Справа № 345/1066/25
Провадження № 11-кп/4808/185/26
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в порядку ч. 4 ст. 422-1 КПК України, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави щодо ОСОБА_6 в кримінальному провадженні №0000004 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погоджується з обраним запобіжним заходом у вигляді тримання під вартою та просить зменшити розмір застави.

Вважає, що суд належним чином не врахував його розмір прибутку та майновий стан.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави до 02 квітня 2026 року включно.

Обвинувачений ОСОБА_6 клопотання про участь в судовому засіданні апеляційного суду не заявляв, повідомлений про час та місце апеляційного розгляду.

Прокурор та захисник ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Прокурор надіслав клопотання в якому просять розгляд вказаної апеляційної скарги проводити за його відсутності.

Колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розглянути апеляційну скаргу на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою без участі сторін кримінального провадження оскільки прокурор, обвинувачений та його захисник заявив чи клопотань про розгляд апеляційної скарги за участю сторін не подавали.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти судове рішення за відсутності сторін.

Перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мають місце в даному випадку обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, є переконливим.

У відповідності з ст. 199 КПК України в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про те, що ризики згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України з часу застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу, що в свою чергу виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для судового провадження подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судовий розгляд триває, встановлюються обставини, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 .

Суд вважав, що обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, що йому інкримінується, яке відносяться до категорії тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, та не дає можливості перешкоджати правосуддю, ухилитися від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, наявність ризиків вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважав, що підстави, за яких було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжують інстувати, а тому є виправданим продовження застосування запобіжного заходу на 60 днів.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції в повній мірі врахував положення ст. ст. 177, 178, 183, 194, 199 КПК України, оцінив в сукупності всі обставини, наведені сторонами кримінального провадження та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 .

Щодо незгоди обвинуваченого ОСОБА_6 в частині визначеного судом розміру застави, колегія суддів доходить наступного висновку.

Перевіряючи ухвалу суду першої інстанції в частині визначеного обвинуваченому ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо занадто великого розміру застави, не є слушними, оскільки визначений суддею розмір застави, на думку колегії суддів, в повній мірі узгоджується з вимогами і положеннями ч. 3 ст. 183 КПК України, що свідчить про законність прийнятого судом рішення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Отже, діюче законодавство вимагає доведення та встановлення не тільки наявності ризиків та обґрунтованості клопотання про обрання чи продовження запобіжного заходу, неможливості застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, а й доведення помірності розміру застави, який визначається, з урахування індивідуальних відомостей щодо особи.

Межі розміру застави, які визначені в ст. 182 КПК України, залежать, зокрема й від ступеня тяжкості злочину, у вчиненні якого особа обвинувачується.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, а саме передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, за ч. 1 ст. 309 КК України передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або пробаційним наглядом на строк до п`яти років, або обмеженням волі на той самий строк; а також ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання переховуватися чи будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Вбачається, що суд застосовував щодо ОСОБА_6 заставу як альтернативу триманню під вартою у розмірі 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 90 840 грн., тобто в мінімальних межах, передбачених законом для даного виду кримінального правопорушення, в якому обвинувачується останній.

Положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які належить врахувати при визначені розміру застави: 1) обставини кримінального правопорушення; 2) особливий характер справи; 3) майновий стан обвинуваченого; 4) його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; 5) масштаб його фінансових операцій; 6) даних про особу обвинуваченого; 7) встановлені ризики, передбачених ст. 177 КПК України; 8) «професійне середовище» обвинуваченого; 9) помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин й шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

На переконання колегії суддів, застава у меншому розмірі, не забезпечить запобігання ризикам і забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, виходячи з тяжкості та видів кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_6 , відомостей про його особу, процесуальну поведінку, та позиції Європейського суду з прав людини про те, що розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

Вказаний розмір застави, на думку колегії суддів, не є таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого ув`язнення обвинуваченого, та яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне, а тому застава у виді 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 90 840 грн., є необхідною та достатньою, з урахуванням викладеного вище.

Майновий стан обвинуваченого ОСОБА_6 на якому останній наголошував в апеляційній скарзі, був врахований колегією суддів під час прийняття рішення про залишення ухвали суду першої інстанції в частині розміру застави без змін, однак цей критерій не є визначальним, оскільки застава як альтернативний запобіжний захід, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, покликана забезпечити виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, а тому має бути встановленою у достатньому для цього розмірі, як це й було визначено судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував його майновий стан, а саме, що сума застави є непомірною, саме по собі не може розцінюватися як обставина, яка дає право суду зменшити встановлені законом межі при визначенні розміру застави.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, з матеріалів провадження не вбачається.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави щодо ОСОБА_6 в кримінальному провадженні №0000004 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5