Справа № 295/7031/21
Провадження №11-кп/801/116/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

обвинуваченої

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Житомирської обласної прокуратури - ОСОБА_6 на вирок Богунського районного суду міста Житомира від 23.12.2024, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Житомир, громадянку України, неодруженої, має на утриманні малолітню доньку, непрацюючої, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено питання із долею речових доказів та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

Вироком Богунського районного суду міста Житомира від 23.12.2024 ОСОБА_7 було виправдано у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 205-1 КК України через недоведеність вини, за наступних обставин.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується у внесенні в документи, які відповідно до п.1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (редакція Закону № 755-IV від 06.12.2020) подавались для проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 , завідомо неправдивих відомостей щодо мети та наміру здійснення підприємницької діяльності, видів економічної діяльності, відомостей про обрання системи оподаткування, а також в умисному поданні для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості за попередньою змовою групою осіб, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України.

Так, ОСОБА_7 , посягаючи на встановлений законодавством України порядок здійснення господарської (підприємницької) діяльності, порядок державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності і права власності, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , в порушення встановленого законодавством порядку здійснення підприємницької діяльності, діючи в порушення законодавчих актів України, що регулюють діяльність суб`єктів підприємництва, а саме:

1.Господарського кодексу України, зокрема:

- статті 19 частини 8, згідно з якою: «Усі суб`єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов`язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством» (ч.8 ст. 19 в редакції Закону № 1070-VI від 05.03.2009);

- статті 44 частини 1, згідно з якою «Підприємство здійснюється на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності» (ст. 44 в редакції від 27.02.2021, підстава 1183-ІХ);

- статті 56 частини 1, згідно з якою: «Суб`єкт господарювання - господарська організація, яка може бути утворена за рішенням власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу, а у випадках, спеціально передбачених законодавством, також за рішенням інших органів, організацій і фізичних осіб шляхом заснування нової господарської організації, злиття, приєднання, виділу, поділу, перетворення діючої (діючих) господарської організації (господарських організацій) з додержанням вимог законодавства» (ч.1 ст. 56 в редакції Закону № 642-VII від 10.10.2013);

- статті 58 частини 1, згідно з якою:« Суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом» (ст. 58 в редакції Закону № 2424-IV від 04.02.2005);

- статті 128 частини 1, згідно з якою «Громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу» (ст. 128 із змінами, внесеними згідно із Законом № 440-IX від 14.01.2020);

- статті 128 частини 6, згідно з якою «Громадянин-підприємець зобов`язаний вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства» (ст. 128 із змінами, внесеними згідно із Законом № 440-IX від 14.01.2020);

1.Цивільного кодексу Україна, зокрема:

- статті 50 частини 2, згідно з якою «Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом» (із змінами внесеними згідно із Законом № 942-ІХ від 03.11.2020);

- статті 51 частини 1, згідно з якою «До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин» (із змінами внесеними згідно із Законом № 942-ІХ від 03.11.2020);

3. Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-ІV від 15.05.2003 року в редакції від 06.12.2020, зокрема:

-статті 14 частини 1, згідно якої «Документи для державної реєстрації можуть подаватись у паперовій або електронній формі»;

-статті 14 частини 3, згідно якої «Документи в електронній формі подаються заявником з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг у порядку, визначеному ІНФОРМАЦІЯ_2 та центральним органом влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері надання електронних та адміністративних послуг, а щодо послуг, надання яких зазначений вебпортал не забезпечує, - через портал електронних сервісів у порядку, визначеному ІНФОРМАЦІЯ_2 в Порядку державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, за умови підписання заявником заяви з використанням засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри».

4. Порядку державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, затвердженого Наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 09.02.2016 № 359/5, зокрема:

-пункту 5 частини 2, згідно якої «Державна реєстрація фізичних осіб - підприємців на підставі документів, поданих у паперовій та електронній формі, а також державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, на підставі документів, поданих в електронній формі, проводиться незалежно від їх місцезнаходження» (абзац пункту 5 розділу I в редакції Наказу Міністерства юстиції № 72/5 від 09.01.2020);

-частини 1 Розділу 4, згідно якої «Заява в електронній формі подається за умови підписання її заявником з використанням засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри та у випадках, передбачених законом, за умови оплати послуг за державну реєстрацію в повному обсязі» (Розділ 4 в редакції Наказу Міністерства юстиції № 1307/5 від 01.04.2020);

-частини 4 Розділу 4, згідно якої «Заява в електронній формі реєструється в Єдиному державному реєстрі за допомогою програмних засобів його ведення з додаванням документів для державної реєстрації, поданих в електронній формі» (Розділ 4 в редакції Наказу Міністерства юстиції № 1307/5 від 01.04.2020).

Діючи умисно за попередньою змовою з ОСОБА_9 перебуваючи за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , 18.11.2020 о 21:24:52, використовуючи заздалегідь отримані документи, що посвідчують особу ОСОБА_9 , а саме: паспорт громадянина України у формі ІД - картки з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_1 виданого 22 червня 2018 року, орган, що видав 1832, реєстраційного номеру облікової карти платника податків ОСОБА_9 № НОМЕР_2 та Довідку про реєстрацію місця проживання ОСОБА_9 , за допомогою Єдиного порталу державних послуг Дія внесла в документи, які відповідно до п.1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (редакція Закону № 755-IV від 06.12.2020) подавались для проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 (рнокпп НОМЕР_2 ), завідомо неправдиві відомості щодо мети та наміру здійснення підприємницької діяльності на момент реєстрації фізичної особи підприємцем, класифікації видів економічної діяльності, відомостей про обрання системи оподаткування та здійснила подання для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості, при наступних обставинах.

Так, ОСОБА_7 , в листопаді 2020 року, точної дати слідством не встановлено, вступила в попередню змову з ОСОБА_9 , щодо реєстрації її фізичною особою-підприємцем за грошову винагороду.

Виконуючи свою злочинну роль у спільному злочинному плані, ОСОБА_7 , в листопаді 2020 року, точної дати слідством не встановлено, отримала від ОСОБА_9 засоби для вчинення злочину, зокрема документи ОСОБА_9 : паспорт громадянина України у формі ІД - картки з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_1 виданого 22 червня 2018 року, орган, що видав 1832, реєстраційного номеру облікової карти платника податків ОСОБА_9 № НОМЕР_2 та довідку про реєстрацію місця проживання ОСОБА_9 з метою виготовлення нею документів необхідних для реєстрації ОСОБА_9 фізичною особою-підприємцем.

ОСОБА_7 , з метою реалізації злочинного умислу в невстановлений досудовим розслідуванням місці та час, отримала засоби для вчинення злочину, зокрема кваліфікований сертифікат електронного підпису ОСОБА_9 .

У подальшому, ОСОБА_7 , 18.11.2020 о 21:24:52 перебуваючи за адресою місця проживання, а саме: АДРЕСА_2 , заздалегідь заволодівши засобами для вчинення злочину, зокрема даними паспорту громадянина України ОСОБА_9 у формі ІД - картки з безконтактним електронним носієм № 002001804 виданого 22 червня 2018 року, реєстраційного номеру облікової карти платника податків ОСОБА_9 № НОМЕР_2 , Довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_9 , кваліфікованим сертифікатом електронного підпису виданого на ім`я ОСОБА_9 , реалізуючи злочинний умисел направлений на внесення в документи, які відповідно до п.1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (редакція Закону № 755-IV від 06.12.2020) подаються для проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця, завідомо неправдивих відомостей, підготувала шляхом використання сервісів Єдиного порталу державних послуг Дія заяву щодо державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ), до якої внесла завідомо неправдиві відомості щодо мети та наміру здійснення підприємницької діяльності на момент реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 , видів економічної діяльності, відомостей про обрання системи оподаткування, та здійснила подання для проведення такої реєстрації заяви, щодо реєстрації фізичної особи підприємцем ОСОБА_9 , яка містить завідомо неправдиві відомості за допомогою Єдиного порталу державних послуг Дія з використанням кваліфікованого сертифікату електронного підпису, виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_9 .

19.11.2020, державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ІНФОРМАЦІЯ_4 , не будучи обізнаною про злочинні наміри ОСОБА_7 , в приміщенні департаменту реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_4 підтвердила реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі поданої 18.11.2020 в електронній формі заявки.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ст. 205-1 ч.2 КК України, які виразились у внесенні в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 , завідомо неправдивих відомостей та поданні таких документів для державної реєстрації, які містять завідомо неправдиві відомості, за попередньою змовою групою осіб.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок ІНФОРМАЦІЯ_5 від 23.12.2024 щодо ОСОБА_7 скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 9 (дев`яти) тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 153 000 грн. Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 4 739 грн. 80 коп.

Зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним, оскільки висновки суду, викладені у ньому, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а також допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відкинув показання обвинуваченої ОСОБА_9 , мотивуючи це їх невідповідністю нормам процесуального законодавства та тим, що вони не можуть розглядатися як належне джерело доказів винуватості ОСОБА_7 .

Крім того, на думку сторони обвинувачення, суд необґрунтовано не врахував фотокопії переписки ОСОБА_9 у соціальній мережі «Інстаграм» із ОСОБА_10 , у яких містяться відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема обговорення можливості отримання грошової винагороди за надання документів для реєстрації фізичної особи-підприємця без наміру здійснювати реальну господарську діяльність.

Разом із тим суд поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_11 , зазначивши, що він був попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги, а його показання узгоджуються зі скріншотами переписки, наданими ОСОБА_9 , які, на думку суду, свідчать про її намір та зацікавленість в отриманні доходу від підприємницької діяльності. Однак апелянт вважає, що такі висновки суду не повною мірою відповідають фактичним даним, відображеним у зазначених матеріалах переписки.

Також зазначається, що суд дійшов помилкового висновку про недопустимість протоколу огляду предметів від 24.03.2021, складеного щодо документів, вилучених у відділі реєстрації користувачів при ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При цьому суд не навів, у чому саме полягало порушення прав особи під час допиту ОСОБА_9 із пред`явленням вилучених у передбаченому КПК України порядку документів, а також не зазначив норму процесуального закону, яка зобов`язує слідчого проводити огляд документів за участю свідка. Наголошується, що пред`явлення документів для огляду та їх дослідження не впливає на їх зміст чи форму.

Апелянт також звертає увагу на суперечливість висновків суду щодо часу проведення огляду 24.03.2021 з 17:00 до 18:30, який суд визнав сумнівним з огляду на перебування слідчого у цей час у місті Києві в ДП « ІНФОРМАЦІЯ_7 », де здійснювалося вилучення документів. Водночас у подальшому суд зазначив, що вилучення документів у ДП « ІНФОРМАЦІЯ_7 » не могло відбутися, оскільки слідчий у цей період перебував у місті Житомирі.

Сторона обвинувачення під час судового розгляду пояснювала, що слідча дія - тимчасовий доступ до речей і документів у ДП « ІНФОРМАЦІЯ_7 » - була проведена 24.03.2021 на підставі ухвали слідчого судді від 22.03.2021 у присутності уповноваженого представника установи ОСОБА_12 , який підтвердив факт її проведення у зазначений день та час.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, дослідженим під час судового розгляду, а саме: протоколу обшуку від 01.12.2020, протоколу огляду від 14.12.2020, висновку судової комп`ютерно-технічної експертизи від 12.04.2021 та протоколу огляду від 21.04.2021.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_13 подано письмові заперечення, у яких він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Під час судового засідання після відкриття апеляційного розгляду головуюча суддя, виконуючи обов`язок щодо належної організації судового розгляду та дотримання процесуального порядку, з`ясувала у учасників кримінального провадження наявність клопотань, заяв і відводів, які мають бути вирішені до переходу до розгляду апеляційної скарги по суті.

Як убачається з технічного запису судового засідання, о 01 год. 04 хв. прокурор ОСОБА_6 повідомила: «клопотання відсутні», тобто стороною обвинувачення не заявлено жодних процесуальних вимог чи ініціатив, розгляд яких є передумовою подальшого слухання, зокрема, про відкладення розгляду, витребування чи долучення матеріалів, виклик учасників, дослідження додаткових доказів, застосування заходів забезпечення кримінального провадження, вирішення питань щодо відводу тощо.

За таких обставин у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для постановлення будь-яких проміжних процесуальних рішень перед початком апеляційного розгляду, а також відсутні процесуальні перешкоди, які могли б унеможливити або відтермінувати розгляд справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про можливість переходу до стадії розгляду апеляційної скарги по суті - заслуховування позицій учасників, перевірки доводів апеляційної скарги та надання їм оцінки в межах предмета апеляційного перегляду. У зв`язку з цим суд перейшов до безпосереднього апеляційного розгляду заявлених у скарзі вимог.

Колегія суддів, вислухавши думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовільнити, позицію обвинуваченої, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та просила залишити виправдувальний вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене відповідно до вимог матеріального права з дотриманням норм кримінального процесуального закону.

Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Мотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні підстави та мотиви його ухвалення.

Даним вимогам вирок суду першої інстанції відповідає.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до наступного висновку.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 205-1 КК України та призначити їй відповідне покарання.

Згідно з положеннями ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зміст зазначеної норми передбачає, що обвинувальний вирок може бути постановлений лише за умови доведення винуватості особи поза розумним сумнівом, тобто коли сукупність належних, допустимих і достовірних доказів виключає будь-яке інше розумне пояснення події, окрім вчинення кримінального правопорушення саме цією особою. У разі ж існування сумнівів щодо доведеності вини, суперечностей у доказах або можливості їх різного тлумачення такі сумніви підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого.

Отже, якщо сторона обвинувачення не забезпечила належного та переконливого доведення винуватості особи, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок, оскільки презумпція невинуватості виключає можливість покладення кримінальної відповідальності на підставі припущень, неповних або суперечливих доказів.

Кримінальний процесуальний кодекс України встановлює визначений перелік вимог, яким має відповідати судове рішення, зокрема вирок суду, що полягають у його законності, обґрунтованості та постановленні виключно за результатами повного й неупередженого судового розгляду.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд здійснюється лише стосовно особи, якій пред`явлено обвинувачення, і виключно в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а також на підставі доказів, поданих суду сторонами кримінального провадження.

Згідно з положеннями ст.ст. 370, 373 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим на підставі об`єктивно встановлених обставин кримінального провадження, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України. При цьому обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише за умови доведення винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення в ході судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок у разі, якщо під час судового розгляду не доведено, що: мало місце кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа; це кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; або у діянні обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення.

Крім того, пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відхиляє докази сторони обвинувачення. Зміст цієї норми свідчить про обов`язок суду викласти у вироку результати дослідження, аналізу та оцінки всіх доказів, поданих сторонами обвинувачення і захисту, із наведенням причин прийняття одних доказів та відхилення інших.

Колегія суддів вважає, що під час ухвалення вироку відносно ОСОБА_7 місцевим судом у повній мірі дотримано наведених вимог кримінального процесуального закону.

З вироку суду першої інстанції встановлено, що під час судового розгляду ОСОБА_7 вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не визнала та пояснила, що у жовтні-листопаді 2020 року до неї звернувся знайомий із проханням надати консультацію його синові щодо започаткування підприємницької діяльності. Надалі з нею зв`язався ОСОБА_11 , якому вона надала консультації з питань підготовки документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця, отримання електронного ключа, вибору видів економічної діяльності та системи оподаткування. Згодом під час зустрічі за участю ОСОБА_11 та ОСОБА_9 вона роз`яснила їм організаційні питання реєстрації підприємницької діяльності та допомогла оформити реєстраційні документи, які останні підписували особисто із використанням власних електронних ключів. Як зазначила обвинувачена, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 самостійно визначили види економічної діяльності та систему оподаткування, після чого звернулися до неї із проханням здійснювати бухгалтерський супровід їх діяльності, на що вона погодилась. Документи для державної реєстрації подавалися ними особисто через портал « ІНФОРМАЦІЯ_7 » з використанням власних електронних підписів. ОСОБА_7 також пояснила, що їй не було відомо про відсутність у зазначених осіб наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність, а про такі обставини вона дізналася лише після початку кримінального провадження. Вона вказала, що виконувала виключно консультаційні та бухгалтерські функції, не вносила неправдивих відомостей до реєстраційних документів та самостійно не здійснювала їх подання.

Також, із вироку встановлено, що свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції пояснив, що у жовтні 2020 року вирішив розпочати підприємницьку діяльність з метою отримання додаткового доходу та запропонував ОСОБА_9 спільно займатися наданням посередницьких послуг у сфері купівлі-продажу зернових культур, на що остання погодилась. Оскільки ні він, ні ОСОБА_9 не були обізнані з порядком реєстрації фізичної особи-підприємця, за порадою батька звернулися до ОСОБА_7 , яка під час зустрічі надала їм консультації щодо переліку необхідних документів, отримання електронного ключа, можливості онлайн-реєстрації через портал « ІНФОРМАЦІЯ_7 », а також необхідності відкриття банківського рахунку. Свідок показав, що після отримання електронних ключів він та ОСОБА_9 особисто, перебуваючи у квартирі ОСОБА_7 , заповнили та підписали реєстраційні документи власними електронними підписами і подали їх через портал « ІНФОРМАЦІЯ_7 », самостійно визначивши види економічної діяльності та систему оподаткування. Надалі вони оформили на ім`я ОСОБА_7 довіреності для ведення бухгалтерського супроводу, який полягав виключно у підготовці та поданні податкової звітності. За показаннями свідка, ОСОБА_7 не здійснювала пошук клієнтів, не брала участі у господарських операціях та виконувала лише консультаційні й бухгалтерські функції. Він також підтвердив, що був ініціатором підприємницької діяльності, фактично здійснював її разом із ОСОБА_9 , подавав звітність та сплачував податки, а всі відомості, подані під час реєстрації ФОП, були правдивими.

Аналізуючи наведені показання обвинуваченої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 у їх сукупності, колегія суддів зазначає, що вони є взаємоузгодженими, послідовними та не містять суперечностей щодо ключових обставин кримінального провадження.

Зі змісту зазначених показань убачається, що ініціатива щодо здійснення підприємницької діяльності виходила саме від ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які самостійно прийняли рішення про реєстрацію фізичних осіб-підприємців, визначали види економічної діяльності, систему оподаткування, отримували електронні ключі та особисто підписували реєстраційні документи під час їх подання через портал « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

Показання обох осіб узгоджуються в частині того, що роль ОСОБА_7 обмежувалася наданням консультацій з організаційних питань реєстрації підприємницької діяльності та подальшим бухгалтерським супроводом, який полягав у підготовці й поданні податкової звітності на підставі документів, наданих самими підприємцями. При цьому будь-яких даних про внесення нею неправдивих відомостей до реєстраційних документів або здійснення реєстраційних дій від їх імені без їх волевиявлення показання не містять.

Навпаки, зі свідчень випливає, що документи подавалися особисто ОСОБА_11 та ОСОБА_9 із використанням власних електронних підписів, що свідчить про їх самостійне волевиявлення щодо державної реєстрації підприємницької діяльності.

Крім того, показання свідка підтверджують фактичний намір здійснювати господарську діяльність, а також здійснення відповідних дій після реєстрації, зокрема пошук контрагентів, подання звітності та сплату податків, що спростовує доводи сторони обвинувачення про фіктивність створення суб`єкта підприємницької діяльності.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені докази у своїй сукупності не підтверджують наявності у діях ОСОБА_7 об`єктивної та суб`єктивної сторін кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України, а тому не спростовують презумпцію її невинуватості.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи сторони обвинувачення щодо необхідності критичної оцінки показань свідка ОСОБА_11 з підстав їх нібито спростування показаннями ОСОБА_9 , наданими під час досудового розслідування та у судовому засіданні.

Як установлено місцевим судом, свідок ОСОБА_11 був належним чином попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, а його свідчення є послідовними та узгоджуються з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема зі скріншотами переписки, наданими ОСОБА_9 . Із змісту зазначеної переписки вбачається, що спілкування здійснювалося виключно між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , при цьому будь-які згадки про ОСОБА_7 у ній відсутні, а повідомлення стосуються лише домовленостей між вказаними особами щодо можливості отримання доходу від підприємницької діяльності.

Проаналізувавши зміст переписки у сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вона свідчить про зацікавленість ОСОБА_9 в отриманні грошової винагороди та її власну участь у відповідних домовленостях, однак не підтверджує причетності до таких дій ОСОБА_7 .

Допитана у статусі обвинуваченої ОСОБА_9 пояснила, що після листування із ОСОБА_11 у соціальній мережі «Інстаграм» погодилася надати власні документи для реєстрації фізичної особи-підприємця з метою отримання грошової винагороди у розмірі 1000 грн. З її слів, вона передала документи невстановленим особам, у подальшому відкрила банківський рахунок та оформила довіреність на ім`я ОСОБА_7 , підтримуючи з останньою зв`язок з питань подання звітності та сплати податків. Водночас ОСОБА_9 зазначала, що реєстраційні документи через портал « ІНФОРМАЦІЯ_7 » особисто не подавала та у помешканні ОСОБА_7 не перебувала.

Оцінюючи наведені показання у сукупності з іншими доказами у справі, місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що вони містять внутрішні суперечності та самі по собі не підтверджуються належними і допустимими доказами причетності ОСОБА_7 до внесення неправдивих відомостей під час державної реєстрації підприємницької діяльності. За відсутності інших переконливих доказів такі пояснення не спростовують узгоджених між собою показань обвинуваченої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 і не доводять винуватість останньої поза розумним сумнівом.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 09.11.2023 ОСОБА_14 без встановлення її винуватості звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України у зв`язку зі зміною обстановки, а кримінальне провадження щодо неї за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205-1 КК України закрито.

Місцевий суд обґрунтовано зазначив, що вказана ухвала не має преюдиціального значення для даного кримінального провадження. Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.02.2016 у справі «Навальний і Офіцеров проти росії» наголосив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому інші обвинувачені участі не брали, не можуть автоматично покладатися в основу обвинувачення щодо них, а доказове значення матеріалів обмежується межами відповідного провадження.

Більше того, як правильно встановив суд першої інстанції, після звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності сторона обвинувачення не заявляла клопотання про її допит у статусі свідка, вона не була попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань та не приводилася до присяги. За таких обставин використання її пояснень, наданих у статусі обвинуваченої, як доказу винуватості іншої особи суперечить вимогам кримінального процесуального закону та не відповідає критеріям належного джерела доказів.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду та вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора щодо неналежного врахування показань ОСОБА_9 як доказу винуватості ОСОБА_7 .

Разом із тим суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що державна реєстрація ОСОБА_9 як фізичної особи-підприємця через портал « ІНФОРМАЦІЯ_7 » була здійснена в один день із реєстрацією ОСОБА_11 . Незважаючи на це, орган досудового розслідування дійшов висновку про внесення неправдивих відомостей лише щодо ОСОБА_9 , тоді як аналогічні дії ОСОБА_11 не були предметом кримінально-правової оцінки, хоча їх підприємницька діяльність стосувалася одного напряму, однакових видів економічної діяльності та однакової системи оподаткування.

Крім того, місцевим судом установлено, що домовленість щодо реєстрації фізичних осіб-підприємців була досягнута безпосередньо між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , а не із ОСОБА_7 . При цьому відомості до ЄРДР щодо ОСОБА_11 за фактом внесення неправдивих відомостей про вид економічної діяльності чи обрану систему оподаткування не вносилися.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду, стороною обвинувачення не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_7 була обізнана про можливий фіктивний характер реєстрації ОСОБА_9 як фізичної особи-підприємця або про завідомо неправдивий характер поданих відомостей. Також матеріали провадження не містять доказів того, що документи чи кваліфікований електронний підпис ОСОБА_9 містили неправдиві відомості або були використані без її відома, оскільки сама ОСОБА_9 підтверджувала, що копії документів виготовляла та електронний ключ отримувала особисто, а із заявами про втрату документів чи неправомірне заволодіння ними до правоохоронних органів не зверталася.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що саме ОСОБА_9 самостійно обрала види економічної діяльності та систему оподаткування під час реєстрації підприємницької діяльності.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не доведено жодним доказом, що саме ОСОБА_7 , а не ОСОБА_9 , подала через портал « ІНФОРМАЦІЯ_7 » заяву про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця або внесла відповідні відомості до Єдиного державного реєстру.

Виявлені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 документи ОСОБА_9 у паперовому та електронному вигляді самі по собі не свідчать про винуватість останньої та спростовуються узгодженими показаннями свідка ОСОБА_11 .

Колегія суддів також визнає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора щодо помилковості висновку суду першої інстанції про недопустимість протоколу огляду предметів від 24.03.2021, складеного щодо документів, вилучених у відділі реєстрації користувачів при ІНФОРМАЦІЯ_6 . Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зазначене питання було предметом дослідження суду першої інстанції, який надав цьому доводу належну правову оцінку та вмотивовану відповідь, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що документи, вилучені 23.03.2021 у відділі реєстрації користувачів при ІНФОРМАЦІЯ_6 , у цей же день пред`являлися під час допиту свідка ОСОБА_9 із постановкою відповідних запитань щодо їх змісту. Водночас окремий процесуальний документ - протокол огляду зазначених документів за участю свідка - складений не був, а відповідні процесуальні дії оформлено виключно протоколом допиту свідка, що обґрунтовано викликало сумніви у дотриманні вимог кримінального процесуального закону під час фіксації цієї слідчої дії.

Крім того, місцевий суд обґрунтовано поставив під сумнів фактичне проведення огляду документів 24.03.2021 у період з 17 год. 00 хв. до 18 год. 30 хв., оскільки матеріалами кримінального провадження підтверджується, що у цей час - з 16 год. 50 хв. до 18 год. 30 хв. - слідчий ОСОБА_15 перебував у м. Києві в державному підприємстві « ІНФОРМАЦІЯ_7 », де здійснював іншу слідчу дію, пов`язану з вилученням документів. Аналогічні суперечності встановлено і щодо проведення слідчої дії з вилучення документів у ДП « ІНФОРМАЦІЯ_7 », оскільки відповідно до наявних даних у той самий час слідчий перебував у м. Житомирі та проводив огляд предметів.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недопустимість протоколу огляду від 24.03.2021 щодо дослідження інтернет-ресурсу « ІНФОРМАЦІЯ_9 », який, згідно з протоколом, проводився з 09 год. 00 хв. до 09 год. 30 хв. у м. Житомирі, оскільки відповідна інформація була фактично отримана слідчим лише о 18 год. 30 хв. того ж дня, що виключає можливість її дослідження у зазначений ранковий час.

Крім цього, місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги та не оцінював висновки експертів № 214 від 29.03.2021 та № 217 від 19.04.2021, відповідно до яких підписи від імені ОСОБА_9 у реєстраційних документах виконані іншою особою або неможливо встановити особу виконавця підписів, а рукописні записи могли бути виконані ОСОБА_7 . Суд правильно виходив із того, що вчинення підроблення документів ОСОБА_7 органом досудового розслідування не інкримінувалося, а відповідно до вимог кримінального процесуального закону судовий розгляд здійснюється виключно в межах висунутого обвинувачення, і суд не наділений повноваженнями самостійно встановлювати інші обставини, які не є предметом обвинувачення.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, дослідженим у судовому засіданні, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки зміст оскаржуваного вироку свідчить про проведення судом детального аналізу всіх доказів, їх оцінку як окремо, так і в сукупності та взаємозв`язку, із наведенням мотивів прийняття одних доказів та відхилення інших.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора щодо неналежної оцінки доказів у кримінальному провадженні не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи і змістом вироку суду першої інстанції.

При цьому доводи апеляційної скарги прокурора щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів визнає необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції у передбаченому законом порядку вирішив усі питання, визначені ст. 368 КПК України, повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив надані сторонами докази та надав їм оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України, що забезпечило ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Доводи прокурора про допущення судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки колегією суддів не встановлено порушень норм КПК України, які могли б перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди сторони обвинувачення з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, тоді як зазначені обставини були предметом безпосереднього дослідження та отримали належну правову оцінку під час ухвалення вироку.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та положень ч.ч. 2-4 ст. 17 КПК України особа не зобов`язана доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення та підлягає виправданню, якщо сторона обвинувачення не доведе її винуватість поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладається на сторону обвинувачення, яка повинна довести винуватість особи за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів таким чином, щоб встановлені судом факти могли бути пояснені єдиною логічною та переконливою версією подій - вчиненням кримінального правопорушення саме обвинуваченим.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.12.1988 у справі «Барбера, Мессеге і Джабардо проти Іспанії» наголосив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, зокрема, щоб суд не виходив із наперед сформованого припущення про винуватість особи, а обов`язок доказування покладався на обвинувачення, при цьому будь-які сумніви мають тлумачитися на користь обвинуваченого.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, на підставі внутрішнього переконання, сформованого в результаті всебічного, повного й неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, обґрунтовано встановив відсутність належних і допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є належним чином мотивованим, законним та обґрунтованим, а підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

З урахуванням наведеного, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора в межах вимог ст. 404 КПК України, дослідивши матеріали кримінального провадження та оцінивши правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний вирок ухвалено з додержанням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, на підставі всебічного, повного й неупередженого дослідження обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, не містять посилань на істотні порушення вимог КПК України чи неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди сторони обвинувачення з установленими судом фактичними обставинами, що саме по собі не є підставою для скасування виправдувального вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили ухваленню законного й обґрунтованого судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської обласної прокуратури - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Богунського районного суду міста Житомира від 23.12.2024, яким ОСОБА_7 було визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4