ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №626/463/25 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження№ 11-кп/818/630/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 336 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок Берестинського районного суду Харківської області від 24 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_8 ,

встановила:

Вказаним вироком,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Красноград Харківської області, громадянин України, має середню освіту, неодружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимостей не має відповідно до ст. 89 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки..

Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховувати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили.

Згідно вироку, відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», на території України оголошено загальну мобілізацію у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань.

12 грудня 2024 року ОСОБА_8 , який відповідно ч.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є військовозобов`язаним, під час воєнного стану, який відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введений на території України, отримав повістку для прибуття 16 грудня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправлення до військової частини.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах .

16 грудня 2024 року ОСОБА_8 , маючи прямий умисел, спрямований на ухилення від несення військової служби під час мобілізації, діючи з метою ухилення від призову за мобілізацією, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, з метою ухилення від мобілізації, без поважних причини не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 в зазначену дату та надав письмову заяву про відмову від призову на військову службу з зв`язку з мобілізацією.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ст. 336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Не погодившись з вказаним вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Берестинського районного суду Харківської області від 24.11.2025 в частині призначеного покарання змінити і призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане із позбавленням волі із застосуванням ст. 75 КК України та покласти на нього процесуальні обов`язки, визначені КПК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що вирок суду в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Захисник зазначав, що вирок постановлено без урахування висновку органу пробації, що виправлення ОСОБА_8 можливе без позбавлення його волі; вважав, що обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, зможе сумлінно виконувати покладені судом на нього процесуальні обов`язки та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів сторони захисту щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_8 , раніше не засуджений відповідно до ст. 89 КК України, на диспансерному обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, разом з тим вчинив кримінальне правопорушення, яке за кваліфікацією злочинів, передбачених ст. 12 КК України, хоча й відноситься до нетяжкого злочину, але спрямоване на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є найбільш небезпечним посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, на думку суду першої інстанції, будь-які об`єктивні дані на підтвердження щирого каяття з боку обвинуваченого, окрім формального визнання своєї провини в загальних межах, - відсутні.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням чи призначення покарання з урахуванням ст. 69 КК України, тож визначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком, ближчим до найнижчої межі, що встановлена санкцією інкримінованої йому статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, враховуючи те, що ОСОБА_8 є військовозобов`язаним, однак умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком щодо захисту Батьківщини. При цьому, останнім не було надано належних даних про неможливість станом на грудень 2024 року або станом на теперішній час виконання військового обов`язку за мобілізацією в особливий період за станом його здоров`я, оскільки відповідно до довідки ВЛК № 230/2274 від 19.11.2024 солдат запасу ОСОБА_8 визнаний придатним до військової служби.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті, тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Також колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з наведених захисником мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Вирок Берестинського районного суду Харківської області від 24 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: