Провадження №11-кп/801/306/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

захисниці ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2026 року,

якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

Короткий зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Клопотання мотивовано тим, що за вироком суду ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Строк відбуття ним виду карально-ізольованого заходу примусу не вважається виконанням набравшого законної сили обвинувального вироку, а тому порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), ст. 28 Конституції України.

Засуджений вважає, що більше 20 років його піддавали неправомірному покаранню, оскільки звернений до виконання вирок щодо нього не виконувався правомірно більше 20 років. За весь цей час він не ухилявся від відбування покарання і не вчиняв жодного злочину, тому просив суд звільнити його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності обвинувального вироку.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 клопотання підтримав з викладених у ньому підстав.

Захисниця ОСОБА_7 підтримала клопотання ОСОБА_8 та просила суд його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_9 зазначив, що законних підстав для задоволення клопотання засудженого немає.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

З огляду на зміст заявленого засудженим ОСОБА_8 клопотання та досліджені матеріали провадження та матеріали особової справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_8 засуджено до довічного позбавлення волі, у даному випадку не починався і не закінчувався, оскільки вирок суду виконується, на виконання вироку суду ОСОБА_8 перебуває у місцях позбавлення волі, відбуваючи визначене судом кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалу суду є незаконна через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вважає, що суд у рішенні неправильно виклав зміст його клопотання про те, що строк відбуття ним виду карально-ізольованого заходу примусу не вважається виконанням набравшого законної сили обвинувального вироку, а тому порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), ст. 28 Конституції України.

Відмовляючи в задоволені його клопотання, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що положення п.5 ч.1 ст. 80 КК України стосуються осіб, засуджених до будь-якого виду покарання за особливо тяжкі злочини, щодо яких обвинувальний вирок вступив в законну силу.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_8 та його захисниця ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, наведених у ній.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги засудженого, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги засудженого є неспроможними.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Колегією суддів установлено, що вироком Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 ОСОБА_8 засуджено за п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.1996 вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 стосовно ОСОБА_8 залишено без змін.

Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є не конституційними) і запропоновано Верховній Раді України привести КК України (в редакції 1960 року) у відповідність з цим рішенням.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України 22 лютого 2000 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового Кодексів України», яким смертну кару як виняткову міру покарання виключено з КК України (в редакції 1960 року) і введено новий вид покарання довічне позбавлення волі. Цей Закон набрав чинності 04 квітня 2000 року. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

У пункті шостому рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви №9852/03, №13413/04,"Ткачов проти України" від 13.12.2007 року, заява № 39458/02).

На виконання рішення КСУ та положень Закону України № 1483 ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 у вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 стосовно ОСОБА_8 внесено зміни. Призначено ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Таким чином, засуджений ОСОБА_8 на даний час правомірно відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

За змістом ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

За змістом ч. 3, 4 ст. 80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Наразі вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996, яким засуджено ОСОБА_8 , набрав законної сили та виконується, оскільки засуджений відбуває покарання, а тому строк давності до вказаного обвинувального вироку не застосовується.

Так, під давністю виконання обвинувального вироку необхідно розуміти закінчення встановлених у законі відповідних строків із дня набрання обвинувальним вироком законної сили, а тому з огляду на встановлені вище обставини відсутні підстави вважати, що обвинувальний вирок стосовно засудженого ОСОБА_8 у даній справі не виконувався та не виконаний у строки, передбачені ч. 1 ст. 80 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що засуджений ОСОБА_8 необґрунтовано та безпідставно посилається на п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, оскільки дана стаття до нього взагалі не застосовується.

Зрештою доводи апеляційної скарги про те, що суд у рішенні неправильно виклав зміст його клопотання про те, що строк відбуття ним виду карально-ізольованого заходу примусу не вважається виконанням набравшого законної сили обвинувального вироку, а тому порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), ст. 28 Конституції України, не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

Стосовно доводів про те, що ОСОБА_8 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, яке є невідповідним Конституції, то колегія суддів зазначає, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам як чинного КК України, так і КК України 1960 року.

Крім того, колегія суддів зазначає про те, що як КК України 1960 року, так і КК України 2001 року передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, засуджений правомірно відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком суду, який набрав законної сили.

Інтерпретація засудженим ОСОБА_8 на свій лад норм закону з метою уникнення подальшого відбування визначеного судом покарання є безпідставною, адже звільнення засудженого від відбування найтяжчого виду покарання без жодних на те правових підстав знівелює завдання кримінального судочинства щодо забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2026 року залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4