Справа № 225/1533/22
Провадження № 1-кп/206/50/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого суді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000562 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 404 Кримінального кодексу України,

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_4 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_3 ,

захисника (в режимі ВКЗ) адвоката ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Самарського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження № 0000562 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 404 Кримінального кодексу України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи його тим, що існують ризики :

- переховуватися від суду, які підтверджується, тим що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, групою осіб за яке, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 3 до 12 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання обвинуваченого винними у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання. Окрім того, на підтвердження даного ризику вказує факт ухилення виконувати свої обов`язки як військовослужбовця в умовах воєнного стану на бойових позиціях, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, який підтверджується тим, що в ході судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_3 неодноразово висловлював образи та погрози фізичної розправи в бік учасників процесу, під час окремих судових засідань у режимі відеоконференції викрикував непристойні висловлювання;

- вчиняти інші кримінальні правопорушення, що підтверджується тим, що вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення пов`язане з ухиленням від військової служби, що вказує на особу, яка не вигадувала підстав для свого звільнення від служби, а сама їх створила, використовуючи різні способи, що само по собі утворює склад іншого злочину за ст. 409 КК України. Крім того, бажання обвинуваченого уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі обвинуваченого.

Неможливість застосування інших запобіжних заходів пов`язана з тим, що вони будуть не достатніми для запобігання вищевказаним ризиками та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Крім того, не існує підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 і участь останнього у бойових діях пов`язаних з захистом сувернітету та незалежності України, оскільки ці обставини мали місце і на час вчинення злочину, а отже вони не утворюють для ОСОБА_3 жодних моральних запобіжників при обранні ним моделі поведінки.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, прокурор звертає увагу суду, що наразі достатніми та належними підставами застосування запобіжного заходу у виді тримання стосовно обвинуваченого під вартою є не лише очікування завершення розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує утримання обвинувачених під вартою. Отже, досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України наразі можливе виключно продовженням дії запобіжного заходу у вигляді під вартою ОСОБА_3 .

Крім того, згідно положень ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме у виді тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити з наведених в ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_5 просили відмовити у задоволенні клопотання, оскільки вважали, що ризики наведені прокурором у клопотанні нічим не підтверджуються, розгляд справи майже завершений, про вплив на свідків взагалі не може бути мови, а тому взагалі відсутні підстави для продовження запобіжного заходу, що в даному випадку надасть можливість ОСОБА_3 повернутись до військової частини, де він проходив службу.

Заслухавши доводи прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, дослідивши клопотання прокурора, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

За змістом ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Положеннями ст. 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Суд погоджується з доводами прокурора про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 404 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, у зв`язку із чим, є підстави вважати, що обвинувачені розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання їх винними у вчинені інкримінованого злочину можуть переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання, про що також підкреслювалось Європейським судом з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2011 року, де суд зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Неможливість застосування інших запобіжних заходів відносно обвинуваченого обумовлюється тим, що вони не будуть достатніми для запобігання вищевказаному ризику переховування від суду з метою уникнення понесення покарання, а в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Так, неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді особистого зобов`язання пов`язана з тим, що особисте зобов`язання є найбільш м`яким запобіжним заходом та відповідно до п. 2 ст. 179 КПК України - однією з ознак виконання особистого зобов`язання є те, що обвинувачений зобов`язуються не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду, та його застосування не достатнє для забезпечення виконання обвинуваченим їх обов`язків у цьому кримінальному провадженні, оскільки у вказаному випадку він повинен повернутися до місця мешкання, реєстрації або місця служби, тобто на територію Донецької області або в іншу область до підрозділу військової частини НОМЕР_1 , яка в будь-який час змінює своє місце розташування, що створить умови та змогу ним переховуватися від суду.

Крім того, ОСОБА_3 проживає та зареєстрований за адресою Київська область, місто Славутич, яке є віддаленими від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку із чим неможливо ефективно забезпечити необхідну міру контролю за поведінкою обвинуваченого та надасть останньому можливість переховуватись від органу досудового розслідування та суду.

Неможливість застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту пов`язана також з тим, що обвинувачений проживає в іншій області країни, яка є віддаленою від органу досудового розслідування. Крім того, в умовах воєнного стану, такий запобіжний захід позбавляє військовослужбовця виконувати свій конституційний обов`язок, що не кореспондується ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що створить передумови для переховування його від суду.

Суд також погоджується з доводами прокурора щодо відсутності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 і участь останнього у бойових діях пов`язаних з захистом сувернітету та незалежності України, оскільки ці обставини мали місце і на час вчинення злочину, а отже вони не утворюють нових підстав для не продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу.

Приходячи до висновку про задоволення вказаного клопотання, судом враховуються положення ч. 8 ст. 176 КПК України, згідно яких, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме у виді тримання під вартою.

Слушними також є доводи прокурора про те, що в умовах воєнного стану на території України, з метою належного покарання осіб, які вчинили тяжкі та особливо тяжкі злочини, застосування до обвинуваченого виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не призведе до негативного впливу на обороноздатність держави в умовах воєнного стану, підриву авторитету, бойової готовності та боєздатності підрозділів Збройних Сил України та не створить в очах військовослужбовців уяву безкарності та свавілля.

Розумність тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно і вона має оцінюватись в кожному окремому випадку в залежності від особливостей конкретної справи та причин, про які йдеться у рішеннях національних судів.

Тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Суд погоджується і з доводами захисника ОСОБА_5 щодо тривалого часу перебування обвинувачених під вартою, однак вказане кримінальне провадження в цьому складі суду почалось слухатись з початку 08.10.2024 року, і на теперішній час цим складом суду майже закінчено судове слідство, а тому суд за вказаних вище умов та положень ч. 8 ст. 176 КПК України - не знаходить підстав для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, з метою запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, з урахуванням вимог ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів.

Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

На переконання суду, таке продовження запобіжних заходів відносно обвинуваченого, за наявності вказаних вище умов, не буде суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.), також тривалість існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину як неодмінна умова законності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Геращенко проти України» від 7 листопада 2013 року) та суворість покарання, яке може бути призначено, як слушний елемент в оцінці ризику можливості переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Серйозність висунутих обвинувачень свідчить про те, що державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує (рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України» від 20 травня 2010 року).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Задовольняючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне визначити обвинуваченому розмір застави відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України в розмірі, передбаченому ч. 5 ст. 182 КПК України, та з урахуванням положень ч. 4 ст. 182 КПК України.

Відповідно до ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

У відповідності до п. 3 ч. 5 ст. 182 Кримінального процесуального кодексу України, розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, суд вважає за необхідне визначити розмір застави відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2026 року - 3328 грн.

Враховуючи дані обвинуваченого, суд вважає, що застава у мінімальному розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (266 242,00 гривень) буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не являється завідомо непомірними для них.

В силу ч. 3 ст. 182 Кримінального процесуального кодексу України, при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави підозрюваному, обвинуваченому роз`яснюються його обов`язки і наслідки їх невиконання, а заставодавцю - у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється чи обвинувачується особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки із забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого та його явки за викликом, а також наслідки невиконання цих обов`язків. У разі внесення застави згідно з ухвалою слідчого судді, суду щодо особи, стосовно якої раніше було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, передбачені цією частиною роз`яснення здійснюються уповноваженою службовою особою місця ув`язнення.

Задовольняючи вказане клопотання, суд акценту увагу на тому, що обвинувачений та захисник мають право оскаржити в апеляційному порядку прийняте рішення щодо продовження запобіжного заходу, однак таким правом не користувались на протязі всього часу розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 176 -177, 334, 372 Кримінального процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000562 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 404 Кримінального кодексу України задовольнити частково.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, а саме до 4 липня 2026 року включно.

Визначити ОСОБА_3 заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 266 240,00 гривень, яка може бути внесена як самими обвинуваченим так і іншими фізичними або юридичними особами (заставодавцями).

Обвинувачений або заставодавці мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали у національній грошовій одиниці на депозитний рахунок з наступними реквізитами: одержувач платежу: ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, , банк отримувача: ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, р/р UA0017442, призначення платежу: за кого (ПІБ) та номер справи.

В разі внесення застави уповноваженій службовій особі місця ув`язнення необхідно негайно звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти та повідомити про це суд.

З моменту звільнення ОСОБА_3 , останній буде вважатися такими, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_3 на строк два місяці наступні обов`язки:

- прибувати до суду із встановленою періодичністю або за викликом у зв`язку з реалізацією завдань кримінального провадження;

- не залишати місце несення служби, тимчасове розташування підрозділу військової частини без дозволу командира військової частини.

Повний текст ухвали складено 11 травня 2026 року.

Ухвала суду в частині продовження запобіжного заходу може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1