УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 172/866/22

провадження № 51-554ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0000080 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, у тому числі у правоохоронних органах та в органах місцевого самоврядування, на строк 3 роки з конфіскацією майна. Крім того, ОСОБА_4 позбавлено спеціального звання «лейтенант поліції».

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарань у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану (ч. 2 ст. 111 КК).

Так, з березня 2022 року (точні дату та час орган досудового розслідування не встановив) ОСОБА_4 , перебуваючи на території смт Новопсков Старобільського р-ну Луганської обл., яке з березня 2022 року тимчасово окуповане ЗС країни-агресора РФ, будучи громадянином України та працівником правоохоронного органу - старшим інспектором сектору ювенальної превенції відділу ювенальної превенції Старобільського РУП ГУНП в Луганській області, діючи умисно та добровільно, зустрівся з представниками так званої «лнр», що є частиною окупаційної адміністрації країни-агресора РФ, які запропонували йому безперешкодно перейти на сторону окупанта, тобто на бік ворога України у воєнний час, та здійснювати подальшу «службу» в одному зі структурних підрозділів «Міністерства внутрішніх справ лнр» (далі - «МВС лнр») окупаційної адміністрації РФ.

ОСОБА_4 , діючи умисно та усвідомлюючи протиправність своїх дій, добровільно надав згоду представникам так званої «лнр», що є частиною окупаційної адміністрації країни-агресора РФ, на безперешкодний вступ до незаконно створеного структурного підрозділу «МВС лнр», а саме так званого «Новопсковського районного відділу внутрішніх справ МВС лнр» (мовою оригіналу - «Новопсковского РОВД МВД ЛНР», далі - «Новопсковський РВВС МВС лнр»), роботу якого організовано в незаконно захоплених адміністративних будівлях відділу поліції № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області, розташованих за адресою: Луганська обл., смт Новопсков, вул. Слобожанська буд. 20. Тобто ОСОБА_4 перейшов на бік ворога, усвідомлюючи, що в період триваючого збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Надалі ОСОБА_4 розпочав свою «службу» у вказаному структурному підрозділі так званого «МВС лнр» окупаційної адміністрації РФ - «Новопсковському РВВС МВС лнр», завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 17 листопада 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор зазначає, що залишився неврахованим той факт, що на окупованій території доступ до засобів масової інформації та інтернету обмежений цензурою і технічними бар`єрами, що робить публікації про судові засідання неефективними.

Також скаржник вказує, що не були спростовані пояснення щодо примусу, страху за життя в окупації; шкода не конкретизована; ОСОБА_4 призначено максимальне покарання, яке не сприятиме його виправленню та є надмірним.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 111 КК, висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Так, установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю доказів, зокрема: показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; витягом із наказу ГУ НП в Луганській області від 13 травня 2021 року № 205 о/с «По особовому складу»; паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; наказом ГУНП в Луганській області від 13 червня 2022 року № 1152.

Стосовно доводів захисника про необізнаність засудженого про наявність кримінального провадження

Частиною 3 ст. 323 КПК передбачено, зокрема, що cудовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Зі змісту указаних приписів закону вбачається, що законодавець встановив альтернативні підстави для здійснення спеціального судового провадження, використавши сполучники «та/або». Отже, достатнім є встановлення хоча б однієї з них - або факту переховування від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, або факту оголошення особи в міжнародний розшук.

Водночас зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що ОСОБА_4 переховувався від суду на тимчасово окупованій території України з метою ухилення від кримінальної відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення. У зв`язку з вказаними обставинами, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 здійснювалося в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) на підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року.

Законодавець у КПК урегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Згідно з приписами абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Як убачається із судових рішень, у цій справі вимоги абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК щодо повідомлення ОСОБА_4 дотримано.

Так, згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Новопсковська селищна територіальна громада Старобільського району окупована з початку березня 2022 року. Надсилання кореспонденції засудженому за його останнім відомим місцем проживання у смт Новопсков Старобільського р-ну Луганської обл. унеможливлено тим, що тимчасово окупована територія України внаслідок незаконних дій держави-агресора залишається за межами контролю України, зокрема з цією територією відсутнє будь-яке поштове і транспортне сполучення.

Згідно з копіями оскаржених судових рішень під час здійснення провадження в судах попередніх інстанцій, повістки про виклик ОСОБА_4 у судові засідання розміщувалися на офіційних вебсайтах Судової влади України та Офісу Генерального прокурора, а також шляхом розміщення повісток в газеті «Урядовий кур`єр».

Законодавством визначено, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження особа вважається належним чином ознайомленою з її змістом.

Верховний Суд зауважує, що сторона захисту не заперечує дотримання судами вимог КПК під час повідомлення ОСОБА_4 у порядку спеціального судового провадження (in absentia). Суть доводів у вказаній частині зводиться до того, що касатор вважає недостатніми застосовані способи повідомлення під час судового розгляду з огляду на перебування його підзахисного на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження. Тому, відсутні підстави вважати, що в цій частині судами було порушено вимоги КПК.

Верховний Суд не заперечує, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження можуть вживатися додаткові заходи, не визначені статтями 297-5, 323 КПК, щодо повідомлення особи в разі наявності такої можливості. Водночас нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством порядку здійснення повідомлення (виклику) особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження в порядку процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.

Додатково колегія суддів зауважує, що процедура in absentia як особливий порядок кримінального провадження застосовується у випадках, коли гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - КЗПЛ) право обвинуваченого постати перед судом не може бути забезпечене ані шляхом застосування національних механізмів, ані за допомогою інструментарію міжнародної правової допомоги.

Особливості заочного кримінального провадження зумовлені перш за все такими сутнісними ознаками цього спеціального порядку, як те, що підозрюваний, обвинувачений, крім неповнолітнього, переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук або ж щодо підозрюваного, стосовно якого уповноваженим органом прийняте рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся. Інакше кажучи, таке кримінальне провадження відбувається за відсутності підозрюваного, обвинуваченого (фактична підстава). Водночас спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, а спеціальне судове провадження - на підставі ухвали суду (юридична підстава).

Застосування вказаної форми кримінального провадження багаторазово було предметом розгляду в Європейському Суді з прав людини (далі - ЄСПЛ), який зазначив, що процедура судового розгляду кримінального провадження in absentia сама по собі не порушує право особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 КЗПЛ та іншими положеннями КЗПЛ. Водночас ЄСПЛ сформулював низку умов, які мають бути дотримані національним законодавцем при внормуванні процедури досудового розслідування та судового розгляду in absentia, щоб забезпечити її відповідність конвенційним гарантіям (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Демебуков проти Болгарії» від 28.02.2008, «Ейнгорн проти Франції» від 16.10.2001, «Колоцца проти Італії» від 12.02.1985, «Кромбах проти Франції» від 13.02.2001, «Лала проти Нідерландів» від 22.09.1994, «Меденіца проти Швейцарії» від 14.04.2001, «Санадер проти Хорватії» від 12.02.2015, «Сейдович проти Італії» від 01.03.2006, «Стоічков проти Болгарії» від 24.03.2005, «Шкалла проти Албанії» від 10.05.2011, «Шомоді проти Італії» від 18.05.2004 та ін.).

Однією з таких гарантій є право на перегляд вироку, ухваленого за процедурою in absentia.

За змістом ч. 3 ст. 400 КПК, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Отже, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судового рішення, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_4 також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущені під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги захисника в зазначеній вище частині є безпідставними.

Стосовно тверджень скаржника про примус

Верховний Суд зауважує, що доводи захисника в касаційній скарзі про можливе вчинення ОСОБА_4 діяння внаслідок застосування до нього примусу є лише гіпотетичними. Так, касатор не зазначає, серед іншого, відомостей, необхідних для перевірки наявності обставин, які виключають протиправність діяння, зокрема який примус (фізичний або психічний ст. 40 КК) та у чому саме він полягав, та не вказує про будь-яких осіб, які здійснювали на його підзахисного тиск і за яких обставин.

Крім того, колегія суддів враховує, що касатор не оспорює правильність оцінки доказів, покладених в основу обвинувального вироку, а також не зазначає про недослідження судами за його клопотанням доказів на підтвердження доводів щодо примусу та не надав доказів того, що ОСОБА_4 не мав можливості відмовитися від переходу на бік ворога.

Стосовно доводів, що шкода не конкретизована

Так, Верховний Суд зауважує, що склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, є формальним - для кваліфікації не має значення, чи настали суспільно небезпечні наслідки.

Між тим встановлені місцевим судом обставини переконливо свідчать, що ОСОБА_4 здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, оскільки він, обіймаючи в правоохоронному органі посаду старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Старобільського районного управління поліції ГУНП в Луганській області, надав згоду представникам так званої «лнр» на свій безперешкодний вступ до незаконно створеного структурного підрозділу «МВС лнр» та надалі розпочав свою службу «Новопсковському РВВС МВС лнр» і, виконуючи свої посадові обов`язки, безпосередньо сприяв РФ установлювати владу на території України й перешкоджав відновленню української влади на тимчасово окупованій території, чим завдав шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом становлення правоохоронної гілки окупаційної влади РФ на території Луганської області.

З огляду на викладене вчинені засудженим суспільно небезпечні діяння за своїм змістом охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 111 КК.

Стосовно призначеного покарання

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається зі змісту вироку, суд призначив ОСОБА_4 покарання, врахувавши ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК є особливо тяжким злочином; відомості про особу засудженого, який раніше не судимий, з 12 липня 2019 року проходив службу в Національній поліції України; відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 111 КК.

Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення засудженим нових кримінальних правопорушень.

Отже, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних рішеннях судів, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3