печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м.Київ

Печерський районний суд міста Києва у складі: слідчого судді ОСОБА_1 при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна за матеріалами кримінального провадження №0000133 від 15.02.2024,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна за матеріалами кримінального провадження №0000133 від 15.02.2024.

Обґрунтовуючи вказане клопотання заявник зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 15.10.2024 у справі №757/46221/24-к було накладено арешт на вилучені під час проведення обшуку 08.10.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , речі та документи, зокрема предмети, схожі на грошові кошти в сумі 30663 долари США, 2780 Євро, 286900 грн.

Адвокат ОСОБА_5 та підозрювана ОСОБА_4 вважають, що арешт на вказане майно слідчим суддею накладено необґрунтовано, та на даний час відпала потреба у подальшому їх арешті з огляду на наступне.

Так, судом не наведено аргументації, яке значення мають грошові кошти, як речові докази та які обставини (з тих, що відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню), за допомогою цих доказів, можливо довести у кримінальному провадженні, а відтак, яка необхідність у накладенні арешту саме на ці грошові кошти. Також, в ухвалі не зазначено, що вказані грошові кошти були знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберігали на собі його сліди, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування, окрім того, такі грошові кошти не є предметом, що був об`єктом кримінально протиправних дій, відсутні і підтверджуючі відомості, що вказане майно набуте кримінально протиправним шляхом.

09.10.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368-5 КК України.

Як вбачається з повідомлення про підозру від 09.10.2024, досудовим розслідуванням встановлено, що у період з 01.01.2024 до 08.10.2024 (більш точної дати не встановлено), у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на набуття нею активів, вартість яких більше ніж на шість тисяч п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян перевищує її законні доходи.

01.10.2025 ОСОБА_4 було повідомлено про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри, відповідно до якої було повідомлено про нову підозру та зміну повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.366-2 КК України. Вказаний склад кримінального правопорушення передбачає умисне внесення суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, а не незаконного набуття активів, отже всі активи ОСОБА_4 набуті останньою у законний спосіб. Вказане також підтверджується і довідками про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічних за 2022, 2023, 2024 роки, поданих ОСОБА_4 , відповідно до яких ознак необґрунтованості активів не встановлено.

Таким чином, грошові кошти у сумі 30663 долари США, 2780 Євро, 286900 грн. не відповідає критеріям, ст.98 КПК України та не містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того, вказані грошові кошти не є коштами, отриманими злочинним шляхом, не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегли на собі його сліди, не містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування.

Враховуючи викладене, заявник просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді на вилучені під час проведення обшуку 08.10.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , речі та документи, зокрема предмети, схожі на грошові кошти в сумі 30663 долари США, 2780 Євро, 286900 грн.

Прокурор до суду подав заперечення, та просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки арештоване майно було визнано речовим доказом, є майном підозрюваної, може підлягати спеціальній конфіскації, судовий розгляд кримінального провадження не завершено.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000133 від 15.02.2024 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368-5 КК України, та за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.209 КК України.

09.10.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368-5 КК України.

01.10.2025 ОСОБА_4 повідомлено про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.366-2 КК України.

01.10.2025 досудове розслідування завершене, триває виконання вимог ст.290 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 15.10.2024 у справі №757/46221/24-к було накладено арешт на вилучені під час проведення обшуку 08.10.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , речі та документи, зокрема предмети, схожі на грошові кошти в сумі 30663 долари США, 2780 Євро, 286900 грн.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, статтями, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, заявник не довів, як того вимагає ч.2 ст.174 КПК України, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя доходить висновку, що клопотання сторони захисту є передчасним, оскільки у кримінальному провадженні триває виконання вимог ст.290 КПК України, а відтак, існує необхідність та доцільність у застосуванні арешту на вказане вище майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.

Виходячи з викладеного, враховуючи, що доводи клопотання не містять доказів того, що вищезазначений захід забезпечення втратив свою актуальність, та які б спростували висновки, викладені в ухвалі слідчого судді від 15.10.2024, що дає слідчому судді підстави дійти висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, шляхом збереження арешту накладеного на зазначене майно, оскільки актуальність цього заходу до теперішнього часу не відпала.

За таких обставин, керуючись ст. 170, 174, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна за матеріалами кримінального провадження №0000133 від 15.02.2024, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1