ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1187/26 Справа № 205/9072/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника

малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ,

представника малолітньої потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000054 за апеляційними скаргами прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_11 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 26 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання, не врахував ставлення обвинуваченого до вчиненого, відсутність каяття, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою перебував у сімейних та близьких відносинах.

Також судом не в повній мірі враховано, що потерпіла отримала психологічне травмування, внаслідок чого вона проходить відповідну терапію, та те, що після викриття злочину її життя докорінно змінилося, оскільки дитина була змушена змінити місце проживання та навчання, відбувся розрив усталених соціальних зв`язків.

11.03.2026 року від прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, до суду апеляційної інстанції надійшла відмова від апеляційної скарги на підставі ч. 1 ст. 403 КПК України, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає розгляду.

Разом з цим, оскільки апеляційна скарга подана також захисником ОСОБА_9 , то суд апеляційної інстанції продовжив розгляд апеляційної скарги захисника.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок суду змінити та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати невинуватим та виправдати його за ч. 4 ст. 153 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що потерпіла ОСОБА_12 була допитана на досудовому слідстві, при цьому захисник обвинуваченого при допиті присутній не був. В судовому засіданні потерпіла не допитувалась.

Враховуючи те, що запис допиту потерпілої під час його проведення слідчим суддею є вкрай неякісним і нерозбірливим, захист звернувся з клопотанням про допит потерпілої в судовому засіданні, однак судом було відмовлено у задоволенні цього клопотання.

Також суд не використав можливість проведення допиту потерпілої в режимі відеоконференції, в тому числі з використанням методики «Зелена кімната», де потерпілій через фахівця могли бути задані запитання, заздалегідь підготовані стороною захисту.

Ця обставина істотно звузила можливості захисту та обмежила право на захист обвинуваченого ОСОБА_10 , та свідчить про неповноту судового розгляду.

Крім того, залишилося без задоволення клопотання захисника про допит брата потерпілої, який також тривалий час проживав разом з нею та обвинуваченим.

Зазначає, що в судовому засіданні законний представник потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_7 пояснила, що єдине, що наразі цікавить її доньку, це те, коли їй повернуть вилучений в неї мобільний телефон. Це свідчить про те, що події, які (можливо) мали місце у період часу з серпня 2024 року та не пізніше, ніж до 04 січня 2025 року не є для неї психотравмуючими.

Стверджує, що показання ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є показаннями з чужих слів, окрім того, вказані свідки є між собою близькими родичами, тому є зацікавленими особами, що дає підстави ставитися критично до їх слів.

Посилається на те, що суд необгрунтовано відхилив пояснення обвинуваченого щодо мотивів, з яких потерпіла та її мати можуть його обмовляти.

Також суд необґрунтовано відхилив свідчення матері обвинуваченого - ОСОБА_15 щодо особливостей взаємовідносин між потерпілою та обвинуваченим, не надав їм належну оцінку.

Вказує на те, що судом при призначенні покарання не враховано наявність у обвинуваченого тяжкого захворювання, з приводу якого від проходить лікування в умовах СІЗО.

Вироком Новокодацького районного суду м. Дніпра від 26 грудня 2025 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 300 000 грн.

За обставин, викладених у вироку, у невстановлений час та місці у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на вчинення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинене щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, відносно малолітньої потерпілої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою він спільно проживав за адресою: АДРЕСА_1 та перебував з малолітньою ОСОБА_12 в сімейних відносинах, як вітчим та падчерка, і фактично являвся особою, яка повинна займатись її вихованням, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи власні дії, з метою задоволення власної статевої пристрасті, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом особи на статеву свободу та статеву недоторканість, користуючись безпорадним станом ОСОБА_12 , в силу її малолітнього віку, відсутності специфічного життєвого досвіду (зокрема, в інтимних питаннях), рівня інтелектуального розвитку та індивідуальних особливостей, у зв`язку з чим остання не могла чинити йому активний опір, використовуючи свою значну фізичну перевагу та вчиняючи психологічний тиск, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої ОСОБА_12 , можливість настання тяжких наслідків у вигляді психологічних травм, діючи умисно, протиправно, вчиняв домашнє насилля, яке виразилось у вчиненні сексуального насильства, яке виражалось в неодноразовому торканні статевих органів малолітньої ОСОБА_12 в період часу з серпня 2024 року та не пізніше, ніж до 04 січня 2025 року (більш точні дата та час не встановлені).

Реалізуючи вищевказаний злочинний умисел, в період часу з серпня 2024 року та не пізніше, ніж до 04 січня 2025 року (більш точні дата та час не встановлені), ОСОБА_10 з метою задоволення своєї статевої пристрасті, перебуваючи за місцем проживання, тобто за адресою: АДРЕСА_1 , в присутності малолітньої падчерки ОСОБА_12 , з якою перебував у сімейних відносинах - оголювався та показував відео-файли порнографічного змісту, чим розбещував малолітню потерпілу, при цьому ОСОБА_10 усвідомлював, що малолітня ОСОБА_12 не була здатна розуміти характер і значення дій, які з нею здійснював ОСОБА_10 .

В свою чергу, малолітня ОСОБА_12 на момент вчинення злочинного діяння не розуміла характеру і значення дій сексуального характеру в силу свого малолітнього віку, малого життєвого та сексуального досвіду, інформативності щодо статей, а отже не могла надати усвідомленого опору діям ОСОБА_10 .

Продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на вчинення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинене щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, відносно малолітньої потерпілої малолітньої падчерки, з якою ОСОБА_10 перебував у сімейних відносинах, - ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, розуміючи малолітній вік ОСОБА_12 , нехтуючи загальнолюдськими принципами моралі, статевої недоторканості, в період часу з серпня 2024 року та не пізніше, ніж до 04 січня 2025 (більш точні дата та час не встановлені), перебуваючи за місцем свого мешкання, своїми руками здійснював неоднократну фізичну дію, яка виразилась в торканні статевих органів (піхви) малолітньої падчерки ОСОБА_12 , яка внаслідок малолітства не могла чинити опір діям більш старшого та фізично сильнішого ОСОБА_10 , перебуваючи таким чином у безпорадному стані.

Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи №СЕ-19/113-25/1373-ПС від 31.03.2025 малолітня потерпіла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час проведення психологічного дослідження, не виявляла ознак схильності до надмірного фантазування.

Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи №СЕ-19/113-25/1372-ПС від 26.03.2025 малолітня потерпіла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виходячи з рівня її розумового розвитку, індивідуально-психологічних особливостей і емоційного стану, в обставинах посягання на її статеву недоторканість, не була здатна розуміти характер, і значення вчинених із нею дій, і чинити їм ефективний спротив.

Вказаними діями ОСОБА_10 порушив права потерпілої малолітньої ОСОБА_12 , яка набула фрагментарні, поверхневі уявлення щодо сексуальної тематики, що з`явилися у зв`язку із зовнішнім штучним зверненням її уваги до даної теми, на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України, згідно із якою будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються законом та ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», згідно із якою кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, прокурора та представників потерпілої, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вимоги апеляційної скарги захисника щодо виправдання обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.4 ст.153 КК України є безпідставними, оскільки судом встановлено фактичні обставини кримінального провадження на підставі досліджених та належно оцінених судом першої інстанції доказів.

Вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.153 КК України, підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема:

- показами потерпілої ОСОБА_12 , яка в ході допиту у порядку ст. 225 КПК України показала, що ОСОБА_10 є її вітчимом та проживає разом із нею та її матір`ю з 2017 року. Протиправні дії з боку ОСОБА_10 мали місце з серпня 2024 року за місцем їх проживання. ОСОБА_10 неодноразово надсилав їй відеозаписи непристойного характеру, торкався її інтимних місць. Вона неодноразово просила вітчима припинити такі дії та погрожувала повідомити про це матері, однак ОСОБА_10 на її зауваження не реагував та продовжував вчиняти подібні дії. Крім того, ОСОБА_10 надсилав їй повідомлення із фотографіями свого статевого органу, відеозаписи інтимного характеру, а також повідомлення з пропозиціями вступу у статеві зносини. Він клав її руку на свій статевий орган, змушуючи торкатися його, при цьому висловлюючи фрази сексуального характеру. Також показала, що одного дня, під час літніх канікул, точної дати вона не пам`ятає, коли вони перебували удвох у квартирі, ОСОБА_10 почав торкатися її спини та робити масаж. Згодом він увімкнув на телевізорі відео сексуального характеру за участю дорослих осіб, приніс алкогольний напій «бренді-кола» та запропонував його випити, що потерпіла зробила. Після цього ОСОБА_10 почав до неї чіплятися, торкатися її тіла та зняв з неї шорти. Подальші обставини вона пам`ятає частково, оскільки відчувала сонливість, при цьому вона просила ОСОБА_10 припинити такі дії. Також зазначила, що ОСОБА_10 пояснював демонстрацію вказаних відеоматеріалів тим, що нібито хотів навчити її, як поводитися з хлопцем та як здійснювати статеві дії, при цьому висловлював бажання, щоб вона вчинила такі дії з ним;

- показами законного представника потерпілої - ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які в суді першої інстанції надали аналогічні покази, які були надані потерпілою ОСОБА_12 , зазначивши, що про обставини вчинення ОСОБА_10 сексуального насильства відносно ОСОБА_12 вони дізналися від потерпілої. Також ОСОБА_7 повідомила, що після розмови з донькою вона відразу показала ОСОБА_10 мобільний телефон ОСОБА_12 з СМС-повідомленням, зміст якого зводиться до пропозиції вступити з ним в статеві зносини, на що обвинувачений підтвердив, що дійсно він надсилав це повідомлення ОСОБА_12 , проте більше нічого не пояснив;

Також вина обвинуваченого підтверджується письмовими доказами та висновками експертиз, а саме:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11.01.2025 року, згідно із яким ОСОБА_7 повідомила працівникам поліції про здійснення її чоловіком ОСОБА_10 розпусних дій відносно її доньки ОСОБА_12 (а.п. 24 т.1);

- протоколом огляду від 11.01.2025 року з фототаблицею до нього, згідно із яким було оглянуто мобільний телефон «Xiaomi Redmi 9A», в якому містився скіншот листа від контакту « ОСОБА_16 » про самогубство та каяття у вчиненому; скін переписки контакта « ОСОБА_17 » з контактом « ОСОБА_18 » із пропозицією орального проникнення (а.п.26-29 т.1);

- протоколом огляду від 11.01.2025 року з фототаблицею до нього, згідно із яким було оглянуто мобільний телефон «Xiaomi Redmi 13C», який належить ОСОБА_12 (а.п.31-34 т.1);

- висновком психолога за результатами проведення опитування ОСОБА_12 , яким встановлено, що інформація, отримана під час опитування дитини свідчить про те, що неповнолітня дитина, ОСОБА_19 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), систематично піддавалася діям сексуального характеру з боку вітчима, ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Дитина постраждала від психологічного та сексуального насильства. Дії сексуального характеру, зазначені потерпілою, - носять характер розбещення та зґвалтування малолітньої дитини, що призвело до появи психологічної травми. Дитина потребує довготривалої роботи з фахівцями ментального здоров`я (а.п. 80-87 т.1).

- протоколом огляду від 17.01.2025 року з фототаблицею до нього, згідно із яким було оглянуто планшет марки «HUAWEI» модель BG2-U01, IMI НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 . Оглядом встановлено, зайшовши до мобільного додатку «Ghrome» виявлено аккаунт Google під ніком ОСОБА_20 із поштою ІНФОРМАЦІЯ_4 в історії пошуку виявлено посилання, в тому числі, на відео порнографічного характеру з неповнолітніми дівчатами (а.п. 104-111 т.1);

- протоколом огляду від 20.01.2025 року з фототаблицею до нього, згідно із яким було оглянуто мобільний телефон «Xiaomi Redmi 13C», який належить ОСОБА_12 . В месенджері «Telegram» виявлено наявний обліковий запис « ОСОБА_21 [», що зареєстрований на номер НОМЕР_2 . Наявні групи та чати, а також повідомлення у вигляді скріншотів екрану мобільного телефону, в тому числі, у період часу з 01.01.2025 по 02.01.2025: Скріншот з смс-повідомленнями із пропозицією орального проникнення. Смс-повідомлення від абонента, що має підпис « ОСОБА_17 ». Скріншоти з смс-повідомленнями від абонента з контактним номером телефону НОМЕР_3 у період часу з 04.10.2024 по 29.12.2024, переважна більшість повідомлень видалена абонентом « НОМЕР_3 ». Також у додатку «Галерея» виявлено зображення у вигляді вказаних скріншотів екрану мобільного телефону (а.п.119-133 т.1);

- висновком експерта №СЕ-19/113-25/1372-ПС від 26.03.2025, згідно із яким малолітня потерпіла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виходячи з рівня її розумового розвитку, індивідуально-психологічних особливостей і емоційного стану, в обставинах посягання на її статеву недоторканість, не була здатна розуміти характер, і значення вчинених із нею дій, і чинити їм ефективний спротив (а.п.183-201 т.1);

- висновком експерта №СЕ-19/113-25/1373-ПС від 31.03.2025, згідно із яким малолітня потерпіла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час проведення психологічного дослідження, не виявляла ознак схильності до надмірного фантазування (а.п.204-222 т.1).

Підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Посилання захисника на те, що потерпіла ОСОБА_12 була допитана на досудовому слідстві, при цьому захисник обвинуваченого при допиті присутній не був, в судовому засіданні потерпіла не допитувалась, при цьому запис допиту потерпілої під час його проведення слідчим суддею є вкрай неякісним і нерозбірливим, тому захист звернувся з клопотанням про допит потерпілої в судовому засіданні, однак судом було відмовлено у задоволенні цього клопотання, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 КПК України у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб.

Крім того, у наведеній вище статті зазначено, що допит особи може бути проведений за відсутності сторони захисту, якщо на момент його проведення жодній особі не повідомлено про підозру в цьому кримінальному провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 25.02.2025 року потерпіла була допитана слідчим суддею в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, і на той час ОСОБА_10 не було повідомлено про підозру, а тому, з урахуванням наведеного вище, її допит відбувся без сторони захисту правомірно.

При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції у судовому засіданні під час дослідження доказів відтворив відеозапис надання потерпілою показань слідчому судді, надав належну оцінку цьому доказу та вирішив показання потерпілої покласти в основу вироку, оскільки вони є послідовними й об`єктивними та підтверджуються зібраними у справі доказами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що демонстрація в судовому засіданні відеозапису допиту потерпілої надавала стороні захисту можливість висловити свої контраргументи не тільки щодо змісту показань малолітньої потерпілої, а й щодо обставин їх надання (зокрема, стосовно того, чи давала потерпіла показання добровільно або не добровільно, вільно або не вільно, чи мали місце навідні запитання, наскільки активно або пасивно поводилися учасники слідчої дії під час цієї дії тощо). Посилання захисника на те, що запис допиту потерпілої під час його проведення слідчим суддею є вкрай неякісним і нерозбірливим, - є безпідставним, оскільки зазначене спростовується технічним записом цього судового засідання (а.п.237 т.1), який належним чином прослуховується.

Що стосується того, що потерпіла не була допитана за клопотанням сторони захисту, то колегія суддів зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 1 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства кожна Сторона вживає необхідних законодавчих або інших заходів для захисту прав й інтересів жертв, у тому числі їхніх особливих потреб як свідків, на всіх стадіях розслідування та кримінального провадження, зокрема шляхом забезпечення уникнення контакту між жертвами та правопорушниками в суді та приміщеннях правоохоронних органів, крім випадків, коли компетентні органи встановлять інше в найкращих інтересах дитини або коли розслідування чи провадження вимагають такого контакту.

Відповідно до пунктів 68, 72 Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, слід уникати прямого контакту, протистояння або спілкування між дитиною-жертвою або дитиною-свідком з підозрюваним, наскільки це можливо, якщо тільки дитина-жертва не вимагає цього.

На переконання колегії суддів, перехресний допит у суді малолітньої дитини допустимий лише у виняткових випадках, коли вичерпано всі інші способи встановлення істини.

Так, враховуючи характер вчиненого злочину і те, що малолітня ОСОБА_12 стала жертвою злочину сексуальної спрямованості, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність необхідності повторного допиту малолітньої потерпілої у судовому засіданні з урахуванням інтересів малолітньої дитини та захисту її прав.

При цьому доводи захисника про те, що суд мав можливість провести допит потерпілої в режимі відеоконференції, в тому числі з використанням методики «Зелена кімната», - не є слушними, оскільки, на думку колегії суддів, навіть спосіб допиту малолітньої потерпілої в дистанційному режимі, не мінімізував би ризики завданню здоров`ю потерпілої шкоди та психологічних чи психічних травм, оскільки останній, так або інакше, довелося б відповідати на питання дорослих (учасників судового розгляду) пов`язані з вчиненням відносно неї сексуального насильства, що з урахуванням її віку не виправдовує здійснення таких процесуальних дій за її участю.

Що стосується опитування в «Зеленій кімнаті», то воно становить собою лише спеціальний спосіб проведення допиту чи опитування, результатом якого мають стати відомості, що містяться в показаннях особи, яку опитують.

Колегія суддів зазначає, що чинний кримінальний процесуальний закон не містить обов`язку під час судового розгляду проводити допит малолітньої особи за методикою «Зелена кімната», а сама методика носить виключно методичний характер, тому істотних порушень вимог КПК не допущено.

Отже, відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту про повторний допит потерпілої в судовому засіданні, суд першої інстанції дотримався положень міжнародних конвенцій у сфері захисту прав дитини, ратифікованих Україною, щодо дотримання принципу найкращих інтересів дитини, закріплених у ст. 3 Конвенції про права дитини, що є основоположним міжнародно-правовим стандартом для усіх відносин дитини з державними органами, у статтях 31, 35 та 36 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (Лансаротська конвенція), щодо забезпечення проведення розслідування та кримінального провадження в найкращих інтересах та з повагою до прав дитини, а також щодо порядку опитування потерпілої дитини та судового розгляду.

Зазначене узгоджується із правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 02.04.2025 у справі № 591/3172/22, від 13.03.2024 у справі № 562/1192/23, від 25.10.2022 у справі № 718/1433/21.

Доводи захисника про те, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання про допит брата потерпілої, який також тривалий час проживав разом з нею та обвинуваченим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції, відмовляючи в судовому засіданні 23.12.2025 року у задоволенні цього клопотання, обгрунтовано послався на те, що допит ОСОБА_22 не є слушним, так як він не був свідком інкримінованих обвинуваченому подій, окрім того, захисник в апеляційній скарзі не зазначає, які саме обставини може показати брат потерпілої на спростування доводів сторони обвинувачення.

Посилання захисника на те, що в судовому засіданні законний представник потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_7 пояснила, що єдине, що наразі цікавить її доньку, це те, коли їй повернуть вилучений в неї мобільний телефон, що свідчить про те, що встановлені судом обставини не є для неї психотравмуючими, - є безпідставним, оскільки спростовується висновком психолога, відповідно до якого ОСОБА_12 систематично піддавалася діям сексуального характеру, що призвело до появи психологічної травми, також вона потребує довготривалої роботи з фахівцями ментального здоров`я.

Твердження захисника про те, що показання ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є показаннями з чужих слів, окрім того, вказані свідки є між собою близькими родичами, тому є зацікавленими особами, що дає підстави ставитися критично до їх слів, - не є слушними з огляду на таке.

Згідно із ст. 95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Законодавцем також передбачено, за яких умов суд може визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів (ч. 2 ст. 97 КПК України).

Під час прийняття цього рішення суд зобов`язаний враховувати, зокрема, значення пояснень та показань у випадку їх правдивості для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; інші докази, які подавалися або можуть бути подані; а також можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.

Показання із чужих слів не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень ч. 2 ст. 97 КПК України.

Тобто законність та обґрунтованість судового рішення має визначатися в такому разі підтвердженням показань із чужих слів сукупністю інших належних, допустимих і достовірних доказів.

Що стосується матеріалів цього кримінального провадження, то з них вбачається, що допитані місцевим судом законний представник малолітньої потерпілої та свідки дійсно не були очевидцями протиправних дій ОСОБА_10 щодо малолітньої потерпілої ОСОБА_12 , однак повідомили про факт розмови з малолітньою потерпілою та те, що вона сама розповіла про сексуальне насильство з боку вітчима, який з серпня 2024 року торкався її інтимних місць, оголювався перед нею та показував їй відео-файли порнографічного змісту.

Колегія суддів зазначає, що показаннями з чужих слів в контексті ст. 97 КПК України слід вважати лише частину показань допитаних законного представника малолітньої потерпілої та свідків, де вони повідомляли про сексуальне насильство з боку вітчима зі слів малолітньої потерпілої.

Проте, ця частина показань законного представника малолітньої потерпілої та свідків цілком узгоджується з показаннями самої малолітньої потерпілої, яка була допитана судом в порядку ст. 225 КПК України. Будь-які суперечності у показаннях відсутні, показання допитаних ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 практично відтворюють показання потерпілої.

До того ж ці показання узгоджуються з іншими доказами, покладеними в основу вироку, і не є єдиним або вирішальним доказом у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що показання допитаних законного представника малолітньої потерпілої та свідків відповідають визначеним ст. 95 КПК України критеріям та іншим правилам допустимості доказів, а тому за змістом положень ч. 2 ст. 97 КПК України, вони обґрунтовано визнані належними і допустимими доказами у цьому конкретному випадку.

Варто зазначити, що показання малолітньої потерпілої та допитаних ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 узгоджуються між собою, є логічними та послідовними, підстав не довіряти цим показанням та будь-яких мотивів вважати, що малолітня потерпіла, її законний представник та свідки можуть обмовляти обвинуваченого, не встановлено, а тому суд обгрунтовано віднісся критично до показів обвинуваченого з приводу того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_7 його оговорюють.

Що стосується показів свідка ОСОБА_15 , то колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції належним чином обгрунтовано, чому він не приймає в якості доказів її покази, зазначивши про те, що вона в судовому засіданні повідомила окремі обставини побутової поведінки її сина, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , проте не повідомила жодних обставин, які можуть мати безпосереднє або опосередковане доказове значення для підтвердження або спростування фактичних обставин пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ознаками ч.4 ст.153 КК України, а саме: у вчиненні будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинене щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Що ж стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, є військовослужбовцем, за місцем проживання характеризується негативно; обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних або близьких відносинах; обставин, що пом`якшують покарання, - не встановлено.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Доводи захисника про те, що судом при призначенні покарання не враховано наявність у обвинуваченого тяжкого захворювання, з приводу якого від проходить лікування в умовах СІЗО, колегія суддів вважає таким, що не може бути підставою для призначення менш суворого покарання, враховуючи обставини вчиненого ним злочину, а саме вчинення дій сексуального характеру щодо малолітньої особи, з якою він перебував у сімейних або близьких відносинах, у зв`язку з чим виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З урахуванням викладеного, обставин, що можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, захисником не наведено, а тому підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого покарання відсутні.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 26 грудня 2025 року - залишити без задоволення.

Вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 26 грудня 2025 року щодо ОСОБА_10 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4