У Х В А Л А

12 березня 2026 року Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 клопотання ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000339 від 17.09.2025 про скасування арешту майна,

у с т а н о в и в :

до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання власника майна ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000339 від 17.09.2025 , у якому він просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2025: а саме на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:007:5257 загальною площею 0,1480 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24) та :03:007:5586 загальною площею 0,0823 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224), які відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

В обґрунтування клопотання зазначається, що ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід від 04.11.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на зземельні ділянки з кадастровими номерами :03:007:5257 загальною площею 0,1480 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24) та :03:007:5586 загальною площею 0,0823 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224), які відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 . Вважає, що арешт на вказані земельні ділянки накладено не обґрунтовано, оскільки право власності на зазначені земельні ділянки набуте у встановлений законом спосіб на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 11.06.2025, посвідчених приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 .. На дату укладення договорів обидві земельні ділянки під забороною (арештом) та податковою заставою не перебували, а сторони підтвердили відсутність спорів та інших обтяжень. Продавець володів кожною із земельних ділянок тривалий час. Перед укладенням договорів мною здійснювалися розумні та необхідні заходи перевірки правового статусу об?єктів (перевірка відомостей ДРРП, правовстановлюючих документів, кадастрових даних тощо). Отже, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, не є підозрюваним/обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Ризики, які обґрунтовують необхідність арешту (приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження тощо) не доведені. Земельна ділянка є нерухомим майном і не може бути знищена чи переміщена. Натомість арешт фактично блокує користування та розпорядження, у т.ч. забороняє будь-яке будівництво, що є надмірним втручанням у право власності. Особа, яка є заявником/потерпілим у даному кримінальному провадженні, є іноземцем та відповідно до законодавства України не може набувати у власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення. Відтак арешт земельної ділянки не може слугувати інструментом для забезпечення «повернення» або передання такої ділянки іноземцю, що виключає досягнення законної мети арешту. У кримінальному провадженні № 0000339 жодній особі не повідомлено про підозру у порядку ст.ст. 276-278 КПК України, а отже відсутній процесуальний статус підозрюваного та конкретизація кола осіб, щодо яких можуть застосовуватися наслідки у вигляді конфіскації/спеціальної конфіскації чи забезпечення цивільного позову.

За таких умов арешт майна третьої особи фактично застосовано без доведення належної процесуальної мети та без обґрунтованої підозри щодо конкретної особи, що суперечить вимогам ст. 132, 170 КПК України щодо необхідності, співмірності та обґрунтованості заходів забезпечення кримінального провадження. Тривале обмеження права власності добросовісного набувача за відсутності повідомлення про підозру свідчить про відпадіння потреби у подальшому застосуванні арешту.

В судовому засіданні представник власника майна клопотання підтримав з викладених у ньому підстав.

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечував, як необґрунтованому, посилаючись на те, що земельна ділянка є речовим доказом у справі наведені у клопотанні обставини є предметом кримінального провадження.

Розглянувши доводи клопотання, дослідивши додані матеріали, матеріали кримінального провадження № 0000339, слідчий суддя прийшов до наступних висновків.

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна (ч. 1 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Відповідно до вимог частини 1 статті 174 КПК, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (абзац 2 частини 1 статті 174 КПК).

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 173 ПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008р., де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52).

В судовому засіданні встановлено, що слідчим відділом Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000339 від 17.09.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:007:5257 загальною площею 0,1480 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24) та :03:007:5586 загальною площею 0,0823 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224), які відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Також, слідчий суддя звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Згідно з практикою Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСі" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108. п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Зазначену обставину слідчий суддя відмічає здійснюючи покладену на нього функцію судового контролю в кримінальному провадженні за дотриманням прав, свобод і інтересів людини. Відповідно до ст. 206 КПК України її правозахисний характер обумовлює покладення на слідчого суддю загальних обов`язків щодо захисту прав людини.

Викладені вище обставини, встановлені в судовому засіданні свідчать про те, що ризики, що стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, на час розгляду клопотання не відпали.

Таким чином, аналіз наявних у розпорядженні слідчого судді матеріалів, свідчить про відсутність на даний час підстав для скасування такого заходу забезпечення кримінального провадження, а так само, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, а оскільки жодних доказів, які б спростовували доводи клопотання заявника та підтверджували обставини, які є підставою для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, до суду не надан

Також, судом враховано, що на час розгляду клопотання підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлено жодній із сторін кримінального провадження, з моменту накладення арещту 04.11.2025 .

Слідчий суддя зазаначає, що арешт майна з передбачених п.2 ч.2 ст.170 КПК підстав по суті являє собою форму певного обмеження прав особи щодо вільного володіння майном, на яке накладається арешт і є самостійною правовою підставою для арешту майна. Таким чином, повідомлення чи не повідомлення про підозру у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень особі/особам, не має значення при вирішенні питання про арешт майна слідчим суддею з метою забезпечення збереження речових доказів.

З досліджених матеріалів кримінального провадження, наданим прокурором в судовому засіданні, вбачається що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000339 від 17.09.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України на час вирішення клопотання досудове розслідування, в межах якого було накладено арешт на земельні ділянки, не завершено, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження відповідно до ст.131 КПК України, кримінальне провадження триває, ймовірність необхідності в подальшому проведенні з арештованим майном відповідних дій, не виключена, тому потреба у такому арешті не відпала.

Як встановлено, арешт майна було накладено з метою збереження речових доказів. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать, що накладення арешту на майно застосоване з метою досягнення дієвості цього провадження, а отже і відповідає завданням кримінального провадження і представником власника майна не доведено, що арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Слідчий суддя погоджується з правовою позицією прокурора про відсутність підстав для задоволення клопотання про скасування арешту.

Як видно з наданих слідчому судді матеріалів кримінального провадження у них наявні докази, що існує обґрунтована підозра вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яке за своїм ступенем тяжкості може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження в тому числі арешту майна.

При цьому слідчий суддя звертає увагу, що для висновку щодо обґрунтованості підозри вчинення кримінального правопорушення, немає необхідності встановлювати наявність доказів, достатніх для повідомлення про підозру конкретній особі, пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку. В той же час, наявні у матеріалах кримінального провадження докази, а саме протоколи допиту потерпілих, письмові докази, дають достатньо підстав слідчому судді для висновку, що подія яка мала місце, має ознаки вчинення кримінального правопорушення.

При цьому слідчий суддя виходить з конкретних обставин цієї справи та звертає увагу, що арешт на майно було накладено не з метою забезпечення позовних вимог, а з метою збереження речових доказів у справі.

Вкотре слідчий суддя констатує, що у клопотанні представником власника майна не наведено обставин, які б свідчили, що наразі між учасниками кримінального провадження, а саме власником та іншими особами, включаючи ОСОБА_7 , яких в ході досудового розслідування також визнано потерпілими, наразі склались такі правовідносини (права та обов`язки), втручання у які в обсязі визначеному ухвалою слідчого судді не виправдовують потреби досудового розслідування.

Відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 16.10.2025 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:007:5257 загальною площею 0,1480 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24) та :03:007:5586 загальною площею 0,0823 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224), є речовим доказом.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчим суддєю, було враховано: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Також слідчий суддя звертає увагу, що кримінальне провадження хоча і розпочате 17.09.2025, передане для здійснення досудового розслідування слідчому відділу Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області та перебуває у провадженні слідчого, досудове розслідування триває.

Слідчий суддя зазначає, що в ході розгляду клопотання заявником не надано достатніх та належних доказів в обґрунтування клопотання, оскільки обставини, на які представник посилається у своєму клопотанні, не доводять обґрунтованості заявлених вимог про наявність підстав для скасування арешту та не спростовують мети його застосування та обставин, викладених в ухвалі слідчого судді про накладення арешту від 04.11.2025.

За таких обставин подане клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 98, 170-173, 174 309 КПК України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання клопотання ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000339 від 17.09.2025 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 04.11.2025: а саме на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:007:5257 загальною площею 0,1480 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24) та :03:007:5586 загальною площею 0,0823 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224), які відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 . відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 17.03.2026 .

Слідчий суддя ОСОБА_8