Дата документу 19.01.2026 Справа № 336/1501/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1501/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/351/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 19 січня 2026 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Ганно-Требинівки Устинівського району Кіровоградської області, громадянина України, командира роти ВСП військової частини НОМЕР_1 , капітана, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ч.4 ст.286-1 КК України,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

захисників адвокатів ОСОБА_7 в режимі відео конференції.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 60 днів, тобто до 07 лютого 2026 року включно, без права внесення застави.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу в частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який; постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та задовольнити клопотання захисників про зміну запобіжного заходу, застосувавши до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання або цілодобового домашнього арешту, або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі, достатньому для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Забезпечити судовий контроль за реальним виконанням ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2024 року в частині проведення поглибленого медичного обстеження ОСОБА_6 у стаціонарі відповідних медичних закладів із клінічним наглядом у динаміці, у порядку ст.206 КПК України

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що сторона захисту вважає вказану ухвалу необґрунтованою в частині розгляду клопотань щодо запобіжного заходу, а саме щодо задоволення клопотання сторони обвинувачення про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Вказує, що висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі, є необґрунтованими, такими, що суперечать вимогам Конституції України, КПК України, практиці Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, а також фактичним матеріалам кримінального провадження.

На думку захисника, судом не отримано жодних нових документів, окрім обвинувального акту та вже наявних матеріалів, які б підтверджували перебування ОСОБА_6 в алкогольному сп`янінні, чи «значну швидкість руху». Окрім цього, свідок сторони обвинувачення лікар, котрий надав медичну допомогу ОСОБА_6 одразу після ДТП, в своїх показаннях повідомила суду, що на момент його огляду він не мав жодних ознак алкогольного сп`яніння.

Вважає, що у цій справі суд першої інстанції підходить до питання продовження тримання під вартою суто формально, кожного разу посилаючись на ті самі абстрактні ризики, не доводячи їх реальність і не оцінюючи, чи зменшилися вони за час, що минув з моменту застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Посилається на те, що в оскаржуваній ухвалі прокурором і судом не наведено жодного конкретного факту, що свідчив би про існування реальних, а не абстрактних ризиків.

Зазначає що, ОСОБА_6 перебуває під вартою з грудня 2023 року, тобто майже два роки, при цьому суд кожного разу формально копіює одні й ті самі формулювання, не досліджуючи, чи зменшилися ризики, чи змінилися обставини, не перевіряючи реальність цих ризиків та не враховуючи позитивну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, розглядаючи клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, суд першої інстанції обмежився формулюванням, що «не наведено переконливих обставин для його зміни», при цьому жодним чином не проаналізовано надані захистом документи, які стосуються стану здоров`я, сімейного стану, міцності соціальних зв`язків, участі в бойових діях, нагород, тощо. Так само не проаналізовано, чи можуть такі запобіжні заходи, як цілодобовий домашній арешт або застава, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Фактично суд, посилаючись на п.2 ч.4 ст.183 КПК України, використовує наслідки у вигляді загибелі двох осіб як формальну підставу для повної відмови у визначенні розміру застави, що, на думку захисника, суперечить як змісту цієї норми, так і позиції Конституційного Суду України щодо неприпустимості законодавчих конструкцій, які виключають альтернативні запобіжні заходи і перетворюють тримання під вартою на автоматичний наслідок певної кваліфікації.

Також, зазначає, що суддя у оскаржуваній ухвалі фактично визнає короткочасні обстеження стану здоров`я ОСОБА_6 достатніми, заявляє про відсутність доказів неможливості утримання ОСОБА_6 у СІЗО за станом здоров`я, відхиляє доводи сторони захисту про невиконання попередньої ухвали від 23 вересня 2024 року та, по суті, намагається змінити її зміст шляхом довільного тлумачення поняття «поглибленого медичного обстеження».

При цьому, усвідомлюючи, що стан здоров`я обвинуваченого викликає обґрунтовані занепокоєння, суд одночасно в межах ст.206 КПК України знову доручає ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» здійснити перевірку стану здоров`я ОСОБА_6 і, у разі необхідності, надати належне лікування. Така поведінка суду, на думку сторони захисту, є внутрішньо суперечливою: з одного боку суд стверджує, що доказів неможливості перебування в СІЗО немає, а з іншого визнає необхідність додаткової перевірки і фактично підтверджує, що попередні заходи були недостатніми.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження (ЄРДР №0001008 від 24 грудня 2023 року) за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286-1 КК України.

До обвинуваченого застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який спливає 11 грудня 2025 року.

Прокурор просив продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286-1 КК України, та продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України. Судовий розгляд неможливо завершити до спливу строку запобіжного заходу. Прокурор заперечував проти клопотань сторони захисту.

Потерпілі та їх представник підтримали клопотання прокурора, просили продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою та заперечували проти клопотання захисників про зміну запобіжного заходу та заяви сторони захисту в порядку ст.206 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заперечували проти клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вважають його необґрунтованим, а заявлені прокурором ризики недоведеними. Сторона захисту надала до суду клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який на цілодобовий домашній арешт або заставу, а також вирішити клопотання сторони захисту в порядку ст.206 КПК України.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

З наявних матеріалів убачається, що ці вимоги закону судом дотримані.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисників, думка прокурора, потерпілих, представника потерпілих, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286-1 КК України, яке є особливо тяжким злочином.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором, не зменшились та існують на цей час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду, перешкоджання провадженню іншим чином - з огляду на характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні вказаного правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який хоч і є особою раніше не судимою, одружений, має на утриманні малолітню дитину, постійне місце проживання та позитивно характеризується, проте наразі обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в період воєнного стану, будучі працівником Військової служби правопорядку, за цей злочин передбачено суворе покарання - виключно у виді позбавлення волі на тривалий строк - від семи до дванадцяти років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк від семи до десяти років. З матеріалів провадження убачається, що судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, проте, тяганини з боку суду не убачається. Як в оскаржуваній ухвалі так і в апеляційній скарзі захисника зазначено, що лишилось допитати експерта. Звернув увагу суд і на особливості військової служби, що в свою чергу може створити умови, за яких ОСОБА_6 зможе перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що негативно позначиться на строках провадження.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, на які посилається прокурор, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту та обвинуваченим ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи захисника про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, на які посилався прокурор, є підтвердженими.

При цьому, враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, з огляду на підстави і обставини, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, суд першої інстанції оскаржуваною ухвалою при продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 обґрунтовано не визначав розмір застави (як альтернативного запобіжного заходу), оскільки, останній обвинувачується у вчиненні злочину, що спричинив загибель двох людей.

Зважив суд і на положення ч.1 ст.616 КПК України.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

З вищевказаними висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується, оскільки наявними матеріалами провадження доведено обставини, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , а також те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання встановлених ризиків.

Стосовно доводів сторони захисту щодо необґрунтованості підозри, відсутності доказів про перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, а також того, що ним була значно перевищена швидкість руху, колегія суддів звертає увагу на те, що наразі ОСОБА_6 є обвинуваченим, та суд першої інстанції має перевіряти обґрунтованість висунутого обвинувачення у встановленому законом порядку.

Перевірка вказаного питання на цій стадії процесу до компетенції апеляційного суду не відноситься.

На зазначеній стадії, згідно з кримінальним процесуальним законодавством, суд апеляційної інстанції переглядає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого на стадії судового провадження.

Доводи сторони захисту щодо недоведеності висунутого обвинувачення є передчасними та мають перевірятися судом першої інстанції в установленому законом порядку та оцінюватись у сукупності з іншими доказами.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується.

Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

В свою чергу, суд першої інстанції, враховуючи доводи сторони захисту щодо стану здоров`я обвинуваченого, своєю ухвалою доручив уповноваженим особам Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області організувати здійснення обстеження обвинуваченого та за необхідності забезпечити його належне лікування.

Упередженості з боку суду першої інстанції не убачається, а доводи сторони захисту про протилежне, на думку колегії суддів, є помилковими.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 60 днів, тобто до 07 лютого 2026 року включно, без права внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4