ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/553/26 Справа № 181/460/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю (в режимі відеоконференції):

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000223, за апеляційною скаргою прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_11 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , старшого солдата в//ч НОМЕР_1 , учасника бойових дій, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі, з урахуванням її зміни в порядку ст. 403 КПК України, прокурор просить скасувати оскаржений вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю його тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок відносно ОСОБА_8 та призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 118 КК України 2 роки позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 289 КК України 3 роки позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 70 КК України 3 роки позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В обгрунтування своїх вимог, не оспорюючи встановлені судом фактичних обставини, не заперечуючи кваліфікації дій ОСОБА_8 , у той же час вважає, що судом першої інстанції помилково застосовані до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, а тому оскаржений вирок підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у виді застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Зазначає, що суд першої інстанції, звільнивши обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, нівелював мету покарання щодо виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових подібних злочинів іншими особами, які, будуть обізнаними про можливість фактично безкарно уникнути кримінальної відповідальності.

Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, хибно оцінив особу обвинуваченого, обставини кримінального правопорушення, не співставив міру покарання із наслідками у вигляді смерті потерпілого, тяжкістю кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до положень ст. 12 КК України є нетяжкими злочинами, втім об`єктом посягання за ст. 118 КК України є життя та здоров`я іншої людини, наслідком вчинення діяння є смерть потерпілого.

Також вказує, що позитивні характеристики обвинуваченого мають формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і вчиненого ним кримінального правопорушення.

Крім того зазначає, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, не надавав медичної або іншої допомоги потерпілому ОСОБА_13 безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, залишив місце скоєння злочину, а також не відшкодував завдані збитки частково та не усунув заподіяну шкоду.

У зв`язку із наведеним сторона обвинувачення вважає, що застосування ст. 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_8 є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, що в свою чергу потягло за собою застосування невиправдано м`якого заходу примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним, співрозмірним тяжкості правопорушення, його наслідкам та особі винного.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржений вирок залишити без змін.

Вказує, що судом першої інстанції дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ст. 18, ч. 1 ст. 289 КК України. Вважає, що встановлені судовим розглядом у суді першої інстанції обставини вчинення інкримінованого злочину під час воєнного стану, хоча, в своїй сукупності, й свідчать про певну суспільну небезпеку обвинуваченого, разом з тим, з урахуванням особи винного, сукупності пом`якшуючих обставин, привели суд до грунтовного висновку про те, що виправити обвинуваченого та запобігти його злочинній діяльності можливо й без його ізоляції від суспільства, в зв`язку з чим, обвинувачений ОСОБА_8 і є засудженим за ст. 118, ч. 1 ст. 289 КК України, а також за правилами ст. 70 ч.1 КК України до покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням до покарання положень ст. 75, 76 КК України.

Заперечує проти твердження сторони обвинувачення, що при призначенні покарання не було враховано тяжкі наслідки у виді смерті людини, та вказує, що кваліфікація дій обвинуваченого за ст. 118 КК України передбачає скоєння ним умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони, а відповідно спричинення смерті тому, хто посягає з метою захисту інтересів чи прав особи, яка захищається. А тому вважає, що наслідок у вигляді смерті людини вже є ознакою злочину, передбаченого ст. 118 КК України, а відповідно наслідок у вигляді смерті людини протиправно застосовувати у даному випадку, як обтяжуючу обставину у вигляді тяжких наслідків завданих злочином.

Вказує, що суд першої інстанції дії ОСОБА_8 в частині грубого порушення норм безпеки руху та експлуатації транспорту вірно кваліфікував за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом. Зазначає, що дії ОСОБА_8 , хоча і свідчать про певну його суспільну небезпеку, але не є такими, що прямо вказують на неможливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства. Крім того, внаслідок цих дій обвинуваченого, на щастя, не було заподіяно значної шкоди, як то заподіяння тілесних ушкоджень чи смерті іншим особам.

З огляду на вищевикладене сторона захисту вважає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку правильно та об`єктивно оцінив особу обвинуваченого, обставини кримінального правопорушення, вірно співставив міру покарання із наслідками, та застосував його у такому виді та розмірі, що ґрунтується на принципах індивідуалізації покарання, а також на аналізі конкретних обставин справи та особи обвинуваченого.

Крім того захисник вказує, що при ухваленні вироку судом першої інстанції було враховано всі пом`якшуючі покарання обставини та обтяжуючу обставину. ОСОБА_8 вперше вчинив злочини, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину та співпрацював зі слідством, щиро розповідаючи про подію, що сталась, та надавав правдиві показання, частково відшкодував завдану шкоду.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 118, ч. 1 ст. 289 КК України.

ОСОБА_8 призначено покарання:

- за ст. 118 КК України - у виді позбавлення волі на строк два роки;

- за ч. 1 ст. 289 КК України - у виді позбавлення волі строком три роки ;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного за цим вироком покарання у вигляді позбавлення волі строком три роки, з іспитовим терміном два роки.

Зобов`язано ОСОБА_8 , у відповідності до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно з ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за ОСОБА_8 , звільненим від відбування покарання з випробуванням (протягом іспитового строку) покладено на командира військової частини за місцем проходження служби, а у випадку звільнення зі служби на орган пробації за місцем проживання ОСОБА_8 .

До набрання вироком чинності запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 скасовано.

Звільнено ОСОБА_8 з під-варти в залі суду негайно.

Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок спричинення матеріальної шкоди 213344грн, в рахунок спричинення моральної шкоди 200000грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в сумі 30244грн.20коп.

Вирішено питання щодо речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

Знято арешт, накладений ухвалою слідчого судді Межівського райсуду Дніпропетровської

ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин,встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині вироку, які в апеляційному порядку не оскаржуються, будучі військовослужбовцем за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи службу на посаді робітника підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 , 16.09.2024 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в салоні кабіни екскаватора марки «HYUNDAI», марки «LC-7», розташованого на відкритій ділянці місцевості неподалік населеного пункту Сухарева Балка Синельниківського району Дніпропетровської області, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 , в ході раптово виниклого конфлікту на ґрунті неприязних відносин, із застосуванням вогнепальної зброї, а саме: автомату АК-74 №-р 4369710-86 р., умисно здійснив постріл у ОСОБА_13 , який стояв біля зазначеного екскаватора, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді наскрізного вогнепального поранення грудної клітини праворуч, яке починається вхідним вогнепальним отвором на шкіряних покривах грудної клітини праворуч та продовжується у раньовий канал довжиною 34 см з направленням його зверху донизу дещо зліва направо, з зовні в середину пошкоджуючи на своєму шляху шкіру, підлеглу жирову клітковину, міжреберну артерію, підлеглі м`які тканини, верхню, середню та нижню долі правої легені, діафрагму праворуч з розтрощенням 10,11-х ребер з подальшим розміченням вісцеральної поверхні правої долі печінки, заочеревини, підлеглої жирової клітковини бічної поверхні черева та закінчується раною на шкірних покривах правої черевної стінки праворуч, від яких останній помер на місці.

Виявлені тілесні ушкодження у вигляді вогнепального наскрізного поранення грудної клітки праворуч, прижиттєві, виникли за дуже короткий проміжок часу до настання смерті, та за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення та вони перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті останнього.

Крім того, старший солдат ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді робітника підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 , 16.09.2024 року, приблизно о 22 годині 35 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на відкритій ділянці місцевості неподалік населеного пункту Сухарева Балка Синельниківського району Дніпропетровської області, вчинивши вбивство ОСОБА_13 , достовірно знаючи про те, що у власності померлого ОСОБА_13 мається автомобіль марки «VOLKSVAGEN» моделі «PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 сірого кольору, який знаходився у вищезазначеному місці, реалізуючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, не маючи від власника дозволу на керування вказаним транспортним засобом, підійшов до водійської двері вказаного автомобілю, не маючи ні реального, ні уявного права на користування вказаним автомобілем, відчинив водійські двері, які було зачинено на дверний замок автомобіля, в результаті чого потрапив до салону автомобілю.

Перебуваючи за кермом автомобілю марки «VOLKSVAGEN» моделі «PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 привів у дію двигун даного автомобіля, після чого, здійснив рух та залишив місце вчинення кримінального правопорушення, тобто розпорядився ним на власний розсуд, чим довів свій злочинний умисел до кінця.

Дії ОСОБА_8 у вищезазначеній частині були кваліфіковані стороною обвинувачення в обвинувальному акті за ч. 1 ст. 115 КК України за ознаками вбивства, тобто умисного протиправного заподіянні смерті іншій людині, а також за ч. 1 ст. 289 КК України за ознаками незаконноого заволодіння транспортним засобом.

В оскарженому вироку дії обвинуваченого ОСОБА_8 були перекваліфіковані з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України за ознаками умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони. Із кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 289 КК України суд першої інстанції погодився та визнав її правильною.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, потерпілу ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_9 , які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які, кожен окремо, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, приходить до наступного.

Зважаючи на те, що стороною обвинувачення у зміненій апеляційній скарзі висновки суду першої інстанції про фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 118, ч. 1 ст. 289 КК України, в апеляційному порядку не оспорюються, вирок суду у цій частині відповідно до положень ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор фактично не оспорює законність та справедливість за видом та розміром призначеного обвинуваченому покарання як за вчинені кримінальні правопорушення, так і за їх сукупністю на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, оскільки просить призначити їх у тому самому виді та розмірі, втім з реальним відбуванням, а доводи апелянта в цілому зводяться до заперечення наявності підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування вказаного покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є нетяжкими злочинами; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, інкриміновані злочини вчинив вперше, не має підозр у інших кримінальних провадженнях; повністю визнав свою вину, висловив щире каяття та жаль з приводу вчиненого, має утриманні малолітню дитину, є учасником бойових дій, приймав активну участь в обороні та захисту Держави, починаючи з 2022 року, частково, в сумі 20 тис грн. відшкодував матеріальну шкоду потерпілій стороні, що було визнано судом обставинами, які пом`якшують його покарання; наявність обставини, що обтяжує його покарання, а саме вчинення обвинуваченим злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

На переконання колегії суддів, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного, наявність декількох обставин, що пом`якшують його покарання, та наявність лише однієї обставини, що його обтяжує, у сукупності не дають підстав для висновку про необхідність обтяження призначеного ОСОБА_8 покарання шляхом його ізоляції від суспільства.

При цьому також враховується посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 , який, будучи звільненим оскарженим вироком суду з-під варти, продовжив брати участь у бойових діях на захист Батьківщини, був тяжко поранений та на даний час проходить тривале лікування.

Колегія суддів також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року).

Апеляційна скарга прокурора вказаних висновків суду не спростовує, оскільки вона не містить посилання на нові істотні обставини, що не були враховані судом першої інстанції, а доводи апелянта у цій частині зводяться переоцінки обставин, врахованих судом, та до загальної незгоди із покаранням, призначеним судом першої інстанції у межах своїх дискреційних повноважень.

З урахуванням наведеного колегія суддів оцінює покарання, призначене обвинуваченому судом першої інстанції, як таке, що відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а також особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, у зв`язку із чим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 289 КК України, залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4