Провадження №11-кп/801/363/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_9 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2026, якою відмовлено в задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_10 стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_9 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, на підставі ст. 82 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2026 було відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_10 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 .

Колегія суддів суду першої інстанції, обґрунтовуючи прийняте рішення, виходила з того, що за результатами всебічного та безпосереднього дослідження матеріалів подання у суду не сформувалося належного внутрішнього переконання щодо того, що засуджений під час відбування покарання дійсно став на шлях виправлення. Зокрема, оцінюючи поведінку особи, її ставлення до вчиненого, а також інші дані, що характеризують особу засудженого, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав вважати, що мета покарання у частині виправлення досягнута.

У зв`язку з наведеним, на переконання суду першої інстанції, на даний час не відпала потреба у подальшому утриманні засудженого в умовах ізоляції від суспільства, оскільки таке утримання продовжує залишатися необхідним для досягнення цілей кримінального покарання, визначених законом.

Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовільнити подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» та замінити покарання із довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк засудженому ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції, на переконання сторони захисту, є необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, а викладені в ній висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Передусім, як зазначає апелянт, суд дійшов помилкового висновку про те, що засуджений ОСОБА_9 не став на шлях виправлення, водночас, на думку сторони захисту, такі висновки прямо суперечать матеріалам провадження.

Так, зокрема, відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5, яким затверджено «Методику визначення ступеня виправлення засудженого», визначення ступеня виправлення здійснюється за єдиними підходами та критеріями, які застосовуються, у тому числі, для вирішення питання щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання. Водночас, як наголошує апелянт, суд першої інстанції не врахував та фактично проігнорував висновок, складений за результатами застосування цієї Методики.

Більше того, у матеріалах справи наявний висновок комісії щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_9 , складений із дотриманням передбачених законодавством критеріїв, відповідно до якого засуджений став на шлях виправлення.

Як вказує сторона захисту, зазначений висновок ґрунтується на конкретних фактичних даних щодо поведінки засудженого, а саме: засуджений дотримується норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку дня установи; підтримує позитивні взаємовідносини з іншими засудженими; виконує законні вимоги адміністрації; ввічливо ставиться до персоналу установи виконання покарань; дотримується та виконує заходи індивідуального плану виправлення і ресоціалізації; є неконфліктним, прагне уникати конфліктних ситуацій; має низький рівень агресії; характеризується низьким рівнем схильності до насильства, відсутністю ворожого ставлення до оточуючих; має просоціальну стратегію самоствердження, відсутня ймовірність вчинення насильницьких дій; наявні обставини, що можуть стримувати особу від їх вчинення; характеризується високим рівнем нервово-психологічної стійкості; має просоціальну спрямованість.

Однак, як наголошується у апеляційній скарзі, попри наявність такого висновку, суд першої інстанції не надав йому належної оцінки та, фактично ігноруючи наведені обставини, дійшов протилежного висновку про те, що засуджений не довів свого виправлення.

Крім того, сторона захисту звертає увагу на те, що суд першої інстанції неправильно витлумачив обставини щодо ставлення засудженого до вчиненого злочину. Так, у апеляційній скарзі зазначається, що у судовому засіданні ОСОБА_9 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, усвідомлює тяжкість злочину та шкодує про його наслідки, однак суд безпідставно дійшов висновку про часткове визнання вини.

При цьому, як додатково підкреслює апелянт, засуджений під час відбування покарання демонструє стабільну позитивну поведінку: сумлінно виконує покладені на нього обов`язки, з повагою ставиться до працівників установи, дотримується встановленого режиму, що, у сукупності, свідчить про його виправлення.

Разом із тим, сторона захисту вказує, що суд першої інстанції безпідставно поставив у негатив засудженому відсутність постійного працевлаштування. Водночас, як зазначається у апеляційній скарзі, відповідно до положень ч. 1 ст. 118 КВК України, саме адміністрація установи виконання покарань зобов`язана створювати умови для праці засуджених. Крім того, праця засуджених здійснюється на добровільній основі на підставі договорів цивільно-правового або трудового характеру, а відтак відсутність роботи не може свідчити про небажання засудженого працювати.

Окремо апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції, формуючи свої висновки, допустив порушення принципів законності та юридичної визначеності. Як зазначається у апеляційній скарзі, ці принципи вимагають, щоб правозастосування було передбачуваним, послідовним та здійснювалося на основі чітких правових норм, що відповідає підходам Європейського суду з прав людини.

У цьому контексті сторона захисту наголошує, що закон має бути достатньо чітким, аби особа могла передбачити наслідки своєї поведінки, а держава діяти послідовно та без довільності при застосуванні правових норм.

Більше того, як зазначається у апеляційній скарзі, за наявності беззаперечних ознак того, що засуджений став на шлях виправлення, але за відсутності реальної перспективи застосування передбачених законом механізмів пом`якшення покарання, виникає стан правової невизначеності, який породжує у засудженого почуття безнадійності та страждання.

Така ситуація, на думку апелянта, суперечить праву особи на повагу до гідності, що, як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 24 квітня 2018 року № 3-р/2018, є невід`ємним, невідчужуваним та підлягає безумовному захисту з боку держави.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовільнити, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали судової справи, мотиви подання начальнику ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_11 , мотиви апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 25.07.1996 Одеським обласним судом, з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 20.03.1997, за п. п. "а","ж", "з" ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. ч. 2, 3 ст. 117, ч. 2 ст. 118 КК України, на підставі ст. 42 КК України, до остаточного покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна, з урахуванням ухвали Одеського обласного суду від 15.06.2000 року, якою основне покарання у виді смертної кари замінене на покарання у виді довічного позбавлення волі. Початок строку відбування покарання 01.03.1995. На даний час ОСОБА_9 відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Згідно з ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України.

Частиною 1 ст. 64 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України, заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

На підставі ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Із характеристик на засудженого ОСОБА_8 виданої 30.10.2025 встановлено, що останній відбуває покарання з 01.03.1995, тобто фактично на момент звернення начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» засуджений фактично відбув 30 (тридцять) років 7 (сім) місяців 29 (двадцять дев`ять) днів.

Таким чином, з урахуванням положень ч. 5 ст. 82 КК України та фактичних даних про строк відбутого покарання, засуджений ОСОБА_8 не лише досяг мінімального строку, необхідного для вирішення питання про заміну довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а й істотно його перевищив, що свідчить про наявність у нього формально-правових підстав для застосування до нього зазначеної норми кримінального закону.

Вимогами п. 2 та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого протягом усього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії.

Згідно з положеннями п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002, суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребі у наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Виправлення засудженого - це реалізація позитивних чи негативних змін у його психіці. Висновок про виправлення засудженого слід будувати на обґрунтованому прогнозі його поведінки в звичайних умовах життя, поза УВП.

Під ступенем виправлення засуджених до позбавлення волі слід розуміти індивідуалізовану комплексну фіксацію рівня зміни зовнішніх (соціально-правових) і внутрішніх (психолого-педагогічних) характеристик особистості засудженого через певні проміжки часу (у період відбування покарання), які виступають передумовами правомірних (неправомірних) дій і поведінки, як показник готовності (неготовності) вести правослухняний спосіб життя в умовах свободи.

Ступінь виправлення, який характеризується як «довів своє виправлення», слід розуміти як наявність у засудженого стійких позитивних змін особистості, що свідчать про глибоку та усвідомлену переорієнтацію його життєвих цінностей у бік соціально корисної поведінки. Такий рівень трансформації вказує на реальну можливість досягнення мети покарання вже в умовах свободи, без необхідності подальшого ізоляційного впливу. Водночас визначальним є не лише факт формального дотримання встановлених правил, а передусім сформована внутрішня готовність особи до законослухняного способу життя, яка проявляється у здатності до самостійного та свідомого регулювання власної поведінки без залежності від карально-виправних заходів. Саме така автономність поведінкової саморегуляції дає підстави вважати засудженого підготовленим до застосування інституту умовно-дострокового звільнення.

Зазначена готовність має комплексний характер і повинна охоплювати ключові сфери життєдіяльності, що мають юридичне значення для оцінки поведінки особи. Йдеться, зокрема, про здатність до самостійного матеріального забезпечення свого існування, побудову конструктивної та правомірної взаємодії з оточуючими, а також формування змістовного та соціально прийнятного дозвілля. Сукупність цих ознак свідчить про повноцінне входження особи у соціум та її готовність до відповідального життя у суспільстві.

Оцінку Закону України від 18.10.2022 №2690-IX, який набрав чинності 06.11.2022 та запровадив механізм скорочення строку довічного позбавлення волі, надав і Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Медвідь проти України» від 10.10.2024, зазначивши, що внесені зміни передбачають можливість для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, після відбуття п`ятнадцяти років покарання звернутися з клопотанням про його заміну на покарання у виді позбавлення волі на певний строк з подальшою можливістю скорочення. Умови такого пом`якшення та порядок оцінки виправлення засудженого визначені Кримінально-виконавчим кодексом України та підзаконними актами Міністерства юстиції.

Так, дослідивши характеристику на засудженого ОСОБА_8 від 30.10.2025 колегія суддів звертає увагу на такі обставини.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, зокрема соціально-психологічної характеристики засудженого, останній підлягав комплексній оцінці за критеріями, що охоплюють його кримінально-правовий досвід, соціально-побутові умови, особистісні якості, поведінку під час відбування покарання, ставлення до вчиненого та готовність до ресоціалізації.

Так, згідно з відомостями про історію правопорушень, форма вини засудженого за чинним вироком визначена як умисел, а вчинене кримінальне правопорушення віднесено до умисних корисливо-насильницьких. У характеристиці зазначено, що раніше засуджений до кримінальної відповідальності не притягувався, однак у віці 20 років вчинив особливо тяжкий злочин умисне корисливо-насильницьке правопорушення, а саме вбивство, поєднане із зґвалтуванням та розбоєм двох осіб, за наявності обтяжуючої обставини у вигляді перебування у стані алкогольного сп`яніння. Також встановлено, що правопорушення було вчинено у співучасті, при цьому засуджений на теперішній час не виявляє наміру підтримувати зв`язки зі співучасником у майбутньому.

Відповідно до наданих даних щодо житлово-побутових умов, місцем проживання засудженого визначено житло дружини його покійного брата за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо освітнього рівня засудженого встановлено, що він має повну загальну середню освіту, здобуту під час навчання у вечірній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів при установі виконання покарань, володіє базовими навичками, однак не має сформованих професійних компетенцій, разом із тим здатний виконувати роботи низької кваліфікації.

Аналізуючи дані про трудову зайнятість, судом встановлено, що до засудження особа офіційно не працювала, а під час відбування покарання не працевлаштована. Водночас у характеристиці зазначено про наявність у засудженого бажання працювати та відповідних навичок для виконання нескладних робіт.

Стосовно матеріального становища встановлено, що засуджений частково залежав від матеріальної підтримки сім`ї, друзів та соціальних виплат, водночас у більшості випадків раціонально розпоряджається коштами, інтерес до отримання вигоди шляхом участі в азартних чи подібних іграх відсутній.

Оцінюючи особливості мислення, емоційного стану та поведінкових реакцій, судом враховано, що засуджений не вчиняє дій, пов`язаних із погрозами чи насильством, здатний аналізувати власні помилки та робити відповідні висновки, прагне до вирішення проблемних ситуацій раціональним шляхом, не виявляє схильності до імпульсивних рішень та здатний передбачати наслідки власних дій. Водночас у характеристиці зазначено про відсутність проявів неадекватної поведінки, а також зазначено про завищений рівень самооцінки при відсутності ознак нервового збудження чи пригнічення.

Щодо вживання наркотичних засобів та алкоголю встановлено, що засуджений, за власними поясненнями, наркотичних речовин не вживав та негативно ставиться до їх вживання, однак до засудження мав випадки вживання алкоголю, причому злочин було вчинено у стані алкогольного сп`яніння. Разом із тим під час відбування покарання фактів уживання наркотичних засобів або алкоголю не зафіксовано.

Аналізуючи соціальні зв`язки, суд встановив, що до засудження особа підтримувала кримінальні зв`язки, у тому числі зі співучасником у справі, який раніше був судимий, однак на даний час наміру підтримувати такі зв`язки в майбутньому не виявляє.

Разом із тим встановлено, що засуджений підтримує соціально корисні зв`язки з рідними та близькими особами, які мають позитивний вплив на його поведінку, зокрема підтримує контакт із дружиною свого покійного брата, при цьому постійного партнера не має.

Щодо ставлення до вчиненого кримінального правопорушення у характеристиці зазначено, що засуджений визнає свою вину частково, шкодує про вчинене, однак певною мірою схильний мінімізувати наслідки своїх дій та вважає призначене покарання надмірно суворим.

Із даних про поведінку під час відбування покарання вбачається, що за оцінюваний період спроби втечі відсутні, засуджений не допускав порушень встановленого порядку відбування покарання, разом із тим заходи заохочення до нього не застосовувалися, як і дисциплінарні стягнення.

Крім того, встановлено, що засуджений не перебуває на оперативно-профілактичних обліках в установі виконання покарань.

У частині готовності до змін у характеристиці зазначено, що засуджений висловлює намір змінити своє життя, не допускає порушень режиму, має позитивні плани на майбутнє, однак у зв`язку з відбуванням покарання у виді довічного позбавлення волі не усвідомлює механізмів їх практичної реалізації.

Таким чином, враховуючи наведені у характеристиці відомості в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що поведінка засудженого під час відбування покарання свідчить про наявність у нього позитивних змін, які мають стійкий та послідовний характер.

Зокрема, дані характеристики вказують на дотримання засудженим встановленого порядку відбування покарання, відсутність порушень режиму, прояви самоконтролю та усвідомлення наслідків власної поведінки, підтримання соціально корисних зв`язків, а також прагнення до уникнення конфліктних ситуацій і дотримання просоціальної моделі поведінки.

Поряд із цим, висловлене засудженим бажання змінити своє життя, наявність позитивних планів на майбутнє, а також відсутність фактів вживання алкоголю чи наркотичних засобів під час відбування покарання у поєднанні з іншими наведеними обставинами свідчать про формування у нього орієнтації на законослухняну поведінку.

Хоча характеристика і містить окремі дані, що не можуть бути оцінені виключно позитивно, зокрема щодо ставлення до вчиненого, однак вони не нівелюють загальної тенденції до виправлення, яка простежується у поведінці засудженого протягом тривалого часу.

За таких обставин, оцінюючи наведені дані у їх взаємозв`язку та сукупності, колегія суддів вважає, що соціально-психологічна характеристика засудженого в цілому свідчить про наявність підстав вважати, що він став на шлях виправлення.

Відповідно до медичної довідки від 31.10.2025, виданої лікаркою-терапевткою ОСОБА_12 , встановлено, що загальний стан здоров`я засудженого є задовільним, скарг, які б свідчили про наявність тяжких соматичних захворювань не виявлено.

При цьому, за результатами проведеного медичного обстеження, будь-яких ознак психічних розладів, відхилень у психічному стані чи поведінці, які б могли впливати на здатність засудженого усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, також не встановлено.

Таким чином, надані медичні дані свідчать про те, що стан здоров`я засудженого є стабільним та не перешкоджає його належній адаптації до умов відбування покарання, а також не виключає можливості його подальшої ресоціалізації.

Згідно з довідкою, виданою виконуючою обов`язки начальника фінансового відділу ОСОБА_13 , встановлено, що на час її складання в установі виконання покарань відсутні виконавчі провадження щодо засудженого, а також не здійснюється звернення стягнень на його доходи чи інше майно.

Таким чином, зазначені відомості свідчать про відсутність невиконаних фінансових зобов`язань, які б підлягали примусовому виконанню в порядку виконавчого провадження, а також про те, що щодо засудженого не застосовуються заходи примусового стягнення.

Зазначені обставини суд апеляційної інстанції враховує при оцінці особи засудженого, зокрема як такі, що характеризують його поведінку з боку виконання майнових обов`язків та відсутності негативних даних фінансового характеру, що має значення у сукупній оцінці ступеня його виправлення.

У сукупності наведені дані дають підстави вважати, що поведінка засудженого під час відбування покарання є стабільною, соціально прийнятною та такою, що свідчить про позитивну динаміку його особистості, сформовану готовність до змін і зниження ризиків повторного вчинення кримінального правопорушення.

Отже, аналізуючи характеристику засудженого та висновки суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про однобокість і вибірковість оцінки наданих відомостей. Суд, фактично зосередившись на окремих формулюваннях, не надав належної оцінки характеристиці в цілому та проігнорував сукупність даних, які свідчать про стабільну правомірну поведінку засудженого, відсутність порушень режиму та дотримання ним установлених вимог під час відбування покарання. Такий підхід призвів до неповного з`ясування фактичних обставин та формування висновків, які не відповідають реальному змісту досліджених матеріалів, що є несумісним із принципами повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду.

Частинами 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які враховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зазначені норми зобов`язують приймати таке рішення з урахуванням висновку адміністрації установи щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, складання якого здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Метою подання такого висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Також, Міністерством юстиції України відповідно до наказу №294/5 від 19.01.2023 року було затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого» згідно з ч. 1 Порядку зазначається, що цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81,82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

У відповідності до ч. 3 Порядку адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81,82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269 (далі - Інструкція), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч. 8 Порядку передбачається, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації (далі - індивідуальний план), форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Дослідивши висновок комісії ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого рівня позитивних змін у поведінці, який свідчить про доцільність застосування положень ст. 82 КК України.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши результати оцінювання ступеня виправлення засудженого, викладені у відповідних матеріалах, звертає увагу на те, що за сукупністю критеріїв, визначених розділом ІІ, загальний показник становить 13 балів, що відповідає середньому рівню, однак за своїм змістом та наповненням є наближеним до позитивної оцінки поведінки особи.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що в межах зазначеного оцінювання відсутні нульові показники за ключовими поведінковими критеріями, що свідчить про відсутність критичних або негативних проявів у поведінці засудженого під час відбування покарання.

Як убачається з матеріалів, засуджений протягом усього періоду відбування покарання дотримується встановленого режиму, не допускає порушень порядку та умов тримання, при цьому до нього не застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Водночас, хоча заходи заохочення також не застосовувалися, зазначена обставина не свідчить про негативну поведінку особи, а лише відображає відсутність формалізованого стимулювання.

Окремо встановлено, що засуджений не вживає алкогольних чи наркотичних речовин під час відбування покарання, що свідчить про контроль над власною поведінкою та відсутність залежностей, які могли б негативно впливати на процес його виправлення.

Крім того, з наданих даних убачається, що засуджений має позитивні плани на майбутнє та виявляє намір змінити своє життя, що свідчить про формування у нього відповідної внутрішньої мотивації до правослухняної поведінки.

Також судом враховується, що щодо засудженого відсутні виконавчі провадження та будь-які майнові стягнення, що додатково характеризує його з позитивного боку та свідчить про відсутність невиконаних фінансових зобов`язань.

Водночас, дійсно, за окремими критеріями, зокрема щодо ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, зафіксовано часткове визнання вини, однак колегія суддів вважає, що зазначена обставина сама по собі не може бути визначальною та не спростовує загальної позитивної динаміки поведінки засудженого, особливо з урахуванням інших встановлених даних.

Разом із тим, відповідно до матеріалів оцінювання, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення визначено як низький, що є одним із ключових критеріїв оцінки виправлення особи та свідчить про істотне зниження криміногенних факторів у її поведінці.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги, що індивідуальна програма соціально-виховної роботи із засудженим виконана на рівні 10 балів, що свідчить не про формальний підхід до її реалізації, а про реальне виконання передбачених заходів та участь засудженого у процесі власної ресоціалізації.

Крім того, відповідно до характеристики поведінки під час відбування покарання (розділ V), загальний бал становить 12, що вказує на стійку позитивну поведінку засудженого, яка проявляється у дотриманні режиму, підтриманні соціально прийнятних зв`язків, участі у виховних заходах, здобутті освіти та дотриманні трудової дисципліни.

Особливого значення суд надає і даним психологічної характеристики (розділ VI), відповідно до яких загальний бал становить 22, що свідчить про чітко виражені позитивні особистісні зміни. Так, засуджений характеризується як особа, що демонструє конструктивні моделі поведінки, не є конфліктною, здатна до самоконтролю, мислить раціонально, усвідомлює наслідки власних дій та є соціально адаптованою.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів зазначає, що загальний підсумковий бал оцінювання становить 67, що в цілому свідчить про позитивну характеристику засудженого та наявність у його поведінці послідовної і стійкої тенденції до виправлення.

Таким чином, досліджені матеріали не лише формально відображають поведінку засудженого, а й у своїй сукупності свідчать про реальні зміни у його особистості, спрямовані на дотримання правових норм та повернення до законослухняного способу життя.

На виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні «Петухов проти України», 06.11.2022 набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18.10.2022 щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Так, у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» рішення від 09.07.2013 Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 3 Конвенції вимагає наявності реального механізму перегляду довічного покарання з урахуванням перспективи звільнення, що ґрунтується на пенологічній доцільності його подальшого виконання.

Суд апеляційної інстанції також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сукачов проти України» (заява №?14057/17, рішення від 30.01.2020), у якому Суд визнав наявність системної проблеми в Україні щодо тривалого утримання осіб у неналежних умовах позбавлення волі, що порушують ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність в Україні ефективного превентивного та компенсаційного механізму щодо таких порушень не лише не запобігає їх виникненню, а й унеможливлює ефективне поновлення прав потерпілих осіб.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Такі обставини не зобов`язують суд автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття останньою покарання строком від 15 років. Рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи відмову у задоволенні подання, виходив із того, що засуджений характеризується лише задовільно, не працевлаштований, заходи заохочення та стягнення до нього не застосовувалися, індивідуальна програма виконується частково, а також що ризик повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюється як середній, що, на думку суду, у сукупності не свідчить про те, що засуджений став на шлях виправлення.

Водночас колегія суддів вважає такі висновки надмірно формальними та такими, що не відповідають фактичному змісту досліджених матеріалів.

Зокрема, сам по собі факт того, що засуджений характеризується як «задовільно», не може розцінюватися як негативна характеристика, оскільки із матеріалів справи вбачається, що протягом тривалого часу відбування покарання він не допускав порушень встановленого порядку, не притягувався до дисциплінарної відповідальності, дотримується вимог адміністрації установи, виконує роботи із самообслуговування, стримано поводиться по відношенню до персоналу та дбайливо ставиться до майна установи.

При цьому відсутність як заохочень, так і стягнень, всупереч висновкам суду першої інстанції, свідчить не про пасивну або негативну поведінку, а про стабільну, рівну та контрольовану поведінку засудженого, яка не потребувала застосування заходів впливу.

Також не може бути покладено в основу висновку про відсутність виправлення і факт непрацевлаштування засудженого, оскільки, як убачається з матеріалів справи, питання працевлаштування в умовах установи виконання покарань залежить не виключно від волі засудженого, а й від наявності відповідних умов та організації праці адміністрацією установи. Водночас засуджений виконує роботи із самообслуговування та має бажання працювати, що свідчить про його позитивне ставлення до праці.

Колегія суддів також звертає увагу, що суд першої інстанції, оцінюючи виконання індивідуальної програми соціально-виховної роботи як часткове, не врахував, що відповідно до наданих матеріалів рівень її виконання становить 10 балів, що свідчить про реальну участь засудженого у процесі ресоціалізації, а не формальне ставлення до цього процесу.

Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що засуджений набрав лише мінімально необхідну кількість балів для визнання таким, що став на шлях виправлення, колегія суддів зазначає, що відповідно до встановлених критеріїв оцінювання досягнення порогового значення, яке перевищує 65 балів, свідчить про позитивну характеристику особи та наявність ознак її виправлення.

Водночас сам по собі факт наближення до мінімального порогового рівня не може розцінюватися як обставина, що ставить під сумнів результати виправлення, оскільки визначальним є не формальне співвідношення кількості набраних балів, а їх змістовне наповнення, структура оцінки та наявність стійкої позитивної динаміки у поведінці засудженого.

Як убачається з матеріалів справи, у даному випадку така динаміка є послідовною та підтверджується конкретними даними щодо поведінки засудженого під час відбування покарання, що у своїй сукупності дає підстави вважати його таким, що став на шлях виправлення.

Більше того, як убачається з наданих документів, за результатами оцінювання за критеріями виправлення загальний бал становить 67, що в цілому відповідає позитивній характеристиці засудженого, при цьому відсутні нульові показники за ключовими поведінковими критеріями, що свідчить про відсутність критичних негативних проявів у його поведінці.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, хоча і оцінений як середній у певних документах, водночас у сукупності з іншими даними, зокрема позитивною поведінкою, відсутністю порушень режиму, соціальною адаптованістю та психологічною характеристикою, не може розцінюватися як такий, що виключає можливість зміни покарання.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки даним психологічної характеристики, відповідно до яких засуджений є неконфліктним, здатним до самоконтролю, демонструє конструктивні моделі поведінки, мислить раціонально та є соціально адаптованим, що свідчить про формування у нього просоціальної поведінки.

Так само залишено поза увагою суду першої інстанції і те, що засуджений підтримує соціально корисні зв`язки, має позитивні плани на майбутнє, не вживає алкоголь чи наркотичні речовини під час відбування покарання, а також не має виконавчих проваджень, що характеризує його з позитивного боку.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, фактично обмежившись формальним переліком окремих обставин, не здійснив їх належної оцінки у взаємозв`язку та сукупності, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що засуджений не став на шлях виправлення.

Натомість аналіз усіх наявних у матеріалах справи даних свідчить про наявність у поведінці засудженого стійких позитивних змін, які мають послідовний характер та дають підстави вважати, що він став на шлях виправлення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 24.04.2018

№?3-р/2018 наголосив, що повага до гідності людини є невід`ємною складовою права на життя, а держава повинна утримуватись від застосування будь-яких форм поводження, що принижує гідність, зокрема у сфері кримінального провадження та виконання покарань.

Відповідно, за умов, коли особа, що відбула понад 25 років позбавлення волі, виявляє стійку позитивну поведінку, відповідальність і готовність діяти на благо суспільства, зберігає соціальні зв`язки та чітко орієнтується на правомірну модель поведінки, продовження її утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає не лише пенологічну, а й конституційну доцільність.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процедура заміни довічного покарання на покарання на певний строк є не проявом гуманності чи поблажливості, а чітко врегульованим механізмом, закріпленим у кримінальному, кримінально-виконавчому та процесуальному законодавстві, а також нормативно-правових актах, які визначають порядок оцінки ступеня виправлення засудженого.

Ця процедура передбачає обов`язкову наявність об`єктивних і системних критеріїв таких як позитивна поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання, виконання індивідуального плану виправлення і ресоціалізації, наявність відповідного висновку адміністрації установи, відсутність ознак соціальної небезпеки особи та фактичне відбуття не менше 15 років покарання. Таким чином, заміна покарання ґрунтується на правовій доцільності, підтвердженій відповідними фактичними та нормативними даними, а не є виключною прерогативою суду на власний розсуд.

Отже, виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Аналіз матеріалів судової справи та матеріалів подання свідчить, що засуджений досягнув саме тих якісних змін, які закон і суспільство покладають в основу поняття виправлення: сформовано здатність дотримуватись вимог закону, розуміння соціальної значимості власної поведінки та готовність інтегруватися у суспільство без вчинення нових правопорушень. Це дає підстави вважати, що цілі покарання реалізовані, а сам засуджений став на шлях виправлення не лише з формально-правової, а й з моральної точки зору.

Оцінивши в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення, має стабільну характеристику, відбув понад 30 років покарання, що перевищує мінімальний строк, необхідний для заміни покарання відповідно до чинної редакції ст. 82 КК України, і що його подальше утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає пенологічну доцільність.

У зв`язку з цим, відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_9 , задовільнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2026, якою відмовлено в задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_10 стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_9 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, на підставі ст. 82 КК України, скасувати.

Подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_10 стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_9 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, на підставі ст. 82 КК України, задовольнити.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України замінити засудженому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Одеського обласного суду від 15.06.2000, на покарання у виді 20 (двадцяти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виді 20 (двадцяти) років позбавлення волі рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 23.03.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4