УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 127/25917/23

провадження № 51-581ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2025 року таухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2026 року щодо нього,

встановив:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2026 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пиків Калинівського району Вінницької області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), й призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Також вироком вирішено цивільний позов законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , питання щодо початку обчислення строку покарання, питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку, 04 червня 2023 року, приблизно о 16:50 ОСОБА_4 допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло неповнолітній потерпілій ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі засуджений указує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Посилається на те, що судами безпідставно не враховано здоров`я обвинуваченого та соціальний статус пенсіонера у сукупності з іншими обставинами у цьому провадженні, які пом`якшують покарання, в результаті чого не застосовано положення ст. 75 КК при призначенні покарання.

Зазначає, що суди не взяли до уваги щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням такі обставини, як похилий вік обвинуваченого, статус пенсіонера, тяжкий стан здоров`я, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, які пом`якшують покарання, позитивні характеристики та відсутність судимостей, а крім того не врахували факт відшкодування ОСОБА_6 до ухвалення вироку коштів на лікування ОСОБА_5 в сумі 109 000 грн та повне відшкодування заподіяної шкоди на стадії апеляційного розгляду й відмову у зв`язку з цим потерпілої від поданої апеляційної скарги з проханням не призначати обвинуваченому покарання, пов`язане з його відбуванням, чим недотримались мети та загальних засад призначення покарання, визначених у положеннях статей 50, 65 КК.

На підтвердження указаних доводів посилається на висновки щодо застосування норм ст. 75 КК, викладені у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 384/110/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 234/403/18, від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20, від 16 січня 2024 року у справі № 718/566/22.

Також висловлює переконання, що перебування особи, яка є похилого віку та має незадовільний стан здоров`я, чи відбування нею покарання в умовах знаходження під вартою може спричинити порушення ст. 3 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція), про що, зокрема, зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Paponv. France (№ 1) (рішення від 07 червня 2001 року), Mouiselv. France (рішення від 14 листопада 2002 року), RaffrayTaddei v. France (рішення від 21 грудня 2010 року), Eneav. Italy [GC] (рішення від 17 вересня 2009 року), Aleksandrovskayav. Ukraine (рішення від 23 квітня 2020 року), Farbtuhsv. Latvia (рішення від 02 грудня 2004 року), Contradav. Italy (no. 2) (рішення від 11 лютого 2014 року).

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до неї копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються. Не оспорюється й рішення суду в частині призначення додаткового покаранняу виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судами положень ст. 75 КК, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Як убачається з вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2025 року, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, якийраніше не судимий, вчинив необережний тяжкий злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вину у вчиненому визнав, є пенсіонером, за місцем проживання характеризується позитивно (відповідно до характеристики, виданої головою ОСББ «Будинок № 32» від 27 червня 2023 року), станом на 23 червня 2023 року на лікуванні у КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» не перебував та за медичною психіатричною, неврологічною та нейрохірургічною допомогою до цієї установи не звертався (згідно довідки № 29/4992 від 19 червня 2023 року), за медичною допомогою в КНП ЦТЗ «СОЦІОТЕРАПІЯ» ВОР не звертався, на стаціонарному лікуванні там не перебував (згідно довідки № 2027 від 22 червня 2023 року).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання, - не встановив.

Часткове відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій у розмірі 109 000 грн суд не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, навів мотиви такого рішення.

За таких обставин, з урахуванням вчинення необережного тяжкого злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту з комбінованою формою вини у виді умисного порушення Правил дорожнього руху та необережного ставлення до наслідків, особи обвинуваченого, який на час ухвалення вироку не цікавився здоров`ям потерпілої, не намагався допомогти родині потерпілої відновити стан здоров`я потерпілої, думки законного представника потерпілої, яка просила призначити максимально суворе покарання обвинуваченому, наслідків для здоров`я потерпілої, яка тривалий час перебувала у комі, внаслідок кримінального правопорушення стала особою з інвалідністю в дитячому віці, на час ухвалення вироку стан її здоров`я не відновлений, зміни в її стані є тяжкими, за даними її матері, потерпіла лише навчається читати, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде основне покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Підстав до застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК суд не встановив.

Питання про призначення ОСОБА_4 покарання без звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК було предметом перевірки апеляційного суду за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням має межі, визначені статтями 409, 413 КПК. При цьому, суд апеляційної інстанції керується положеннями ст. 404 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 92, ст. 22 цього Кодексу в частині врахування обставин, які можуть свідчити про наявність або відсутність підстав до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив твердження та доводи, викладені захисниками в апеляційних скаргах, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши відповідні аргументи та підстави до прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги даних щодо ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, особи винного, щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину як обставин, які згідно ст. 66 КК пом`якшують покарання, відсутності обставин, які відповідно до ст. 67 цього Кодексу його обтяжують, в результаті чого дійшов вмотивованого висновку про обґрунтоване призначення місцевим судом мінімального покарання, визначеного в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі, що є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи захисту на предмет наявності чи відсутності підстав до призначення обвинуваченому покарання зі звільненням від його відбування, суд апеляційної інстанції таких не встановив.

Зауважив, що захисники в апеляційних скаргах на обґрунтування позиції про необхідність звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням посилалися на обставини, які уже були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при вирішенні цього питання, й підстав до переоцінки таких обставин суд не встановив.

У касаційній скарзі засуджений, як на підстави для звільнення його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, також посилається на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та перевірені й оцінені апеляційним судом під час перегляду вироку місцевого суду та з урахуванням повного відшкодування шкоди.

Щодо оцінки таких доводів Верховний Суд виходить із такого.

Насамперед Суд звертає увагу засудженого, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI цього Кодексу, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу, тобто за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення цілей покарання внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.

За правилами ст. 75 КК (в редакції закону, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому особу та тяжкість кримінального правопорушення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння (ст. 12 КК). Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.

Водночас суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Як убачається із оскаржених судових рішень, суди дотрималися вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

Характер та мотиви допущених ОСОБА_4 порушень Правил дорожнього руху, за висновками апеляційного суду, свідчать про його безвідповідальне ставлення до керування транспортним засобом, нехтування Правилами дорожнього руху та безпекою інших учасників дорожнього руху.

Посилання засудженого в обґрунтування підстав до звільнення від відбування покарання на обставини, що характеризують його особу, а також враховані як такі, що пом`якшують покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони вже взяті до уваги судами попередніх інстанцій при визначенні виду та розміру покарання у сукупності і взаємозв`язку з іншими, встановленими судами, серед яких і ті, що визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Що стосується обставин відносно повного відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій ОСОБА_5 , то суд апеляційної інстанції встановив, що кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 перебувало в провадженні суду першої інстанції тривалий час й на цій стадії законний представник потерпілої ОСОБА_6 просила призначити обвинуваченому максимально суворе покарання. Крім того, на стадії судового розгляду ОСОБА_4 жодного разу не поцікавився станом здоров`я потерпілої, не вчиняв дій, спрямованих на відшкодування завданої ним шкоди, на дзвінки законного представника потерпілої не відповідав, що свідчить про відсутність співчуття потерпілій за завдані страждання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції врахував той факт, що обвинувачений повністю відшкодував потерпілій шкоду з урахуванням наведених обставин як такий, що не є достатнім для застосування ст. 75 КК.

З такими мотивами погоджується й колегія суддів касаційного суду, зауважує, що відшкодування шкоди саме по собі не є підставою для безумовного застосування положень ст. 75 КК, оскільки воно забезпечується з боку держави примусовими заходами стягнення.

Аналогічних висновків щодо оцінки відшкодування винуватим заподіяної шкоди на предмет достатності для звільнення від відбування покарання послідовно притримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 15 грудня 2023 року у справі № 180/385/22, від 11 липня 2024 року у справі № 382/145/23, від 14 квітня 2025 року у справі № 752/17911/23 тощо.

Не є визначальною для вирішення питання про застосування до винуватої особи положень ст. 75 КК й думка потерпілої, яка під час апеляційного розгляду відмовилася від апеляційної скарги на вирок суду та за наслідками розгляду апеляційних скарг сторони захисту просила призначити ОСОБА_4 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, й про це небезпідставно вказав апеляційний суд.

Посилання засудженого на постанови Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 384/110/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 234/403/18, від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 та від 16 січня 2024 року у справі № 718/566/22 є нерелевантними до даних правовідносин.

У справі № 384/110/18, як видно з постанови від 02 квітня 2019 року, засудженого було звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, однак не з підстав його похилого віку, стану здоров`я та позитивних характеристик, як про це зазначає засуджений у касаційній скарзі, а через інші обставини, відмінні від тих, що у кримінальному провадженні № 127/25917/23, більш того, постановою від 02 квітня 2019 року у справі № 384/110/18 рішення суду попередньої інстанції про застосування положень ст. 75 КК Верховним Судом було скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

У справі № 234/403/18 Верховний Суд погодився з мотивами суду апеляційної інстанції, який на обґрунтування неможливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням указав, серед іншого, що сам по собі факт пенсійного віку не може бути підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, й про інші обставини, схожі із тим, що у справі стосовно ОСОБА_4 , у тій справі не йдеться.

У справі № 702/301/20 під час касаційного розгляду не вирішувалось питання обґрунтованості звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року, на яку посилається засуджений, відображає мотиви щодо застосування норм ст. 55 КК, більш того, цим судовим рішеннямоскаржену ухвалу апеляційного суду було скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2024 року у справі № 718/566/22 наведені мотиви у відповідь на доводи касаційної скарги щодо питання про допустимість доказів та доведеність винуватості особи в інкримінованому кримінальному правопорушенні й не стосуються відповідних аспектів застосування ст. 75 КК, про які зазначає засуджений у касаційній скарзі.

Посилання засудженого на ряд рішень ЄСПЛ, де, за його твердженням, констатовано порушення ст. 3 Конвенції через утримування під вартою осіб похилого віку чи з незадовільним станом здоров`я, колегія суддів не сприймає як обґрунтоване у даній справі.

ЄСПЛ при розгляді заяв про порушення ст. 3 Конвенції встановлює сукупність обставин, які призвели до катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання, як то відсутність належних умов для тримання під вартою певних категорій осіб, відсутність можливості надати спеціалізовану медичну допомогу тощо. Сам по собі фактор віку особи, яка перебуває під вартою або відбуває покарання, чи стану її здоров`я не може вважатися безумовною підставою для твердження про катування до такої особи.

Таким чином, на переконання колегії суддів Верховного Суду, з огляду на встановлені фактичні обставини цього кримінального провадження, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав до застосування приписів статей 75, 76 КК, з наведенням достатніх мотивів у цій частині.

З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про відсутність підстав до застосування положень ст. 75 КК. Автор скарги посилається на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які уже перевірені судами попередніх інстанцій та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Про інші обставини, які не були враховані судами попередніх інстанцій, в касаційній скарзі не йдеться.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень, за змістом доводів касаційної скарги, судами допущено не було.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, з огляду на що Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та доходить висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2026 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3