ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/45/26 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/33/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріали кримінального провадження №11-сс/817/33/26 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2026 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2026 року задоволено клопотання слідчого, погоджене з прокурором, застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.03.2026.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного просить змінити застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший, більш м`який - особисте зобов`язання або домашній арешт.

Вважає, що слідчий суддя не перевірив належним чином підстави, мету та обґрунтованість застосування запобіжного заходу з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Посилається на те, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 прокурор не довів неможливість застосування альтернативних, більш м`яких запобіжних заходів, що суперечить положенням КПК України та правовій позиції ЄСПЛ, викладеній у рішенні у справі «Харченко проти України».

Вважає, що на момент постановлення ухвали не було зібрано достатніх даних про особу підозрюваного, зокрема не враховано його позитивні характеристики, відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків та перебування на утриманні неповнолітньої дитини.

Вказує на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення з огляду на те що доводи сторони обвинувачення ґрунтуються на припущеннях та неперевіреній інформації.

Зазначає що застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставним, не відповідає меті, визначеній ст. 177 КПК України, та фактично може розцінюватися як засіб психологічного тиску.

Заслухавши суддю-доповідача, підозрюваного та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу з мотивів у ній викладених та прокурора, який щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних міркувань.

Як встановив слідчий суддя за наслідками дослідження клопотання та доданих до нього матеріалів, групою слідчих СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 29 грудня 2023 року до ЄРДР за № 0000883 за ознаками кримінального правопорушенння, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

11.01.2026 слідчим СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , за погодженням з процесуальним прокурором прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Того ж дня 11.01.2026 о 22:16 годині працівниками поліції в порядку ст. 615 КПК України затримано ОСОБА_7 .

Згідно пред`явленої підозри, 04 квітня 2023 року солдата ОСОБА_7 , який прибув із військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду солдата резерву 1 запасного взводу 63 запасної роти вказаної військової частини.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» було введено воєнний стан на всій території України, який триває до теперішнього часу.

Солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю й гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства. Військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності військовій присязі.

Натомість, солдат ОСОБА_7 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України, став на шлях вчинення злочину (кримінального правопорушення) проти встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин.

29 квітня 2023 року у ранкову пору доби, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, у солдата ОСОБА_7 , який перебував на території 63 запасної роти військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) виник умисел на самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 з метою тимчасового ухилення від військової служби.

Тоді ж, 29 квітня 2023 року у ранкову пору доби, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, солдат ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел з метою тимчасового ухилення від військової служби, самовільно залишив територію 63 запасної роти військової частини НОМЕР_1 та відправився до місця свого проживання.

У період з 29 квітня 2023 року, військовослужбовець військової служби за призовом по мобілізації ОСОБА_7 перебував поза межами розташування 63 запасної роти військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) та свої службові обов`язки не виконував, проводячи час на власний розсуд.

Таким чином, солдат військової служби за призовом під час мобілізацією ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимог ст. ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, з метою тимчасового ухилення від військової служби, 29 квітня 2023 року самовільно залишив розташування 63 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , та проводив час на власний розсуд, чим вчинив самовільне залишення місця служби без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 2839-IX від 13.12.2022).

Перевіряючи висновок слідчого судді щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_7 у вчиненні вищенаведеного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає його вірним, оскільки його зроблено за наслідками дослідження даних, що містяться у: матеріах службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації солдата ОСОБА_7 , показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та наказів ОСОБА_15 , яку самовільно залишив підорюваний.

Аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо оскаржуваного апелянтом рішення місцевого суду, дає підстави колегії суддів для висновку, що на даній стадії кримінального провадження при вирішенні питання про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, стандарт доказування «обґрунтована підозра» дотримано як слідчим, який звернувся до суду з відповідним клопотання, так і слідчим суддею, при прийнятті рішення.

Отже, висновки слідчого судді про обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри колегія суддів вважає правильними, оскільки вони підтверджуються доданими до клопотання органу досудового слідства та дослідженими в судовому засіданні доказами, а тому доводи сторони захисту в цій частині не заслуговують на увагу.

Також слідчим суддею вірно визнано доведеним те, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки він підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років та фактично вже переховується, адже не з`являється на відповідні виклики до слідчого чи прокурора, зокрема після дачі пояснення у вказаному кримінальному провадженні 29.07.2025 року ігнорував телефонні виклики для проведення із ним слідчих дій, а також не прибув на виклики за надісланими йому повістками, що свідчить про той факт що він і далі буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності; а також може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний перебуваючи на волі під час досудового розслідування матиме можливість впливати на свідків у кримінальному провадженні, які є його знайомими оскільки він із ними проходив службу, зокрема, ОСОБА_7 з урахуванням відомих йому обставин кримінального правопорушення та матеріалів кримінального провадження зможе вступати у поза процесуальні відносини із свідками та схиляти їх до зміни даних слідству показань, що створює загрозу тиску та підбурювання вказаних осіб до дачі неправдивих показань, або відмови від надання таких; існування ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_7 , оскільки він тривалий час з 2023 року не з`являється для продовження служби.

Крім цього, слідчий суддя вірно встановила наявність обставин, визначених ст. 178 КПК України, які характеризують особу підорюваного, відсутність у нього судимості, вік, позитивні характеристики за місцем проживання, наявність міцних соціальних зв`язків, однак, визнала їх недостатніми для запобігання настанню існуючих ризиків через вагомість наявних доказів на підтвердження обґрунтованості його підозри у скоєнні тяжкого злочину; суворість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим.

Також слідча суддя з урахуванням того що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого військового злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, в період дії воєнного стану вірно не визначила розмір застави, що відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України є її правом. В даному випадку враховуючи тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, вчиненого в умовах воєнного стану, особу підозрюваного, який є військовослужбовцем, призваним за мобілізацією, та підозрюється у тому, що діючи всупереч вимогам військових статутів, умисно самовільно залишив місце несення служби, колегія суддів вважає що прокурор довів обставини, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою, які обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод підозрюваного.

Перевіряючи доводи захисника щодо відсутності ризиків, визначених ст.177 КПК України, колегія суддів виходить з того що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, слід дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у рішенні ЄСПЛ Пунцельт проти Чехії справа № 31315/96 від 25 квітня 2020 року йдеться про те, що при прийнятті рішення про тримання особи під вартою суд визнав достатнім мотивуванням загрозу призначення заявникові відносно суворого покарання.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, мотиви наведені в ухвалі слідчого судді щодо тяжкості покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винним у вчиненні злочину, та факт того, що підозрюваний вже переховувався, адже не з`являвся на відповідні виклики до слідчого чи прокурора, зокрема після дачі пояснення у вказаному кримінальному провадженні 29.07.2025 року ігнорував телефонні виклики для проведення із ним слідчих дій, а також не прибув на виклики за надісланими йому повістками, що свідчить про той факт що він і далі буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності, як вагомі підстави застосування до підозрюваного вказаного запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованої підозри є безпідставними та необґрунтованими, оскільки обґрунтованість пред`явленої підозри підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів, зібраних у ході досудового розслідування та досліджених слідчим суддею під час розгляду клопотання. Характер вчиненого кримінального правопорушення свідчить про можливість тиску на свідків з метою уникнення відповідальності або спотворення доказової бази. З огляду на це, ризик впливу на свідків є також актуальним і не може бути усунутий жодним із більш м`яких запобіжних заходів.

Перевіряючи доводи захисника про позитивні характеристики, відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків підозрюваного та утримання ним неповнолітньої дитини колегія суддів виходить з того що при визначенні пропорційності втручання у права підозрюваного враховується рівень обгрунтованості підозри та висока ймовірність реалізації існуючих ризиків , що виправдовує більш суворе втручання в права людини та їх обмеження, надані із клопотанням матеріали доводять наявність правових підстав для обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси підозрюваного з метою забезпечення цілей кримінального провадження.

Доводи апелянта щодо можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу слідчим суддею не заслуговують на увагу з огляду на пряму заборону його застосування, визначену ст.178 ч.8 КПК України.

Отже, підстав для скасування оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_7 немає, в зв`язку з чим в задоволенні поданої захисником підозрюваного апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2026 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді