Справа № 752/1414/26
Провадження № 1-кс/752/1227/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000939 від 21.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника власника майна, адвоката - ОСОБА_4 ,

власника майна - ОСОБА_5 ,

власника майна - ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна, яке вилучено в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання начальника КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування клопотання зазначено наступне.

Прокурор вказував, що у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000939 від 21.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України

Досудовим розслідуванням встановлено, що 21.07.2025 до слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшли матеріали від працівників СБ України, в яких зазначено, що службовими особами КП «Київавтошляхміст» () та посадовими особами ТОВ «Альтіус-пром» (), які відповідно до своїх функціональних обов`язків, уповноважені на підписання відповідних фінансово-господарських документів, у тому числі щодо проведення тендерних закупівель матеріально-технічних цінностей, тендерної документації, відповідних договорів та специфікацій до них, платіжних доручень, вчиняються дії спрямовані на привласнення, розтрату та заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у 2023-2025 роках службові особи КП «Київавтошляхміст» у попередній змові з посадовими особами та фактичними бенефіціарами ТОВ «Альтіус-пром» організували та реалізували протиправний механізм незаконного заволодіння комунальними коштами під час виконання договорів на протиаварійні роботи (ремонт) Південного мостового переходу. Зазначений механізм полягав у штучному створенні сприятливих умов для перемоги підконтрольного товариства у тендерних процедурах, укладенні та виконанні договорів, а також подальшому підписанні виконавчої документації службовими особами комунального підприємства.

Слідством встановлено, що в межах виконання договорів посадові особи ТОВ «Альтіус-пром» здійснювали фіктивне постачання товарно-матеріальних цінностей із використанням суб`єктів господарювання з ознаками фіктивності, а також формували удаваний ланцюг господарських операцій з метою незаконного формування податкового кредиту та подальшого виведення коштів у «тіньовий» сектор економіки. При цьому діяльність низки пов`язаних підприємств так званої «групи компаній «Альтіус» здійснювалась централізовано, з єдиного бек-офісу та спільного бухгалтерського супроводу, що свідчить про узгодженість дій та імітацію конкуренції під час проведення тендерних процедур.

Крім того, зібрані оперативні та процесуальні матеріали свідчать про легалізацію доходів, одержаних злочинним шляхом, зокрема шляхом систематичних валютно-обмінних операцій, використання криптовалютних сервісів, банківських скриньок, а також залучення ресурсів підконтрольних юридичних осіб для оплати робіт і матеріалів, не пов`язаних із господарською діяльністю підприємств. З огляду на необхідність проведення експертиз, встановлення фактичних обсягів та вартості робіт, а також відшукання документів і носіїв інформації, слідством обґрунтовано виникла потреба у проведенні слідчих (розшукових) дій, у тому числі обшуку за місцем проживання посадових осіб, причетних до функціонування вказаного протиправного механізму.

Так, начальник - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та головний інженер - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи узгоджено між собою та залучивши до протиправної діяльності інших працівників комунального підприємства: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (головного бухгалтера) та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (начальника відділу матеріально-технічного постачання), забезпечили створення штучно сприятливих умов для участі та подальшої перемоги ТОВ «Альтіус-пром» у відкритих тендерних процедурах. Наслідком таких дій стало укладення та виконання тендерних договорів на проведення протиаварійних робіт, пов`язаних із ремонтом стелі та консолей плит прогонових будов ПРК правобережної естакади Південного мостового переходу.

Крім того, під час виконання умов зазначених договорів посадові особи ТОВ «Альтіус-пром» застосували протиправний механізм, який полягав у фіктивному постачанні товарно-матеріальних цінностей, зокрема індивідуальних сталевих підтримуючих конструкцій, з подальшим підписанням виконавчої документації службовими особами КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (виконробом ремонтно- будівельної дільниці) та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (старшим майстром ремонтно-будівельної дільниці). Так, засновник ТОВ «Альтіус-пром» - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з метою створення уявного ланцюга постачання, організував документальне оформлення таких «поставок» через суб`єкти господарювання з ознаками фіктивності: ТОВ «Ларгон Груп» () та ТОВ «Актив Стор» (). Засновником і директором зазначених підприємств є ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який за даними Державної міграційної служби зареєстрований за адресою Центру обліку бездомних осіб (м. Київ, вул. Гарматна, буд. 16/85), що свідчить про формальність та фіктивність його залучення до ведення реальної господарської діяльності.

Додатково встановлено, що для ведення бухгалтерського обліку, складання фінансово-господарських документів, тендерної та виконавчої документації ОСОБА_12 залучив групу підконтрольних осіб: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (здійснює бухгалтерський облік «групи компаній «Альтіус», засновник/директор ТОВ «Житлоспецбуд-Інвест»), ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , (бухгалтер з первинної документації «групи компаній «Альтіус»), ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , (відповідальна за проведення бухгалтерських звірок в «групі компаній «Альтіус»), ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (директор ТОВ «Будівельна компанія «Глобалдіс» та ТОВ «БГ «Спецмонтаж», відповідальна за проведення тендерних процедур «групи компаній «Альтіус»), ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_13 (директор ТОВ «Альтіус-пром», відповідальний за виробничий процес «групи компаній «Альтіус»), ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (відповідальний керівник робіт з протиаварійних заходів (ремонту) Південного мостового переходу). Підтверджено, що діяльність ТОВ «Альтіус-пром», ТОВ «Компанія Альтіус», ТОВ «БГ «Спецмонтаж», ТОВ «Будівельна компанія «Глобалбілдс», ТОВ «Житлоспецбуд-Інвест» фактично контролюється з бек-офісу ОСОБА_12 , який розташований за адресою м. Київ, просп. Берестейський, буд. 131-А, при цьому бухгалтерський облік вказаних СГД здійснються ОСОБА_14 з рядом інших осіб за адресою: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34, офіс 210.

06.01.2025 органом досудового розслідування винесено постанову про призначення комплексної судової будівельно-технічної, товарознавчої та економічної експертизи, для проведення якої необхідний значний перелік документів, які перебувають у власності та користуванні вищевказаних компаній.

На підставі встановлених слідством обставин, 02.02.2026, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання начальника КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого було виявлено та вилучено речі та предмети, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме: грошові кошти в сумі 3 800 000 грн; грошові кошти в сумі 195 900 доларів США; мобільний телефон марки «iPhone 12 Pro MAX» з ІМЕІ1: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 .

Дані речі, які вилучені в ході проведення обшуку, відповідно до постанови від 02.02.2026 визнано речовим доказом.

Завданням арешту майна прокурор вказає на необхідність запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та/або інших негативних наслідків для потерпілих осіб.

Метою арешту майна прокурор вказує на пункт перший частини 2 ст. 170 КПК України, а саме: з метою забезпечення збереження речових доказів, що вбачається з постанови про визнання речовими доказами від 02.02.2026, копія якої долучена до матеріалів клопотання.

Судове засідання з розгляду вказаного клопотання було призначено на 10.02.2026 року, однак у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення власника майна його розгляд відкладено на 12.02.2026 року. У судовому засіданні 12.02.2026 року за клопотанням адвоката, представника власника майна, розгляд справи було відкладено на 16.02.2026 року з метою надання стороні захисту можливості ознайомитися з матеріалами клопотання про накладення арешту на майно. У судовому засіданні 16.02.2026 року оголошено перерву у зв`язку з долученням прокурором до матеріалів справи додаткових документів, які за клопотанням адвоката було надано стороні захисту для ознайомлення.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане клопотання про накладення арешту на майно, надав пояснення щодо доводів сторони захисту та наполягав на його задоволенні. Прокурор звернув увагу суду на обставини укладення договорів позики у січні 2026 року, невнесення змін до декларації про майновий стан, розбіжності між вартістю транспортних засобів, зазначеною у декларації, та сумами, вказаними у розписках, а також на те, що договори позики не були нотаріально посвідчені. Крім того, прокурор зазначив, що надані пояснення щодо походження коштів є непослідовними, а обставини їх отримання та зберігання викликають сумнів у їх законному походженні, у зв`язку з чим просив надати цим фактам оцінку в нарадчій кімнаті.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання, вважаючи доводи прокурора необґрунтованими, та просила відмовити у накладенні арешту. Захисник наполягала на тому, що незаконність походження вилучених коштів не доведена, надала довідки про офіційні доходи, договори купівлі-продажу транспортних засобів та договори позики, зазначивши, що кошти мають легальне походження і призначалися для придбання житла для доньки. Також просила долучити письмові заперечення до матеріалів клопотання.

У письмових запереченнях, сторона власника майна заперечила проти задоволення клопотання про накладення арешту, посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували як сам факт вчинення кримінального правопорушення, так і наявність шкоди чи зв`язок вилученого майна з предметом досудового розслідування. Зазначено, що у витязі з ЄРДР відсутні відомості про внесення даних щодо вчинення службовими особами КП «Київавтошляхміст» кримінального правопорушення, а матеріали, долучені прокурором, не містять висновків комплексної судової будівельно-технічної, товарознавчої та економічної експертизи, які б встановлювали розмір збитків. Надані окремі аркуші акта ревізії Північного офісу Держаудитслужби України, на думку сторони захисту, не можуть вважатися належним доказом, оскільки подані не в повному обсязі, не містять підписів посадових осіб та не підтверджують причетність конкретних осіб до заподіяння шкоди. При цьому зазначені у них суми є неспівмірними із сумою коштів, на які прокурор просить накласти арешт. Окремо наголошено, що комплексна експертиза призначена лише у січні 2026 року та на момент розгляду клопотання не проведена, а отже розмір можливих збитків не встановлено. Також вказано на відсутність доказів незаконного походження вилучених грошових коштів, їх зв`язку із рахунками КП «Київавтошляхміст» або з будь-якими неправомірними діями. Сторона власника майна зазначає, що кошти є особистими заощадженнями подружжя, сформованими з офіційних доходів, відчуження транспортних засобів та отриманих позик, що підтверджується відповідними договорами та заявами. Крім того, заявлено про відсутність достатніх доказів причетності ОСОБА_5 до кримінального правопорушення, зазначено, що він допитаний як свідок, а матеріали НСРД та рапорти оперативних працівників не містять відомостей, які б безпосередньо підтверджували його участь у протиправних діях. Також звернуто увагу на недоведеність критеріїв, передбачених статтею 98 КПК України, та обставин, визначених пунктом 6 частини першої статті 91 КПК України, зокрема щодо того, що вилучені кошти є предметом кримінального правопорушення або підлягають спеціальній конфіскації. На переконання сторони власника майна, накладення арешту за відсутності встановленого розміру шкоди, обґрунтованої підозри та доказів незаконного походження коштів є непропорційним втручанням у право власності та таким, що не відповідає вимогам статті 173 КПК України щодо розумності і співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Власник майна ОСОБА_5 пояснив, що вилучені кошти є спільними з дружиною заощадженнями, сформованими з офіційних доходів, коштів від продажу транспортних засобів та позикових коштів у розмірі 195 000 доларів США та 2 500 000 грн, які були отримані з метою придбання квартири для доньки. Зазначив, що його заробітна плата становить близько 95 000 грн на місяць, а договори позики були укладені після погодження відповідних дій. ОСОБА_6 підтримала пояснення чоловіка та зазначила, що додаткових пояснень надати не має.

Розглянувши клопотання, дослідивши додані до нього додатки, якими є копії матеріалів досудового розслідування, надавши оцінку відомостям, що у них містяться, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

Розгляд даного клопотання належить до повноважень слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва відповідно до положень п. 1 ч.2 ст. 132 КПК України. Клопотання про арешт майна подане з дотриманням строку, передбаченого ч.5 ст. 171 КПК України, що підтверджується копією опису вкладення до конвертує, долученим прокурором в ході судового розгляду.

Так, зі змісту клопотання вбачається, що у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000939 від 21.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення.

02.02.2026, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання начальника КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого було виявлено та вилучено речі та предмети, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме: грошові кошти в сумі 3 800 000 грн; грошові кошти в сумі 195 900 доларів США; мобільний телефон марки «iPhone 12 Pro MAX» з ІМЕІ1: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 .

02.02.2026 слідчим СУ ГУНП у м. Києві винесено постанову про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

З огляду на викладене слідчий суддя вважає доводи власника майна про відсутність складу кримінального правопорушення, зокрема щодо невстановлення події злочину та розміру завданої майнової шкоди, такими, що не спростовують наявності підстав для накладення арешту.

Як убачається з матеріалів клопотання, 21.07.2025 до слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшли матеріали від працівників СБ України, в яких зазначено, що службовими особами КП «Київавтошляхміст» () та посадовими особами ТОВ «Альтіус-пром» (), які відповідно до своїх функціональних обов?язків, уповноважені на підписання відповідних фінансово-господарських документів, у тому числі щодо проведення тендерних закупівель матеріально-технічних цінностей, тендерної документації, відповідних договорів та специфікацій до них, платіжних доручень, вчиняються дії спрямовані на привласнення, розтрату та заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. У межах досудового розслідування встановлено: гарантійний лист щодо об`ємів робіт, договора про надання послуг, постанову про призначення експертизи, витяги з протоколів НСРД та протокол допита свідка.

Саме з урахуванням наведених даних слідчим суддею раніше було надано дозвіл на проведення обшуку відповідно до пункту 1 ч. 5 ст. 234 КПК України, що передбачає наявність достатніх підстав вважати, що могло бути вчинене кримінальне правопорушення та що відшукувані речі і документи можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування. Отже, питання наявності обґрунтованих даних про можливе вчинення кримінального правопорушення вже було предметом судового контролю.

Щодо доводів про невстановлення точного розміру шкоди, слідчий суддя враховує, що комплексна будівельно-технічна, товарознавча та економічна експертиза призначена 06.01.2026 та на момент розгляду клопотання її висновки ще не отримані. Разом з тим, на цій стадії кримінального провадження закон не вимагає остаточного встановлення розміру збитків або доведення всіх елементів складу кримінального правопорушення. Такі обставини підлягають з`ясуванню в ході подальшого досудового розслідування та можуть вплинути на правову кваліфікацію діяння.

Водночас наявність даних про можливе завищення вартості робіт за договорами, вилучення фінансово-господарської документації, електронних носіїв інформації, а також вилучення грошових коштів, походження яких підлягає перевірці, у своїй сукупності створює достатні підстави вважати, що зазначене майно може відповідати ознакам речових доказів.

За таких обставин відсутність на даний час остаточного висновку експертизи чи встановленого точного розміру шкоди не виключає можливості застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження з метою збереження доказів та запобігання їх втраті, знищенню або відчуженню.

Частиною 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У клопотанні, що розглядається, прокурор посилався на необхідність накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, а тому слідчим суддею мають бути враховані п.п. 1-2, 5-6 наведеної вище статті. Крім того, слушно зауважено адвокатом про те, що клопотання прокурора містить посилання як на підставу для арешту майна на ч. 4 ст. 170 КПК України.

Разом з тим, слушними є зауваження адвоката про те, що у клопотанні прокурора як одну з підстав арешту зазначено частину четверту статті 170 КПК України. Вказана норма передбачає можливість накладення арешту на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що таке майно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, визначених Кримінальним кодексом України.

Водночас у даному кримінальному провадженні жодній особі на момент розгляду клопотання про арешт майна не повідомлено про підозру, а у самому клопотанні прокурором не наведено належного та конкретного обґрунтування того, що вилучене майно відповідає критеріям, передбаченим статтями 96-1, 96-2 КК України, та підлягатиме спеціальній конфіскації. Не розкрито також, у чому саме полягає статус третіх осіб, на майно яких проситься накласти арешт, і з яких підстав воно може бути визнане доходом від кримінального правопорушення або предметом такого правопорушення.

За таких обставин посилання прокурора на частину четверту статті 170 КПК України слідчий суддя оцінює як формальне та таке, що не містить належного процесуального обґрунтування. Відтак питання про накладення арешту у даному випадку підлягає вирішенню виключно з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження № 0000939 від 21.07.2025 вбачається, що органом досудового розслідування встановлюються обставини вчинення кримінального правопорушення, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а саме: привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем вчинені в особливо великих розмірах або організованою групою.

Протоколом обшуку від 02.02.2026 року підтверджується факт вилучення майна, арешт якого просить прокурор. Підставою для накладення арешту вказано п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Проте вирішуючи питання про накладення арешту на майно із підстав визнання його речовим доказом, слідчий суддя самостійно перевіряє його ознакам викладеним у ст. 98 КПК України.

Слідчий суддя вважає, що вилучене під час проведення обшуку майно має значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та може бути використане як доказ. Такий висновок ґрунтується на змісті фабули досудового розслідування, викладеній у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також на сукупності обставин, які підлягають перевірці органом досудового розслідування. Зазначені обставини відображені у протоколах, складених за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, протоколі допиту свідка, а також підтверджуються договорами про надання послуг і додатками до них. З аналізу вказаних матеріалів убачається наявність можливого зв`язку як вилучених технічних пристроїв з обставинами, що перевіряються у межах здійснення досудового розслідування, що об`єктивно зумовлює необхідність їх збереження з метою забезпечення повноти, всебічності та неупередженості кримінального провадження.

Враховуючи характер та обставини кримінального провадження, слідчий суддя вважає за необхідне накласти арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку, а саме: мобільний телефон марки «iPhone 12 Pro MAX» з ІМЕІ1: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 , оскільки зазначений мобільний телефон може містити інформацію, яка має істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, зокрема мультимедійні файли та інші цифрові дані, що можуть підтверджувати або спростовувати факти можливого вчинення протиправних дій у сфері державних закупівель, а саме організації та проведення процедур закупівель із використанням підконтрольних суб`єктів господарювання, погодження умов тендерної документації між зацікавленими особами, штучного формування вартості робіт та подальшого перерахування бюджетних коштів за договорами, укладеними з порушенням вимог законодавства.

Щодо арешту на грошові кошти, вилучених за місцем проживання директора ОСОБА_5 , слідчий суддя вважає, що вони підлягають накладенню арешту, оскільки кримінальне правопорушення, яке наразі розслідується органом досудового розслідування має ознаки корупційного. У зв`язку з цим припущення органу досудового розслідування щодо можливого набуття зазначених грошових коштів унаслідок кримінально-протиправної діяльності є обґрунтованим та набуває високого ступеня ймовірності.

До такого висновку слідчий суддя приходить з урахуванням наданих стороною захисту письмових заперечень щодо безпідставності арешту коштів, а також наданого договору позики від 15 січня 2026 року, укладеного між ОСОБА_20 та ОСОБА_5 , відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч доларів). Наведений договір позики не є нотаріально посвідченим, проте позикодавець 11.02.2026 року склав нотаріально посвідчену заяву (посвідчену ПН КМНО ОСОБА_21 , зареєстрповано в реєстрі за № 237) про те, що ОСОБА_20 позичів ОСОБА_5 , указані у договорі позики від 15.01.2026 року грошові кошти на умовах викладених у даному догворі. Також, 14.01.2026 року між ОСОБА_22 та ОСОБА_5 укладеного договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальнику 45 000 (сорок п`ять тисяч) доларів США, який нотаріально не посідчений, у підтвердження факту його укладання так само подано нотаріально посвідчену заяву (посвідчену ПН КМНО ОСОБА_21 , зареєстровано в реєстрі за № 231). Також, 16 січня 2026 між ОСОБА_23 та ОСОБА_5 укладеного договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальнику 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, який нотаріально не посідчений, у підтвердження факту його укладання так само подано нотаріально посвідчену заяву (посвідчену ПН КМНО ОСОБА_21 , зареєстровано в реєстрі за № 238). Поряд із цим в обгрунтування джерел походження грошових коштів, як легітимних також було долучено, заяву ОСОБА_24 ((посвідчену ПН КМНО ОСОБА_21 , зареєстровано в реєстрі за № 248), про те, що ніби він передав ОСОБА_5 гроршові кошти в сумі 800 000 (вісімсот тисяч гривень) за придбаний транспортний засіб марки JEEP, модель CHEROKEE, 2021 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_4 . А також 13 січня 2026 між ОСОБА_25 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позитчальнику грошові кошти у сумі 2600 000 (два мільйони шістсот тисяч) гривень, при цьому нотаріально посвідченої заяви від ОСОБА_25 не було подано.

Разом із тим слідчий суддя не вбачає послідовності, переконливості та узгодженості у поданій стороною власника майна позиції щодо легального походження вилучених грошових коштів.

Як убачається з наданих договорів позики, усі вони укладені у січні 2026 року - 13.01.2026, 14.01.2026, 15.01.2026 та 16.01.2026, тобто безпосередньо напередодні проведення обшуку 02.02.2026. Така часовa послідовність укладення декількох договорів на значні суми коштів у стислий проміжок часу об`єктивно викликає сумнів щодо їх реального економічного змісту та свідчить про можливу формальність їх оформлення.

Крім того, сукупний розмір грошових коштів, визначених у долучених цивільно-правових угодах (100 000 доларів США, 45 000 доларів США, 50 000 доларів США, 2 600 000 грн та 800 000 грн), фактично кореспондує сумі вилучених під час обшуку коштів, що додатково ставить під сумнів їх випадковість та самостійність правочинів, попри посилання сторони захисту на наявність у ОСОБА_5 офіційного доходу як директора КП «Київавтошляхміст», який начебто міг заощадити певні суми доходу, за версію сторони власника майна, проте долучені до матеріалів справи договори майже в повному обсязі покриваються, вилучені за місцем проживання ОСОБА_5 грошові кошти.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що позиція представника ОСОБА_5 є внутрішньо непослідовною та суперечливою.

З одного боку, сторона захисту наполягає на тому, що вилучені під час обшуку грошові кошти сформовані переважно за рахунок офіційних доходів ОСОБА_5 як директора КП «Київавтошляхміст» та його багаторічних заощаджень, що нібито підтверджується податковими деклараціями. З іншого боку, до матеріалів справи долучено низку договорів позики, укладених у січні 2026 року, суми за якими у своїй сукупності фактично співвідносяться із сумою вилучених коштів. За такої логіки, у разі якщо джерелом походження коштів є офіційний дохід та накопичені заощадження, укладення декількох договорів позики на значні суми безпосередньо є економічно нелогічним. Натомість якщо вилучені кошти сформовані саме за рахунок позикових зобов`язань, то посилання на тривалий період накопичення власних заощаджень втрачає самостійне доказове значення.

З огляду на викладене, у сукупності з часом укладення відповідних правочинів та їх сумарним співвідношенням із фактично вилученими грошовими коштами, слідчий суддя приходить до висновку, що подані договори позики можуть мати формальний характер та бути спрямованими на створення видимості легального походження грошових коштів, що підлягає перевірці в ході подальшого досудового розслідування.

Самі по собі нотаріально посвідчені заяви позикодавців не можуть розцінюватися як беззаперечний доказ реального виконання умов договорів позики, оскільки вони не підтверджують фактичного руху грошових коштів, їх джерела походження, способу передачі та часу отримання. Такі заяви лише фіксують повідомлені особами відомості, достовірність яких у межах нотаріального посвідчення не перевіряється по суті та не підтверджується документально..

Окрім цього, у судовому засіданні зазначалося, що договори позики укладались з метою придбання нерухомості для доньки за кордоном. Водночас жодних доказів того, що сім`єю фактично здійснювався пошук об`єкта нерухомості за межами України, укладались попередні договори, велися перемовини або що донька перебуває на постійному проживанні за кордоном, суду не подано.

Крім того, ОСОБА_5 , відноситься до переліку посад з високим та підвищеним рівнем корупційних ризиків (пункт 6 перелічку посад з високим та підвищеним рівнем корупційних ризиків, затверджений наказом Національного агенства зх питань запобігання корупціїх від 06 листопада 2023 року № 249/23), зобов`язаний повідомляти про суттєві зміни у майновому стані, на підставі ч. 4 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції». Разом з тим станом на день розгляду клопотання відомості у Реєстрі декларацій про отримання значних сум грошових коштів у позику відсутні, що також ставить під сумнів реальність та добросовісність укладених договорів позики та свідчить про можливий удаваний характер таких правочинів.

Посилання ОСОБА_5 на те, що він не є суб`єктом декларування у розумінні частини четвертої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції», слідчий суддя вважає безпідставними, оскільки вони повністю спростовуються положеннями абзацу другого зазначеної норми.

За таких обставин надані стороною захисту документи не спростовують обґрунтованість доводів прокурора щодо необхідності накладення арешту на вилучені грошові кошти з метою збереження їх як можливих речових доказів у кримінальному провадженні.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

На даній стадії кримінального провадження підлягає з`ясуванню питання про наявність правових підстав для арешту майна, зокрема чи відповідає вилучене майно ознакам речових доказів та чи може воно містити відомості, що мають значення для досудового розслідування. Відповідні міркування з цього приводу наведені слідчим суддею вище за текстом ухвали з урахуванням можливості використання зазначеного майна для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Доказування факту вчинення кримінального правопорушення є завданнями органу досудового розслідування і вирішуються в межах загального розгляду кримінального провадження. На етапі розгляду клопотання про арешт майна достатньо встановити, що вилучене майно може мати значення для досудового розслідування як речовий доказ.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

На даному етапі судового розгляду негативні наслідки накладення арешту на майно для третіх осіб не встановлені, оскільки відсутні докази порушення їхніх прав чи законних інтересів у зв`язку з арештом, а завдання, які стоять перед органом досудового розслідування, переважають над інтересом у вільному користуванні цим майном.

Отже, на підставі викладеного вище, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 98, 110, 131, 169, 170, 171, 309 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

клопотання задовольнити.

Накласти арешт на майно, вилучене в ході проведення 02.02.2026 обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання начальника КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, а саме: грошові кошти в сумі 3 800 000 (три мільйони вісімсот тисяч) гривень; грошові кошти в сумі 195 900 (сто дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот) доларів США; мобільний телефон марки «iPhone 12 Pro MAX» з ІМЕІ1: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 .

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1