Номер провадження: 11-сс/813/43/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 03.09.2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК України в кримінальному провадженні №0000729 від 25.06.2025 року, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Одесі, колишнього директора Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.28 ч.1 ст.366 КК України,

встановив:

СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000729 від 25.06.2025 року за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.28 ч.1 ст.366 КК України, скоєних за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що рішенням Одеської міської ради №3509-VII від 18.07.2018 року створено Одеський ліцей Європейський» Одеської міської ради Одеської області, який зареєстровано з присвоєнням ідентифікаційного коду 42353280, за місцезнаходженням: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 8-а.

Одночасно, рішенням Одеської міської ради №3509-VII від 18.07.2018 року затверджено Статут «Одеський ліцей Європейський» Одеської міської ради Одеської області.

Згідно статуту Одеський ліцей «Європейський» Одеської міської ради Одеської області (далі Заклад) є комунальним бюджетним закладом загальної середньої освіти, заснованим на власності територіальної громади міста Одеси, який створений відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 1.5 Статуту Заклад має печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, бланки та штампи, необхідні для організації своєї роботи. Заклад має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Пунктами 1.11-1.14 Статуту передбачено, що заклад самостійно приймає рішення і здійснює діяльність у межах компетенції, передбаченої законодавством України та цим Статутом. Заклад несе відповідальність за дотримання фінансової дисципліни та має право отримувати кошти і матеріальні цінності від органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до пункту 7.9 Статуту призначення на посаду, звільнення з посади педагогічних та інших працівників Закладу, інші трудові відносини регулюються законодавством України про працю, Законом України «Про загальну середню освіту», іншими законодавчими та нормативно-правовими актами.

Пунктом 7.10 Статуту визначено, що заступники директора, педагогічні та інші працівники Закладу призначаються на посади та звільняються з посад директором Закладу.

Крім того, згідно пункту 8.1 Статуту управління Закладом в межах повноважень, визначених законодавством України та цим Статутом, здійснює Засновник та директор Закладу. Директор Закладу здійснює безпосереднє управління Закладом і несе відповідальність за освітню, фінансово-господарську та іншу діяльність.

Також, директор є представником Закладу у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами і діє без довіреності в межах повноважень, передбачених законодавством України та Статутом Закладу.

Згідно, пункту 8.7 Статуту Директор Закладу організовує його діяльність; вирішує питання фінансово-господарської діяльності; затверджує штатний розпис; призначає на посаду та звільняє з посади працівників, визначає їх функціональні обов`язки; видає у межах компетенції накази та контролює їх виконання; розпоряджається в установленому порядку майном та його коштами; здійснює інші повноваження, передбачені законодавством України, цим Статутом та трудовим договором.

Директор Закладу має право першого підпису платіжних документів для здійснення видатків.

Розділом 10 Статуту передбачено, що фінансово-господарська діяльність Закладу здійснюється відповідно до чинного законодавства України на основі його кошторису; джерелами фінансування є кошти державного бюджету; кошти міського бюджету; бухгалтерський облік здійснюється самостійно відповідно до чинного законодавства України та нормативно-правових актів центральних і місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Наказом № 26-к від 10.02.2020 року Департаменту освіти та науки Одеської міської ради призначено на посаду директора Закладу ОСОБА_9 за строковим трудовим договором з 10 лютого 2020 року по 09 лютого 2022 року. У подальшому, наказом № 31-к від 03.02.2022 року продовжено строк дії договору з ОСОБА_9 до 09 лютого 2026 року.

Відповідно до трудового договору (далі - Договору), що є додатком до вищезазначених наказів, ОСОБА_9 наймано на посаду директора Одеського ліцею Європейський» Одеської міської ради (іменований далі «Керівник»).

Згідно пункту 1.1 Договору Керівник зобов`язується здійснювати поточне управління (керівництво) навчальним закладом, забезпечувати його діяльності, ефективне використання і збереження закріпленого за навчальним закладом комунального майна.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що керівник, який уклав цей договір. є повноважним представником навчального закладу під час реалізації повноважень, функцій та обов`язків навчального закладу, передбачених актами законодавства, статутом.

Згідно пункту 2.2 Договору Керівник є розпорядником коштів закладу та відповідає за надходження і цільове використання бюджетних коштів.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що Керівник має право діяти від імені навчального закладу, представляти його інтереси; видавати доручення; розпоряджатись майном; користуватись правом розпорядження коштів навчального закладу; в межах своєї компетенції видавати накази та інші акти, давати вказівки працівникам навчального закладу.

Відповідно до пункту 2.8 Договору Керівник укладає трудові договори з працівниками навчального закладу відповідно до чинного законодавства.

Згідно пункту 2.9 Договору під час укладання трудових договорів з працівниками закладу керівник керується трудовим законодавством, колективним договором і фінансовими можливостями навчального закладу.

У відповідності до ст. ст. 19, 68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 КК України, службовими особами є особи, які постійно чи тимчасово обіймають на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації або законом.

Таким чином, ОСОБА_9 перебуваючи на посаді директора Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради Одеської області була наділена організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, а тому є службовою особою.

Однак, ОСОБА_9 , будучи службовою особою, на яку покладено здійснення адміністративно-господарських обов`язків, вчинила службовий злочин, а саме заволоділа бюджетними коштами шляхом зловживання своїм службовим становищем, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_9 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, будучи директором Закладу, наділеним організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, вирішила заволодіти бюджетними коштами шляхом фіктивного працевлаштування особи, яка фактично не буде виконувати службові обов`язки, подальшого безпідставного обліку робочого часу та нарахування заробітної плати.

З цією метою, ОСОБА_9 залучила до протиправної діяльності свою матір ОСОБА_10 , яка надала свою згоду на участь у заволодінні бюджетними коштами та наказом №254 від 28.12.2019 року призначила її на посаду прибиральниці службових приміщень Закладу.

У подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше січня 2020 року, директор Закладу ОСОБА_9 , реалізуючи злочинний намір, вступила у змову з заступником директора з господарської частини відповідальним за складання табелів обліку робочого часу ОСОБА_11 (яка працювала на вказаній посаді з період з 02.01.2020 року по 30.09.2022 року), а після її звільнення, у жовтні 2022 року з заступником директора ОСОБА_12 (яка працювала на вказаній посаді у період з жовтня 2022 року по листопад 2023 року) щодо заволодіння бюджетними коштами фонду оплати праці, шляхом внесення недостовірних відомостей у табелі обліку робочого часу про години відпрацьовані ОСОБА_10 , яка фактично не виконуватиме свої функціональні обов`язки.

Таким чином, у період з 02.01.2020 року по жовтень 2022 року, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , зловживаючи своїм службовим становищем, знаходячись у приміщені Закладу у м. Одеса по вул. Маршала Говорова, 8-А, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 свої функціональні обов`язки не виконувала, зловживаючи своїм службовим становищем, щомісячно вносили у табелі обліку робочого часу відомості про відпрацьовані нею години.

У подальшому, після звільнення ОСОБА_11 та призначення на посаду заступника директора ОСОБА_13 , у період з жовтня 2022 року по 31.11.2023 року, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_13 , знаходячись у приміщені Закладу у м. Одеса по вул. Маршала Говорова, буд.8-А, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 свої функціональні обов`язки не виконувала, зловживаючи своїм службовим становищем, щомісячно вносили у табелі обліку робочого часу відомості про відпрацьовані нею години.

У подальшому, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , а з жовтня 2022 року з ОСОБА_12 , скеровували табелі робочого часу до централізованої бухгалтерії КУ «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси», де проводився розрахунок сум нарахованої заробітної плати за обсяг робіт, який фактично ОСОБА_10 не виконувався.

На підставі зазначених документів, в період часу з 02.01.2020 року по 01.11.2023 року ОСОБА_10 безпідставно нараховано заробітну плату у сумі 389851,61 грн та перераховано на її картковий рахунок № НОМЕР_1 відкритий в ПАТ Банк «Восток».

Таким чином, за версією органу досудового розслідування ОСОБА_9 , у період з січня 2020 року по жовтень 2022 року, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , а після її звільнення, в період з жовтня 2022 року по листопад 2023 року діючи за попередньою змовою з ОСОБА_12 , шляхом зловживання своїм службовим становищем заволоділа бюджетними коштами сумі 389851,61 грн, що спричинило збитки державі в особі КУ «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси».

Також, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше січня 2020 року, директор Закладу ОСОБА_9 , з метою заволодіння бюджетними коштами фонду оплати праці, вступила у змову з заступником директора з господарської частини відповідальним за складання табелів обліку робочого часу ОСОБА_11 (яка працювала на вказаній посаді з період з 02.01.2020 року по 30.09.2022 року), а після її звільнення, у жовтні 2022 року з заступником директора ОСОБА_12 (яка працювала на вказаній посаді у період з жовтня 2022 року по листопад 2023 року) щодо внесення недостовірних відомостей у табелі обліку робочого часу про години відпрацьовані ОСОБА_10 , яка фактично не виконуватиме свої функціональні обов`язки.

У подальшому, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , а з жовтня 2022 року з ОСОБА_12 , зловживаючи своїм службовим становищем, знаходячись у приміщені Закладу у м. Одеса по вул. Маршала Говорова, 8-А, діючи в порушення вимог ст. 43 Конституції України, ст.97 Кодексу законів про працю, ст.30 Закону України «Про оплату праці», своїх посадових інструкцій, основних засад, визначених статутом Закладу, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 свої функціональні обов`язки не виконувала та не виходила на роботу, щомісячно вносили до табелю обліку використання робочого часу технічних працівників, який відповідно до наказу Державного комітету статистики від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» є офіційним документом, завідомо неправдиві відомості про відпрацьовані нею години.

Таким чином, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , зловживаючи своїм службовим становищем, знаходячись у приміщені Закладу у м. Одеса по вул. Маршала Говорова, буд.8-А, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 свої функціональні обов`язки не виконувала та не виходила на роботу, зловживаючи своїм службовим становищем, до табелів обліку використання робочого часу технічних працівників у період з 02.01.2020 року по жовтень 2022 року внесли завідомо недостовірні відомості про відпрацьовані ОСОБА_10 робочі години. Вказані недостовірні відомості ОСОБА_9 та ОСОБА_11 засвідчили власними підписами.

У подальшому, після звільнення ОСОБА_11 та призначення на посаду заступника директора ОСОБА_13 , ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_13 , зловживаючи своїм службовим становищем, знаходячись у приміщені Закладу у м. Одеса по вул. Маршала Говорова, 8-А, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 свої функціональні обов`язки не виконувала та не виходила на роботу, зловживаючи своїм службовим становищем, до табелів обліку використання робочого часу технічних працівників у період з жовтня 2022 року по 31.11.2023 внесли завідомо недостовірні відомості про відпрацьовані ОСОБА_10 робочі години. Вказані недостовірні відомості ОСОБА_9 та ОСОБА_13 засвідчили власними підписами.

У подальшому, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , а з жовтня 2022 року з ОСОБА_12 , скеровували табелі робочого часу до централізованої бухгалтерії КУ «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси», де проводився розрахунок сум нарахованої заробітної плати за обсяг робіт, який фактично ОСОБА_10 не виконувався.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.28 ч.1 ст.366 КК України.

25.06.2025 року постановою прокурора з кримінального провадження №0001231 від 22.09.2023 року були виділені матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_9 в окреме кримінальне провадження за №0000729 від 25.06.2025 року.

На виклики слідчого ОСОБА_9 не з`явилась для проведення з нею необхідних процесуальних дій, та у зв`язку з тим, що остання 03.09.2024 року о 09.35 год. через пункт пропуску «Орлівка» перетнула державний кордон України у напрямку Республіки Румунія, наразі її місцезнаходження органам досудового розслідування не відомо.

У зв`язку з переховуванням підозрюваної ОСОБА_9 від органу досудового розслідування 26.06.2025 року останню оголошено в розшук, здійснення якого доручено співробітникам УСР в Одеській області ДСР НПУ, а 01.08.2025 року її оголошено в міжнародний розшук.

14.08.2025 року старший слідчий в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_14 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про обрання підозрюваній ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у порядку ч.6 ст.193 КПК України, із визначенням застави у розмірі 150 (сто п`ятдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 454200 грн. (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті гривень).

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, на виклики до слідчого не з`являється, перетнула державний кордон України, оголошена у міжнародний розшук, та в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваної запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваної від органу досудового розслідування; здійснення незаконного впливу на свідків, експертів у кримінальному провадженні; знищення, приховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Окрім цього, слідчий посилається на те, що оскільки на даний час отримані відомості про те, що підозрювана перебуває поза межами країни, для уникнення від кримінальної відповідальності та інші запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної, існують підстави для обрання підозрюваній запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні №0000729 від 25.06.2025 року, та в порядку ч.6 ст.193 КПК України за відсутності підозрюваної ОСОБА_9 обрано щодо останньої запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Одночасно, вказаною ухвалою визначено, що після затримання ОСОБА_9 і не пізніше, як через 48 годин з часу її доставки до місця кримінального провадження доставити ОСОБА_9 , до слідчого судді для розгляду питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його заміну на більш м`який запобіжний захід.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень та доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати, та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК.

В обґрунтування вимог скарги захисник вказує, що ухвала є незаконною, оскільки слідчим суддею не враховано того, що в кримінальному провадженні відсутні відомості щодо набуття ОСОБА_9 процесуального статусу підозрюваної особи, з огляду на порушення порядку повідомлення. Окрім цього, захисник посилається на відсутність ризиків у кримінальному провадженні. Вважає, що постанова про оголошення ОСОБА_9 у міжнародний розшук є незаконною та формальною, винесеною лише для можливості реалізувати положення ч.6 ст.193 КПК.

Одночасно, захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки про наявність ухвали стороні захисту стало відомо лише 24.09.2025 року, після ознайомлення із матеріалами справи, що свідчить про існування поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Судовий розгляд проведено за відсутності підозрюваної ОСОБА_9 , яка відповідно до клопотання слідчого, 03.09.2024 року перетнула державний кордон України у напрямку Республіки Румунія, оголошена у міжнародний розшук, а її місцеперебування невідоме.

Захисник ОСОБА_8 не заперечував проти апеляційного розгляду за відсутності підозрюваної, за участю її захисника.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, який підтримав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу, просив їх задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Що стосується строку звернення захисника із апеляційною скаргою, колегією суддів встановлене таке.

Відповідно до вимог ст.395 КПК апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику скаржника, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Із оскарженої ухвали вбачається, що розгляд клопотання слідчого слідчим суддею 03.09.2025 року здійснено за участю захисника ОСОБА_15 , за відсутності підозрюваної ОСОБА_9 в порядку ч.6 ст.193 КПК України.

Відомості про вручення чи направлення ухвали суду підозрюваній чи її захиснику ОСОБА_15 в матеріалах справи відсутні.

16.09.2025 року захисник ОСОБА_8 звернувся до місцевого суду із заявою про ознайомлення із матеріалами судового провадження, що було реалізовано 24.09.2025 року (т.1, а.с.225-226).

26.09.2025 року захисник ОСОБА_8 подав до апеляційного суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді та апеляційну скаргу.

У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження захисник ОСОБА_8 посилається на те, що з 02.09.2024 року здійснює захист прав та інтересів ОСОБА_9 на підставі укладеного договору, однак про оголошення останньої у розшук та обрання їй запобіжного заходу у виді тримання під вартою, він дізнався 16.09.2025 року із засобів масової інформації. Про розгляд клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу ОСОБА_9 він не повідомлявся слідчим, прокурором чи судом, оскільки безпідставно був залучений інший захисник безоплатної правничої допомоги адвокат ОСОБА_15 . Однак, матеріали судової справи не містять відомостей, що вказаний захисник була присутня при оголошенні ухвали слідчого судді та отримала її копію.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Статтею 193 КПК визначений порядок розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті (ч.1 ст.193 КПК).

Відповідно до ч.6 ст.193 КПК слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст.177 цього кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваної ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.28 ч.1 ст.366 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній у разі визнання її винуватою, дані про особу підозрюваної, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрювана, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; та вчинити інше кримінальне правопорушення; а також врахувавши, що підозрювана ОСОБА_9 оголошена у міжнародний розшук, дійшов висновку про наявність підстав для обрання підозрюваній запобіжного заходу у виді тримання під вартою за її відсутності в порядку ч.6 ст.193 КПК.

Із викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування в порядку ч.6 ст.193 КПК щодо підозрюваної ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваною кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

У рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які долучені до клопотання та були враховані слідчим суддею, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_9 до вчинення інкримінованих їй кримінальних правопорушень. Підстав, передбачених ст.87 КПК, для визнання цих доказів недопустимими, колегією суддів не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрювана ОСОБА_9 можливо вчинила інкриміновані їй кримінальні правопорушення. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Доводи захисника стосовно недотримання органом досудового розслідування визначеної процесуальним законом процедури повідомлення ОСОБА_9 про підозру, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК, із системного аналізу якої вбачається, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі умовно можна поділити на такі етапи:

1) прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру, який передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з ч.1 ст.276 КПК України;

2) об`єктивація/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених ст. 277 КПК України, та його підписання;

3) доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийнято рішення про повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту особі згідно зі ст.278 КПК України.

Дотримання встановленої правової процедури повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, має забезпечувати відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.

Порушення порядку повідомлення про підозру призводить до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст.2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Відповідно до ч.1 ст.42 КПК підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст.276-278 КПК, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Вказана норма закону визначає три рівнозначні випадки за відповідності ситуації особи хоча б одному з яких вона вважається такою, що є підозрюваною у кримінальному провадженні.

Так, елементами, наявність яких слугує критеріями за якими у третьому випадку, визначеному ч.1 ст.42 КПК України, перевіряється чи набула особа статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, є наявність таких фактичних обставин (фактів): 1) складення щодо особи повідомлення про підозру; 2) не вручення повідомлення про підозру внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, відносно якої його складено; 3) вжиття заходів для вручення повідомлення про підозру особі у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом для вручення повідомлень .

Відповідно до ч.1 ст.278 КПК письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію (ч.1 ст.111 КПК).

Відповідно до ч.3 ст.111 КПК повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Частини перша та друга статті 135 КПК регламентує, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Відповідно до ч.1 ст.136 КПК належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістку про виклик або ознайомлення з її змістом.

Отже, з огляду на наведені положення закону, ст.278 КПК покладає на слідчого/прокурора обов`язок вручити підозрюваному в кримінальному провадженні письмове повідомлення про підозру в день його складення слідчим/прокурором, однак, якщо це неможливо зробити, повідомлення про підозру вручається у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень у кримінальному провадженні (ст.111 КПК України), тобто, - у порядку здійснення виклику в кримінальному провадженні (ст.135 КПК України) у тому числі шляхом надіслання підозрюваному повідомлення про підозру поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення повідомлення про підозру по телефону або телеграмою, під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Також, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає «кримінальне обвинувачення» як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння, при цьому, в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного (рішення у справі «Екле проти Німеччини» від 15 липня 1982 року, п. 73).

Ураховуючи, що на момент складання повідомлення про підозру органами досудового розслідування достовірно не було встановлено місцеперебування ОСОБА_9 , вручення повідомлення про підозру мало бути проведено в порядку ч.1 ст.278, ч.ч.1, 2 ст.135 КПК.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо дотримання процесуального порядку вручення повідомлення про підозру ОСОБА_9 , колегія суддів встановила таке.

29.05.2025 року слідчим за погодженням із прокурором складено повідомлення про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.28 ч.1 ст.366 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також має в користуванні мобільний телефон НОМЕР_2 .

Як повідомлено слідчим та прокурором в судовому засіданні, а також зазначено в клопотанні, на неодноразові виклики ОСОБА_9 до органу досудового розслідування не з`являлася. При відвідуванні адреси місця її проживання встановлено відсутність ОСОБА_9 .

Окрім цього, органом досудового розслідування, згідно відомостей Державної прикордонної служби України, встановлено, що 03.09.2024 року, о 09:35 год, ОСОБА_9 перетнула державний кордон України у напрямку Республіки Румунія через пункт пропуску «Орлівка», та її місцезнаходження органу досудового розслідування не відомо.

За таких обставин, орган досудового розслідування був позбавлений можливості вручити повідомлення про підозру особисто ОСОБА_9 у день його складення.

У зв`язку із чим, супровідним листом за вих.№41279-2025 від 29.05.2025 року, тобто в день складення повідомлення про підозру, в порядку ст.135 КПК слідчим направлено повідомлення про підозру ОСОБА_9 на адресу ОСББ «Добровольський 151/3», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.Добровольського, буд.151/3.

Отримання представником ОСББ «Добровольський 151/3» вказаного повідомлення про підозру ОСОБА_9 підтверджується розпискою управителя ОСББ «Добровольський 151/3» ОСОБА_16 , яка містить підпис вказаної особи та печатку вказаної установи, зокрема зазначено - «копію отримав для передачі ОСОБА_9 » (а.с.47 т.1).

Окрім цього, прокурор у судовому засіданні зазначив, що повідомлення про підозру також було направлено на номер мобільного телефону ОСОБА_9 - НОМЕР_2 , у месенджер «WhatsApp», на підтвердження чого надав відповідний скріншот, з якого вбачається направлення слідчим ОСОБА_7 повідомлення про підозру адресату « ОСОБА_17 », де розміщено також фото підозрюваної.

У подальшому, постановою слідчого від 26.06.2025 року підозрювана ОСОБА_9 оголошена в розшук, а постановою слідчого від 01.08.2025 року оголошена в міжнародний розшук.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що у зв`язку із відсутністю ОСОБА_9 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , яка виїхала за межі території України, слідчим вживались всі можливі заходи для вручення повідомлення про підозру ОСОБА_9 , зокрема шляхом його вручення в порядку ст.135 КПК представнику житлово-експлуатаційної організації за місцем проживання особи - представнику ОСББ «Добровольський 151/3», а також на відомий номер мобільного телефону ОСОБА_9 .

Враховуючи приписи ч.1 ст.42, ст.135 КПК, можна дійти до висновку, що дотримання прав особи при врученні їй складеного щодо неї повідомлення про підозру, у разі тимчасової відсутності такої особи за місцем її проживання, полягає не у фактичному врученні такого повідомлення (процесуального документа), а у вжитті стороною обвинувачення усіх можливих заходів для того, щоб така особа могла дізнатися про факт складення такого повідомлення про підозру щодо неї та суть викладених у ньому обставин з усіх доступних для неї джерел, що і було здійснено стороною обвинувачення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення дотримані вимоги КПК, оскільки повідомлення про підозру ОСОБА_9 вручене у визначений процесуальним законом спосіб, тому з урахуванням приписів ст.ст. 111, 135, 278 КПК, остання набула статусу підозрюваної, з огляду на що відносно неї могло вирішуватися питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК.

Колегія суддів критично відноситься до доводів захисника про недоведеність місця проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а також належність їй мобільного телефону НОМЕР_2 , оскільки саме зазначену адресу місця проживання та номер мобільного телефону ОСОБА_9 особисто вказала 02.09.2024 року під час її допиту слідчим у якості свідка в даному кримінальному провадженні, що підтверджується наданою прокурором копією протоколу її допиту від 02.09.2024 року.

Аналогічні відомості щодо адреси місця проживання ОСОБА_9 та номеру мобільного телефону остання вказувала в додатковій угоді від 03.02.2022 року до трудового договору від 07.02.2020 року, при її працевлаштуванні.

Така ж адреса місця проживання ОСОБА_9 ( АДРЕСА_1 ) та номер мобільного телефону, значаться у довідці Державної міграційної служби України та актовому записі про народження №1211 від 23.08.1983 року (т.1, а.с.206-207).

Окрім цього, вказану адресу ОСОБА_9 також зазначала при оформленні платіжної картки її матері ОСОБА_10 , що піддержує те, що за цією ж адресою проживає близький родич підозрюваної.

Таким чином, слід констатувати, що вказана адреса місця проживання ОСОБА_9 простежується від народження останньої (актовий запис про народження) до 2024 року (протокол допиту свідка від 02.09.2024 року). Тобто станом на вересень 2024 року, адреса місця проживання та номер мобільного телефону ОСОБА_9 були особисто повідомлені останньою та відповідно були актуальними.

З огляду на наведені обставини, доводи захисника про недоведеність місця проживання ОСОБА_9 за вказаною адресою та щодо належності їй відповідного номеру мобільного телефону, колегія суддів визнає безпідставними.

Окрім цього, колегія суддів критично відноситься до доводів захисника про недоведеність відношення ОСББ «Добровольський 151/3», до місця проживання ОСОБА_9 , оскільки відповідно до долученого прокурором Переліку багатоквартирних будинків Одеської області, у яких утворено ОСББ (відповідно до реєстру Одеської міської ради), вказана адреса - м. Одеса, вул. Добровольського, буд.151, корп.3, відноситься саме до ОСББ «Добровольський 151/3» (№635 в переліку).

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що захисник, заперечуючи актуальність вказаного місця проживання ОСОБА_9 та номеру мобільного телефону, у судовому засіданні апеляційного суду, захисник не надав раціонального пояснення стосовно того, де саме на час складення повідомлення про підозру та на даний час проживає ОСОБА_9 , та який номер мобільного телефону має в користуванні, посилаючись на те, що не має зв`язку з останньою.

Доводи захисника стосовного того, що ОСОБА_9 не зазначала вказаний номер мобільного телефону для комунікації із нею в кримінальному провадженні, не спростовують належність вказаного номеру мобільного телефону підозрюваній, та правомірність спрямування на нього слідчим повідомлення про підозру, оскільки орган досудового розслідування вжив всі можливі заходи для повідомлення особі про підозру.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що стороною обвинувачення дотримані вимоги КПК, оскільки повідомлення про підозру ОСОБА_9 вручене у передбаченому ст.ст. 111, 135, 278 КПК порядку, остання набула статусу підозрюваної, а тому відносно неї може вирішуватися питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи сторони захисту стосовно того, що в клопотанні слідчого відсутнє належне та достатнє доведення факту оголошення підозрюваної у міжнародний розшук, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності підозрюваної, слідчий суддя, серед іншого, також зобов`язаний встановити наявність достатніх підстав вважати, що такий підозрюваний оголошений у міжнародний розшук.

Разом з тим, КПК України жодним чином не обумовлює ухвалення судового рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності підозрюваного, доведеністю факту перебування такої особи у міжнародному розшуку, а лише визначає необхідність оголошення такого розшуку (ч.6 ст.193, ч.2 ст.281 КПК).

Відповідно до ч.1 ст.281 КПК, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного.

До оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження.

Вказана норма права не відокремлює оголошення особи в державний, міждержавний чи міжнародний розшук. Тобто, підставами для оголошення підозрюваного в розшук (державний, міждержавний, міжнародний) - є відсутність під час досудового розслідування відомостей про його місцезнаходження або перебування такої особи за межами України та неявка без поважних причин на виклик слідчого/прокурора, за умови його належного повідомлення про такий виклик.

Із матеріалів судової справи вбачається, що 03.09.2024 року, о 09.35 год, ОСОБА_9 перетнула державний кордон України у напрямку Республіки Румунія через пункт пропуску «Орлівка», та відтоді на територію України не поверталась, її місцезнаходження органу досудового розслідування не відомо, а на неодноразові виклики до органу досудового розслідування не з`явилась.

Відповідно до матеріалів провадження, слідчим вжито належних заходів для повідомлення ОСОБА_9 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.28 ч.1 ст.366 КК України.

26.06.2025 року постановою слідчого ОСОБА_9 оголошено у розшук, у зв`язку із переховуванням від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (а.с. 191-157 т.1).

01.08.2025 року постановою слідчого підозрювану ОСОБА_9 оголошено у міжнародний розшук, оскільки її достовірне місцеперебування невідоме, вона перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклики (а.с.199-205 т.1).

Колегія суддів критично ставиться до доводів захисника про недоведеність факту оголошення ОСОБА_9 у міжнародний розшук із посиланням на відсутність документів, які б підтверджували внесення підозрюваної до баз даних Інтерполу.

Чинний КПК України, як і інші нормативно-правові акти, не містить поняття «міжнародний розшук» та не визначає процесуальний порядок оголошення особи в міжнародний розшук у рамках кримінального провадження, не дивлячись на те, що відповідне словосполучення вказується у низці його статей (ч.5 ст.139, ч.2 ст.297-1, п.4 ч.2 ст.297-2; ч.ч.1, 3 ст.297-4; ч.3 ст.323 КПК).

Винесена слідчим або прокурором на підставі ст.281 КПК постанова про оголошення розшуку підозрюваного, у подальшому є підставою для здійснення розшуку оперативним підрозділом, якому доручено здійснювати розшук підозрюваного, усіх необхідних розшукових заходів в межах державного розшуку, або для звернення за міжнародною правовою допомогою - при міждержавному або міжнародному розшуку. Тобто оголошення розшуку підозрюваного на підставі ст.281 КПК не має будь-якого обмеження за територією в межах держави або за межами України.

Слідчий вправі здійснювати дії з розшуку підозрюваних осіб як в системі організації Інтерпол так і поза нею. КПК України не обмежує поняття міжнародного розшуку тільки міжнародним розшуком каналами Інтерполу. Міжнародна організація кримінальної поліції Інтерпол лише дає змогу ефективно супроводжувати процес міжнародного розшуку та здійснювати криміналістичне, інформаційне, аналітичне, організаційне, методичне забезпечення такої діяльності. Сам Інтерпол не є органом, який уповноважений оголошувати будь-кого у розшук, а є лише одним із органів, який за певних умов може виконувати рішення про оголошення особи в міжнародний розшук.

Відсутність інформації в організації Інтерпол про розшук певної особи, не свідчить про відсутність її міжнародного розшуку, оскільки наявність/відсутність такої інформації не є обов`язковою умовою міжнародного розшуку особи.

Аналіз положень Правил Інтерполу з обробки даних (Interpols rules on the processing of data) свідчить, що такі Правила не регламентують питань оголошення особи в розшук, вони встановлюють принципи та заходи для функціонування Інформаційної системи Інтерполу (стаття 3 Правил). Для цілей міжнародного поліцейського співробітництва інформація в Інформаційній системі Інтерполу оброблюється з метою розшуку особи для затримання, арешту або обмеження пересування (ч.2 ст.10 Правил). У взаємовідносинах України та Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу саме Національна поліція виступає як Національне центральне бюро Інтерполу.

Відповідно до ст.73 Правил, система сповіщень Інтерполу складається з сукупності повідомлень, що видаються під різними кольорами, та спеціальних сповіщень, які публікуються в рамках спеціальної взаємодії та не підпадають під попередню категорію сповіщень. Сповіщення з «червоним кутом» видаються за запитом НЦБ або міжнародної організації, що має право здійснювати розслідування та вести кримінальне провадження з метою встановлення місцезнаходження розшукуваної особи, її затримання, арешту, або обмеження пересування з метою екстрадиції, видачі або подібної законної дії (ст. 82 Правил).

Статтею 83 Правил визначені спеціальні умови видання сповіщень з «червоним кутом», які вимагають надання певної юридичної інформації (п. b ч. 2 ст. 83 Правил), зокрема фабулу справи, обвинувачення, норму закону, максимально можливе покарання, посилання на діючий ордер на арешт або судове рішення подібного роду (якщо можливо направляється копія ордера на арешт або судове рішення).

Таким чином, саме ордер на арешт або відповідне судове рішення має передувати виданню сповіщення з «червоним кутом». Інформація про прийняття такого судового рішення є однією з підстав для видачі сповіщення з «червоним кутом». Тобто, для внесення особи в базу даних для розшуку необхідно надати Інтерполу рішення слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання такої особи під вартою.

Зазначене свідчить про хибність доводів захисника щодо можливості ухвалення рішення про тримання особи під вартою в порядку, визначеному ч.6 ст.193 КПК, лише при наявності підтвердження розшуку особи Інтерполом, оскільки міжнародний розшук особи каналами МОКП Інтерполу та відповідно видання сповіщення з «червоним кутом» можливе лише у разі надання відповідного судового рішення. Саме обґрунтованість постанови про оголошення особи в міжнародний розшук, тобто, наявність для цього правових підстав, мають бути перевірені слідчим суддею для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

За таких обставин, доводи захисника про відсутність відомостей про оголошення підозрюваної ОСОБА_9 у міжнародний розшук, є безпідставними.

Щодо доводів захисника про відсутність ризиків у кримінальному провадженні, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваним та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_9 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке їй загрожує у разі доведеності її винуватості за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрювана може здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи їх до зміни показів у даному кримінальному провадженні, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, колегія суддів враховує, що захисником не наведено та не підтверджено наявності обставин, що могли б гарантувати запобігання встановленим ризикам шляхом застосування іншого запобіжного заходу не пов`язаного із тримання під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що у відповідності до ч.6 ст.193 КПК після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваної має розглянути питання застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що має постановити відповідну ухвалу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваної і сама підозра у вчиненні в тому числі тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують обрання підозрюваній запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника щодо незаконності оскарженої ухвали, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 193, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Клопотання захисника ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2025 року, якою підозрюваній ОСОБА_9 в кримінальному провадженні №0000729 від 25.06.2025 року, в порядку ч.6 ст.193 КПК України, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4