Номер провадження: 11-кп/813/1325/26
Справа № 946/6180/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_1 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.12.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0002626 від 23.06.2025 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.12.2025 задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», на строк до 09 лютого 2026 року, без визначення розміру застави.

Ухвала суду мотивована тим, що ризики передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та зазначив про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим судом рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник посилається на необґрунтованість підозри та на недоведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Всупереч вимог п. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 184 КПК України до клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не було додано жодних копій матеріалів.

Зазначає, що визначення чи не визначення розміру застави у кримінальному провадженні є правом суду, а не безальтернативним обов`язком застосувати виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки; має постійне місце проживання; є родина матір, брата та сестру, батько помер, брат та сестра проходять військову службу у лавах ЗСУ, від так обвинувачений є єдиним утриманцем своєї матері.

Також зазначає, що у обвинуваченого відсутні судимість; має позитивну репутацію, за місцем проживання характеризується позитивно; майнова шкода у даному кримінальному провадженні відсутня.

Сторона захисту вважає, що ухвала суду ухвалена незаконним складом суду, оскільки участь в автоматизованому розподілі для даного судового провадження здійснювалося лише щодо одного судді, що виключає, наявність при визначенні такого судді принципу випадковості.

Також захисник подав до апеляційного суду додаткові пояснення, які стосуються невідповідності клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, неможливістю його прийняття судом першої інстанції та розгляду по суті, зокрема, зазначає, що із наданих судом першої інстанції матеріалів вбачається, що таке клопотання подано до суду першої інстанції в електронній формі, без засвідчення КЕП прокурора, водночас містить КЕП судді першої інстанції ОСОБА_1 .

Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як убачається з матеріалів провадження, на розгляді у Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0002626 від 23.06.2025 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції виконав вимоги статей 199, 331 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останнього.

Щодо тверджень захисника з приводу необґрунтованості підозри, апеляційний суд звертає увагу, що оскільки досудове розслідування вказаного кримінального провадження завершено шляхом скерування обвинувального акту до суду, то ОСОБА_7 має процесуальний статус обвинуваченого.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи.

Приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, обрання запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також оскаржувану ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань і інших матеріалів клопотання, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутому ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки позбавлений можливості надати відповідний висновок щодо допустимості чи недопустимості заявлених сторонами кримінального провадження доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 України, то апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїда проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності його вини, апеляційний суд переконаний, що на теперішній час продовжує існувати ризик того, що обвинувачений може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Наведене також підтверджується тим, що ОСОБА_7 , знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує, невідворотність кримінальної відповідальності, маючи значний військовий досвід, використовуючи наявні у нього засоби та можливості, знайомства з іншими співробітниками правоохоронних органів Одеської області, може отримати відповідні паролі для безперешкодного проходження пунктів пропуску та здійснити виїзд на непідконтрольні Україні території, а отже з метою уникнення покарання має можливість та може переховатися від суду з урахуванням наведених обставин, у тому числі на території інших держав, тобто в даному випадку прокурором доведений ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не прийнято та на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває, а отже в даному випадку продовжують існувати ризики можливого незаконного впливу останнім на свідків, з метою зміни ними показань, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд враховує доводи сторони захисту про те, що більша частина свідків вже була допитана, водночас як вбачається із наданих судом першої інстанції матеріалів провадження залишився недопитаним ще один свідок обвинувачення, у зв`язку з чим обвинувачений, перебуваючи на свободі, все ж може здійснити спроби незаконно вплинути на цього свідка з метою ухилення від покарання, що загрожує йому у випадку визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується. Окрім того, як було зазначено вище, обвинувачений ОСОБА_7 , маючи значний військовий досвід, використовуючи наявні у нього засоби та можливості, знайомства з іншими співробітниками правоохоронних органів Одеської області, може отримати відповідні паролі для безперешкодного проходження пунктів пропуску та здійснити виїзд за межі Одеської області, у тому числі за місцем знаходження недопитаного свідка, місцезнаходження якого прокурором було оголошено в судовому засіданні.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Крім того, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби у період воєнного стану, то, на думку колегії суддів, він може продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується або може вчинити інше подібне кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, або з метою полегшити уникнення кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується у цьому провадженні.

Отже, наявні підстави вважати, що продовжує існувати ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про недоведеність наявності у кримінальному провадженні заявлених прокурором ризиків є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами провадження.

Колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту відносно того, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, родину, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, однак зауважує, що зазначені обставини не слугували стримуючим фактором щодо невчинення інкримінованого йому злочину, а тому суттєво не зменшують встановлені апеляційним судом вище ризики та не можуть бути підставою для застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з огляду також на обставини злочину, у вчиненні якого він обвинувачується.

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що положеннями ч. 8 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосовано стосовно нього, з огляду на зазначені вище імперативні приписи кримінального процесуального закону України, які були враховані судом першої інстанції під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу, є тримання під вартою.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, в тому числі з урахуванням приписів абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Щодо доводів захисника про те, що всупереч вимог п. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 184 КПК України прокурором до клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не було додано жодних копій матеріалів, то такі апеляційний суд відхиляє, оскільки прокурором надані всі письмові докази у цьому провадженні, а також забезпечена участь майже всіх свідків обвинувачення, які були допитані судом.

Щодо невручення прокурором обвинуваченому копії клопотання, колегія суддів зауважує на тому, що відповідно до змісту журналу судового засідання від 11.12.2025, в судовому засіданні прокурором було оголошено зміст клопотання, натомість сторона захисту не була позбавлена права заявити клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою надання можливості ознайомлення з клопотанням, але вказаним правом не скористалась, зауважень стосовно порушення стороною обвинувачення вручення відповідного клопотання сторона захисту не заявляла, а лише заперечувала стосовно суті поданого клопотання та просила визначити суму застави.

Доводи сторони захисту про те, що оскаржувана ухвала суду ухвалена незаконним складом суду через визначення судді для розгляду кримінального провадження з порушенням порядку автоматизованого розподілу справ, апеляційний суд відхиляє, оскільки наведене вище кримінальне провадження було розподіллено автоматизованою системою документообігу відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду та Засад використання автоматизованої системи документообігу в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області, що матеріалами судової справи.

Щодо доводів сторони захисту про те, що відповідне клопотання прокурора подано до суду першої інстанції в електронній формі, без засвідчення КЕП прокурора, водночас містить КЕП судді першої інстанції ОСОБА_1 , то апеляційний суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, так як згідно наявного матеріалах провадження супровідного листа суду першої інстанції від 17.12.2025 за підписом судді ОСОБА_1 , до апеляційного суду надіслані в електронній формі копії запитуваних матеріалів, в тому числі й клопотання прокурора, які скріплені електронним цифровим підписом. Таким чином, до апеляційного суду надіслані копії матеріалів, які засвідчені електронним цифровим підписом, що є належним способом засвідчення копій документів, водночас, клопотань про витребування оригіналів таких документів, захисником подано не було.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів, всупереч доводів апеляційної скарги, вважає, що висновок суду про необхідність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого, якому інкримінується вчинення тяжкого злочину, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені районним судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційної скарги та зміни ухвали суду.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд перевіряє законність постановлення оскаржуваної ухвали на момент її постановлення, а доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час, під час якого також будуть перевірені факти щодо існування або зменшення заявлених у клопотанні прокурора ризиків.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 331, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.12.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0002626 від 23.06.2025 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4