Номер провадження: 11-кп/813/1647/26
Справа № 504/4327/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Доброславського районного суду Одеської обл. від 10.02.2026, якою в межах к/п №0000338 від 21.06.2025 відносно:

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бердянськ Запорізької обл., громадянки України, не заміжньої, офіційно не працевлаштованої, з середньою освітою, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10.04.2026 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду від 10.02.2026 було задоволено клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_8 та було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10.04.2026 із утриманням в ДУ "Одеський слідчий ізолятор", відносно ОСОБА_7 обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованих злочинів, відомості про особу обвинуваченої та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3) ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вона є необґрунтованою з таких підстав:

- заявлені прокурором ризики не доведені та не підтверджені будь-якими доказами;

- поза увагою суду залишилася усталена практика ЄСПЛ відповідно до якої сама лише тяжкість інкримінованого злочину не є безумовною підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою;

- судом не обґрунтована неможливість визначення обвинуваченій ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу, більш того, вона має ряд хронічних захворювань.

За таких обставин, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 10.02.2026 та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити, натоміть прокурор ОСОБА_8 направила на адресу апеляційного суду заперечення, в яких вказувала на відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та просила залишити оскаржувану ухвалу без змін. Окрім того, прокурор просила розглядати апеляційну скаргу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 , перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Доброславському районному суді Одеської обл. перебуває к/п №0000338 від 21.06.2025 відносно ОСОБА_7 обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Виходячи із положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

За приписами ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, прийшовши до висновку про наявність підстав для продовження відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував тяжкість, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України та відомості про особу обвинуваченої.

Дійсно, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченій ОСОБА_7 у разі визнання її винуватою, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що на теперішній час продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, колегія суддів враховує, що обвинувачена ОСОБА_7 не має перешкод для залишення території України. що також свідчить про існування ризику переховування від суду.

Апеляційний суд також вважає реальним ризик незаконного впливу на свідків, які на теперішній час ще не допитані.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає беззаперечних доказів того, що обвинувачена особа обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Що стосується доводів захисника з приводу незадовільного стану здоров`я обвинуваченої ОСОБА_7 апеляційний суд зауважує, що вони не підтверджені жодними доказами. Більш того, в умовах слідчого ізолятора особи мають доступ до медичної допомоги.

При цьому, відомостей про те, що стан здоров`я обвинуваченої не дозволяє їй утримуватися під вартою матеріали справи не містять.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Апеляційний суд також враховує усталену практику ЄСПЛ, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного/обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Дійсно, законодавець закріпив дискрецію суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених ст.ст. 177, 178 КПК України.

Водночас, приписами п. 2) ч. 4 ст. 182 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Разом з тим, приписи КПК України та стала практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при вирішення питання щодо можливості визначення застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Відтак, з огляду на тяжкість та специфіку інкримінованого ОСОБА_7 злочину, його непоправні наслідки виді загибелі людини, наявність ризиків, колегія суддів приходить до висновку про те, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої зможе лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченої, які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Доброславського районного суду Одеської обл. від 10.02.2026, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вид тримання під вартою до 10.04.2026, без визначення застави - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4