у ОСОБА_8 не було виявлено, внаслідок чого згідно висновку ВЛК ОСОБА_8 був придатний до військової служби.

Посилання сторони захисту на виписку лікаря та надання відповідних рекомендацій, які надані більш ніж за місяць до подій кримінального правопорушення, не може слугувати беззаперечним фактором невиконання своїх службових обов`язків, за наявності висновку ВЛК від 01.11.2024 року, про можливість їх виконувати. При цьому, військова лікарська комісія проведена вже після лікування ОСОБА_8 в наслідок поранення та під час її проведення враховані висновки лікуючого лікаря.

Під час огляду ОСОБА_8 17.11.2024 року, лікарем у військовій частині не надано висновку про неможливість останнього за станом здоров`я виконувати завдання командира або необхідність ургентного направлення на проведення лікування. Також не надано висновку про необхідність проведення повторного ВЛК для встановлення придатності або обмеженої придатності за станом здоров`я ОСОБА_8 .

Крім того, матеріали справи не містять даних про звернення ОСОБА_8 щодо проведення повторної ВЛК для встановлення його придатності.

Отже, всі дані в сукупності вказують на умисну відмову виконати наказ командира, вчинену в умовах воєнного стану, без належних та поважних підстав неможливості такого виконання. А позиція сторони захисту сприймається апеляційним судом, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Крім того, вина ОСОБА_8 підтверджується іншими письмовими доказами, які підтверджують всі складові інкримінованого кримінального правопорушення та не оспорюються стороною захисту, зокрема: копією витягу з ЄРДР від 17.11.2024 року; постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 06.01.2025 року; витягом з ЄРДР від 06.01.2025 року; повідомленням командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_15 про кримінальне правопорушення; копією витягу із бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 № 6644/БР/дск. ОКП - ЛІС (ХХХ)15.00 16.11.2024 року; копією витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.08.2024 року № 223; копією витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.12.2023 року № 349 ; протоколом про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 17.11.2024 року; довідкою Військово-лікарської комісії від 01.11.2024 року № 9089; довідкою № 15027 від 17.11.2024 року щодо стану здоров`я ОСОБА_8 ; витягом із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.08.2024 року № 249; витягом із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2024 року № 319.

Колегія судів зауважує, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 КК є встановлений у Збройних Силах України, інших військах та військових формуваннях України порядок підлеглості в управлінні військами з метою забезпечення їхньої постійної боєготовності та боєздатності, нормального виконання військовими частинами та підрозділами покладених на них завдань. Додатковим факультативним об`єктом можуть бути безпека держави, власність, довкілля.

Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі.

Так, відповідно до п. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно з ч. 2 ст. 41 КК наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до п. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 КК полягає у вчиненні діяння у вигляді відкритої відмови виконати законний наказ начальника (непокора), коли підлеглий відкрито та категорично заявляє, що не виконуватиме наказ, або у вчиненні іншого умисного невиконання наказу.

Склад цього кримінального правопорушення є формальним, тобто закінченим його слід вважати з моменту вчинення діяння, а саме з моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту умисного його невиконання.

Суб`єктивна сторона непокори характеризується виною у формі прямого умислу. Умисел на невиконання наказу може виникнути у винної особи як у момент отримання наказу, так і пізніше. Ставлення винного до наслідків непокори (ч. 2 ст. 402 КК) характеризуються, зокрема, і необережністю. Мотиви можуть бути різними і для кваліфікації цього кримінального правопорушення значення не мають.

Оцінивши зазначені у вироку докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні непокори, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК.

Підстав вважати недопустимими докази у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, апеляційний суд не знаходить, оскільки суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Суд першої інстанції ретельно перевірив версію сторони захисту про неспроможність виконати ОСОБА_8 наказ командира через незадовільний стан здоров`я та не встановив підстав вважати, що існували будь-які перешкоди, які б об`єктивно унеможливлювали виконання ним бойового завдання за наявності даних, які спростовують версію ОСОБА_8 .

Підстав вважати оголошений наказ командира незаконним, у колегія суддів не має, крім того сторона захисту не оспорює законність наказу командира.

Разом з цим, матеріали справи не містять даних, що стан фізичного або психологічного здоров`я ОСОБА_8 , зумовлює непридатність його до військової служби або неможливість виконувати завдання на час його оголошення.

Так, згідно з вимогами п. 1.1 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (в редакції на момент обстеження обвинуваченого), медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).

Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний час та під час дії особливого періоду.

Згідно п. п. 6.35 розділу 6 Положення, у воєнний час лікування військовослужбовців має бути закінчене у військовому лікувальному закладі (солдатів, матросів, сержантів і старшин - у батальйонах (командах) видужуючих). У виняткових випадках військовослужбовцям може бути надана відпустка за станом здоров`я на 30 календарних днів. За постановою ВЛК відпустка за станом здоров`я може бути продовжена на такий самий строк, а за відповідних медичних показань - повторно продовжена ще на 30 календарних днів. Постанова ВЛК про продовження відпустки за станом здоров`я записується в книгу протоколів засідань ВЛК та в довідку ВЛК, на підставі якої була надана перша відпустка за станом здоров`я, і підписується головою, членами комісії (не менше двох), секретарем комісії та скріплюється гербовою печаткою.

Якщо після продовження відпустки за станом здоров`я військовослужбовець не може приступити до виконання службових обов`язків, то він оглядається ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби.

Відповідно до п. 6.11 розділу 6 Положення постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін - не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).

Пунктом 20.3 глави 20 Положення передбачено, що за результатами медичного огляду військовослужбовців та інших контингентів ВЛК приймаються постанови із зазначенням у ній висновку: придатний, непридатний, потребує, обмежено придатний до військової служби, тимчасово непридатний, тощо.

Зміст довідки військово-лікарської комісії від 01.11.2024 року № 9089 та довідки лікаря № 15027 від 17.11.2024 року, згідно якої ОСОБА_8 17.11.2024 року, безсумнівно свідчить про те, що ОСОБА_8 за станом здоров`я може виконувати обов`язки військової служби.

Відповідно до вимог чинного законодавства, висновок про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби встановлюється виключно рішенням військово-лікарської комісії за результатами медичного огляду особи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про неможливість виконання ОСОБА_8 бойового наказу через незадовільний стан здоров`я зводяться лише до суб`єктивної оцінки обвинуваченим стану свого здоров`я на момент події.

Колегія суддів констатує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, що за час проведення досудового розслідування та судового розгляду, ОСОБА_8 проведене невідкладне лікування, щоб в свою чергу вказувало на погіршення його стану здоров`я.

Отже всі дії ОСОБА_8 свідчать саме про відмову виконувати наказ, оскільки не встановлено, що саме під час оголошення наказу, в тому числі в присутності лікаря, останній мав різке погіршення свого стану, а попереднім висновком ВЛК та подальшим медичним оглядом не встановлено такого стану здоров`я ОСОБА_8 , яке б унеможливлювало виконання ним бойового завдання.

Враховуючи викладене, оцінюючи сукупність досліджених доказів в їх взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вина ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 402 КК знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, а апеляційні доводи про те, що вина обвинуваченого не доведена належними та допустимими доказами, є неспроможними та задоволенню не підлягають.

Будь-яких даних, які б свідчили про необ`єктивність, упередженість органів розслідування або суду під час апеляційного перегляд справи не встановлено.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», §84).

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи обвинуваченого та його захисника в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відхилив інші та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.

Перевіряючи доводи сторони захисту про застосування положень ст. 69 КК України, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення доводів апеляційної скарги в цій частині.

Так, положеннями ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання, для застосування вимог ст. 69 КК України в ході судового провадження не встановив, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах реальної ізоляції від суспільства із відбуванням покарання у виправній установі, призначивши покарання за ч. 4 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, з чим погоджується і колегія суддів, та підстав для зменшення, як того просив захисник, обраного судом покарання не вбачає.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше судимий, негативно характеризується за місцем служби, займаній посаді не відповідає, відсутність обставин, які обтяжують та які пом`якшують покарання.

Враховуючи викладене, при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_8 неможливо застосувати положення ст. 69 КК України, оскільки судом не встановлено двох пом`якшуючих покарання обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, однак суд першої інстанції обґрунтовано призначив покарання в мінімальних межах визначених санкцією ч. 4 ст. 402 КК України у виді 5 років позбавлення волі, тоді як максимальна міра покарання за ч. 4 ст. 402 КК України є 10 років позбавлення волі.

Доводи сторони захисту щодо особи ОСОБА_8 враховані судом першої інстанції при призначені покарання, та обґрунтовано не визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, яке означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася та демонструє готовність понести заслужене покарання.

Водночас, формально визнаючи вину обвинувачений заперечує наявність у нього вини, оскільки зазначає, про поважність відмови виконувати наказ командира, що не свідчить про належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки та бажання залагодити провину, а тому щире каяття в його діях відсутнє, про що вірно наведено судом першої інстанції у оскаржуваному вироку.

Також апеляційний суд додатково акцентує увагу і на тому, що захист незалежності та територіальної цілісності України наразі набуває особливого значення і повинно бути забезпечено усіма можливими засобами, а тому наслідки ухилення від виконання наказу в умовах воєнного стану в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а застосування до таких злочинів положень ст. 69 КК України, сформулює негативну думку серед військовослужбовців, вплине на їх бойовий дух та мотивацію, сприятиме ухиленню інших осіб від виконання наказів, на військову службу під час мобілізації та вплине на якість оборони України і боєздатність Збройних Сил України в цілому.

Колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення мінімальної міри покарання ОСОБА_8 , дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення останньої та попередження нових злочинів.

Таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги захисника необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст.409 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 408, 409, 418, 419, 424, 426 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 20.10.2025 року, стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченою, що знаходиться під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді