Провадження №11-кп/801/281/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця матеріали кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000759 від 25.09.2025 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років із конфіскацією майна.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, процесуальними витратами та речовими доказами.

В С Т А Н О В И В:

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_8 у порушення вимог ст. 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також зловживання ними» від 15.02.1995, постанови Кабінету Міністрів України №770 від 06.05.2000 та наказу Міністерства охорони здоров`я України №188 від 01.08.2000 (з наступними змінами та доповненнями до наведених нормативних актів), маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту наркотичних засобів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, з корисливим мотивом та метою власного збагачення за рахунок протиправної діяльності у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, незаконно придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежений канабіс, який зберігав при собі з метою подальшого збуту.

У подальшому, ОСОБА_8 , за допомогою власного мобільного телефону викликав до місця свого проживання водія таксі та на його автомобілі 25.09.2025 близько 12 год 41 хв приїхав до території державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)», яка знаходиться за адресою: вул. Привокзальна, 26, м. Вінниця, де вийшов з автомобіля таксі та розпочав рух вздовж паркану державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)» та близько 12 год 42 хв ОСОБА_8 шляхом кидку через паркан здійснив перекид на територію державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)» пакунку з наркотичним засобом канабісом, обмотаним прозорою клейкою стрічкою типу «скотч». Однак фактично відразу ОСОБА_8 був затриманий працівниками оперативного відділу державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)», які здійснювали патрулювання прилеглої території.

При огляді та відкритті вищевказаного пакунку, який перекинув ОСОБА_8 на територію державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)», виявлено та вилучено герметично запакований полімерний пакет, в якому знаходився ще один полімерний пакет з речовиною рослинного походження зеленого кольору у подрібненому стані.

Відповідно до висновку експерта від 26.09.2025, надані на дослідження фрагменти верхівкових частин рослин, є канабісом. Канабіс відноситься до наркотичних засобів та рослин, обіг яких обмежено. Маса канабісу (у перерахунку на висушену речовину) становить 38,89 г.

Крім того, ОСОБА_8 , маючи умисел спрямований на незаконне придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, не пізніше 25.09.2025, незаконно придбав бойові припаси у вигляді двадцяти чотирьох патронів, які зберігав за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_9 до правоохоронних органів, отримані боєприпаси не здав та про їх придбання нікого не повідомив.

Надалі розуміючи, що вищевказані патрони є предметами, обіг яких обмежено, діючи умисно, всупереч вимог п. 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 №2471-XII, п. 21 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998 та Положенням про дозвільну систему, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про відсутність у нього передбаченого законом дозволу, ОСОБА_8 почав протиправно зберігати бойові припаси за місцем свого постійного проживання.

Водночас, 25.09.2025 у період часу з 20 год 01 хв до 20 год 51 хв працівниками відділу поліції №1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, у присутності понятих та ОСОБА_8 , проведено обшук будинку за місцем його проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами обшуку, в одній з кімнат житлового будинку, а саме в шафі, виявлено коробку з-під ліхтарика, де серед іншого знаходились двадцять чотири предмети, зовні схожі на бойові патрони, які вилучено та направлено на експертизу.

Відповідно до висновку експерта від 26.09.2025 серед наданих на експертизу предметів:

- двадцять три патрони являються бойовими припасами до стрілецької нарізної вогнепальної зброї проміжними патронами калібру 5,45х39 мм, зразку 1974 року, призначеними для стрільби з автоматів та кулеметів конструкції Калашникова («АКМ-74, РПК-74»), дані патрони придатні для стрільби та мають достатню вражаючу здатність;

- один патрон являється бойовим припасом до нарізної вогнепальної зброї гвинтівочним патроном калібру 7,62х53 мм, призначеним для стрільби з гвинтівок та карабінів конструкції Мосіна, ручних кулеметів Дегтярьова, снайперських гвинтівок Драгунова (СВД) та іншої зброї під даний патрон, даний патрон придатний для стрільби та має достатню вражаючу здатність.

Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції були кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Зважаючи на те, що обвинувачений під час судового розгляду у суді першої інстанції повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції, керуючись положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України, дійшов висновку про можливість здійснення судового розгляду у спрощеному порядку без дослідження тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким із учасників процесу не оспорювалися. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно обвинувачений та інші учасники судового розгляду розуміють зміст зазначених фактичних обставин, переконався у добровільності та істинності їх позицій, а також роз`яснив їм процесуальні наслідки такого порядку розгляду, зокрема те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати відповідні фактичні обставини в апеляційному порядку

Не погодившись із вказаним судовим рішенням прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вирок суду першої інстанції через істотне порушення вимог кримінально процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 6 (шість) місяців із конфіскацією майна.

Також, прокурор просив виключити із мотивувальної частини вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 вказівку про відсутність в діях ОСОБА_8 ознак об`єктивної сторони такої кваліфікуючої обставини, як «носіння» без передбаченого законом дозволу, що передбачена ч. 1 ст. 263 КК України.

Крім того, прокурор ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить змінити рішення щодо долі речових доказів, а саме:

-16 патронів, що являються бойовими припасами до стрілецької нарізної вогнепальної зброї проміжними патронами калібру 5,45?39 мм, зразку 1974 року, призначеними для стрільби з автоматів та кулеметів конструкції Калашникова (АКМ-74, РПК-74) конфіскувати у власність держави та передати Міністерству оборони України на потреби Збройних сил України;

-2 холостих патрони калібру 9 мм Р.А., 11 гільз, 1 куля, первинне упакування знищити;

-мобільний телефон марки «ОРРО» (IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 ), у корпусі бежевого кольору (з пошкодженнями корпусу та екрану) із вставленими 2-ма сім-картами операторів, залишити на зберіганні у камері речових доказів відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, до вирішення питання про його конфіскацію в дохід держави. Одночасно залишити в силі арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області № 127/30505/25 від 30.09.2025 на зазначене майно.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України, вважає, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 є незаконним та необґрунтованим.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що у діях ОСОБА_8 відсутня об`єктивна сторона такої кваліфікуючої обставини, як «носіння», тому виключив її з пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, однак відповідно до п. 11 Постанови ПВСУ № 3 від 26.04.2002 незаконне носіння бойових припасів є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі. Таким чином, сам обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив в судовому засіданні суду першої інстанції, що він особисто переніс при собі боєві патрони до місця свого проживання, а це вказує на наявність в його діях ознак носіння боєвих припасів відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 263 КК України. Дане твердження також узгоджується із позицією Верховного суду, яка викладена у постановах від 23.04.2019 (справа № 734/3572/17) та від 04.12.2018 (справа № 161/3885/16-к).

Водночас у апеляційній скарзі прокурора зазначається, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_8 додаткове покарання у виді конфіскації майна, однак з вироку достовірно незрозуміло, яка саме частина майна підлягає конфіскації, а тому посилаючись на п. 24 постанови Пленум Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», де акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку, а тому прокурор просить конкретизувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 конкретизувати у цій частині.

Разом із тим, апелянт також зазначає, що суд першої інстанції призначаючи покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі не врахував роз`яснення постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», де вказують, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суд зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, суд у повній мірі не врахував, що ОСОБА_8 вчинив два тяжких злочини, кожен із яких включає низку альтернативних діянь, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, неодноразово звільнявся від відбування покарання випробуванням, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований та не має законного джерела доходу, а також те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення перебуваючи у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, що відповідно до ст. 67 КК України є обставиною, що обтяжує покарання.

Окрему увагу у своїй апеляційній скарзі прокурор приділив тій обставині, що вирішуючи питання про долю речових доказів, суд зазначив про їх знищення без належної мотивації та без належного вирішення питання про спеціальну конфіскацію і долю речових доказів за ч. 9 ст. 100 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовільнити, думки захисника та обвинуваченого, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора та зіставивши їх із фактичними обставинами кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що в апеляційній скарзі прокурора слід відмовити.

Так, у своїй апеляційній скарзі прокурор не погоджується із тим, що суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях ОСОБА_8 відсутня об`єктивна сторона такої кваліфікуючої обставини, як «носіння» та виключив її з пред`явленого обвинувачення.

Колегія суддів погоджується із даним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України дії ОСОБА_8 кваліфіковані, як носіння, зберігання та придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», незаконне носіння холодної, вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню чи транспортуванню особою безпосередньо при собі, зокрема в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо.

Отже, за змістом наведених положень, визначальною ознакою носіння є саме фактичне перебування зазначених предметів при особі, коли вони знаходяться на ній або у предметах її безпосереднього користування та під її фактичним контролем.

Разом із тим, як вбачається з пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_8 у невстановленому місці та у невстановлені дату, час та спосіб незаконно придбав бойові припаси, які переніс та в подальшому зберігав за місцем свого проживання. У подальшому вказані боєприпаси були виявлені та вилучені працівниками поліції під час проведення обшуку.

Зокрема, 25.09.2025 у період часу з 20 год 01 хв до 20 год 51 хв працівниками відділу поліції №1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, у присутності понятих та ОСОБА_8 , проведено обшук житлового будинку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами проведення обшуку в одній із кімнат житлового будинку, а саме у шафі, було виявлено коробку, всередині якої знаходились двадцять чотири предмети, зовні схожі на бойові патрони, які були вилучені та направлені на експертне дослідження.

Таким чином, встановлені у кримінальному провадженні обставини свідчать про те, що зазначені бойові припаси були виявлені не при обвинуваченому, не у його одязі, сумці чи інших речах особистого користування, а за місцем його проживання під час проведення обшуку.

З огляду на викладене колегія суддів враховує, що носіння бойових припасів передбачає їх безпосереднє перебування при особі, тоді як у даному кримінальному провадженні встановлено лише факт їх зберігання у приміщенні за місцем проживання обвинуваченого. Будь-яких відомостей про те, що зазначені бойові припаси перебували безпосередньо при ОСОБА_8 , знаходились на ньому, у його одязі, сумці чи іншому предметі особистого користування, матеріали кримінального провадження не містять.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині, колегія суддів також бере до уваги зміст виступу сторони обвинувачення під час судових дебатів у суді першої інстанції. Так, як убачається з журналу судового засідання від 06.01.2026, зокрема із зафіксованого виступу прокурора о 15:34:58, сторона обвинувачення звернула увагу суду на положення ст. 337 КПК України, відповідно до яких суд під час судового розгляду має право змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення або виключити окремі ознаки пред`явленого обвинувачення у разі, якщо такі дії не погіршують становища обвинуваченого та здійснюються на його користь з метою ухвалення законного і справедливого судового рішення.

Таким чином, з наведеного вбачається, що під час судового розгляду прокурор звертав увагу суду на процесуальну можливість застосування судом положень ст. 337 КПК України у випадку встановлення обставин, які свідчать про необхідність коригування окремих елементів обвинувачення в бік пом`якшення правового становища особи.

За таких обставин колегія суддів враховує, що виключення судом першої інстанції ознаки «носіння бойових припасів» із формулювання обвинувачення фактично здійснено у межах повноважень суду та з дотриманням вимог ст. 337 КПК України, оскільки така процесуальна дія не погіршила становища обвинуваченого, а була спрямована на приведення правової кваліфікації у відповідність до фактично встановлених обставин кримінального провадження.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у діях ОСОБА_8 відсутня об`єктивна сторона такого способу незаконного поводження з бойовими припасами, як їх носіння, у зв`язку з чим зазначена ознака обґрунтовано виключена судом із пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України.

Також, прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд неправильно призначив додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Разом із тим, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги в частині доводів про неправильність призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

У п. 24 постанови Пленум Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Так, зі змісту санкції ч. 2 ст. 307 зазначено, що карається позбавленням волі на строк від шести до десяти років із конфіскацією майна.

Як убачається з резолютивної частини вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання за кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 307 та ч. 3 ст. 307 КК України, прямо зазначив про призначення додаткового покарання «з конфіскацією майна», тобто застосував його у формі, прямо передбаченій санкціями відповідних норм Кримінального кодексу України.

Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції не конкретизував, яка саме частина майна підлягає конфіскації, колегія суддів оцінює як такі, що ґрунтуються на надмірно формальному підході до тлумачення положень ст. 59 КК України.

Кримінальний закон не містить вимоги щодо обов`язкової індивідуалізації переліку або обсягу майна, що підлягає конфіскації, у резолютивній частині вироку. Формулювання «з конфіскацією майна» є загальновживаним та законодавчо усталеним, відповідає змісту ст. 59 КК України та не створює правової невизначеності щодо виду призначеного покарання.

При цьому питання визначення конкретного майна, що підлягає конфіскації, належить до стадії виконання вироку та вирішується відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства з урахуванням фактичного складу майна, що перебуває у власності засудженого.

Аналізуючи сукупність наведених обставин та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині не встановлено, оскільки зміст призначеного додаткового покарання є очевидним і випливає безпосередньо із самого формулювання резолютивної частини вироку.

Разом із тим, з огляду на наведені в апеляційній скарзі доводи, які стосуються тлумачення змісту резолютивної частини вироку, колегія суддів, з метою усунення будь-яких сумнівів, вважає за необхідне зазначити, що застосування судом першої інстанції формулювання «з конфіскацією майна» означає конфіскацію майна, яке належить засудженому на праві власності, та не потребує окремої деталізації у вироку.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки порушені в ній питання не свідчать про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а фактично стосуються тлумачення положень вироку, які є достатньо визначеними та зрозумілими.

Колегія суддів також погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 6 шість років, та вважає його достатнім та співмірним, із огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 50 КК України зазначено, що рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначається, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суд зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», передбачено, що враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Тобто, виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. У свою чергу, зміст поняття «явно несправедливе покарання» охоплює не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, яка вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним законом у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене для досягнення його цілей, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував відомості щодо характеризуючих даних особи, а саме те, що ОСОБА_8 вчинив два тяжких злочини, кожен із яких включає низку альтернативних діянь, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, неодноразово звільнявся від відбування покарання випробуванням, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований та не має законного джерела доходу, а також те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення перебуваючи у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, що відповідно до ст. 67 КК України є обставиною, що обтяжує покарання.

Апеляційний суд не погоджується із даним твердженням прокурора та звертає увагу на те, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив дані щодо особи обвинуваченого та належним чином врахував їх при вирішенні питання про призначення покарання.

Зокрема, як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх характер, спосіб вчинення, а також дані про особу обвинуваченого.

Крім того, суд першої інстанції врахував ставлення обвинуваченого до вчиненого, а саме те, що у судовому засіданні він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, висловив жаль з приводу скоєного та просив вибачення за свої дії, що суд обґрунтовано визнав обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання.

Водночас суд першої інстанції врахував і наявність обтяжуючої покарання обставини, передбаченої ст. 67 КК України, а саме те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Оцінивши сукупність наведених обставин, а також врахувавши вимоги ст. 50, 65 КК України щодо мети та загальних засад призначення покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням правил ч. 1 ст. 70 КК України, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з конфіскацією всього належного йому майна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції не врахував характеризуючі дані особи обвинуваченого та обставини вчинення кримінальних правопорушень, не знаходять свого підтвердження, оскільки з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції всебічно дослідив наведені обставини та надав їм належну правову оцінку при призначенні покарання.

При цьому призначене судом першої інстанції покарання знаходиться у межах санкцій відповідних статей кримінального закону, а доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться лише до незгоди із визначеним судом видом та розміром покарання, що саме по собі не свідчить про його невідповідність тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав вважати призначене ОСОБА_8 покарання явно несправедливим у розумінні вимог кримінального процесуального закону, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є безпідставними та не спростовують законності й обґрунтованості вироку суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі № 147/494/22, у зазначеній постанові Верховний Суд, зокрема, вказав, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов зумовлює настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. При цьому судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі і під час надання характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постанові від 20.04.2023 року (справа № 206/1127/21).»

Отже, посилання прокурора у своїй апеляційній скарзі на те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не може бути прийняте до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. 89 КК України є особою, яка не має судимості.

За таких обставин наведені прокурором доводи фактично ґрунтуються на врахуванні обставин, які відповідно до кримінального закону не можуть породжувати для особи жодних правових наслідків, а тому не можуть бути підставою для висновку про неправильне врахування судом першої інстанції даних про особу обвинуваченого при призначенні покарання.

При цьому колегія суддів виходить з того, що призначення покарання не зводиться виключно до покарання особи за вчинене кримінальне правопорушення. Його призначення має більш широкий зміст і спрямоване на досягнення справедливого балансу між необхідністю реагування держави на протиправне діяння та можливістю подальшого виправлення особи, яка його вчинила. Покарання повинно спонукати засудженого до переосмислення своєї поведінки, формування у нього поваги до закону та загальновизнаних правил співжиття у суспільстві, а також створювати умови, за яких особа утримуватиметься від вчинення нових кримінальних правопорушень у майбутньому. Водночас воно має виконувати і загально-превентивну функцію, демонструючи невідворотність відповідальності за протиправні дії, проте при цьому залишатися справедливим і співмірним обставинам справи та особі винного. Саме за таких умов покарання здатне досягти своєї мети, сприяти виправленню особи та забезпечити належний превентивний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині незгоди з вирішенням судом першої інстанції питання про долю речових доказів вилучених боєприпасів (патронів) та посилання апелянта на необхідність їх «передачі на потреби Збройних Сил України», колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а згідно з п. 3 ч. 9 ст. 100 КПК України майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується.

Зі змісту наведених положень убачається, що законодавець встановив спеціальне правило саме для категорії майна, вилученого з обігу, до якого належать зброя та боєприпаси (п. 1 Переліку, затвердженого постановою Верховної Ради України від 17.06.1992 № 2471-XII), і визначив альтернативні способи вирішення їх долі: передання компетентним установам або знищення.

Боєприпаси, як предмети, обіг яких обмежено та які віднесені законодавством до категорії майна, вилученого з цивільного обігу, не можуть перебувати у приватній власності фізичних осіб, а тому питання їх подальшого використання або утилізації вирішується виключно уповноваженими державними органами у порядку, визначеному законодавством.

При цьому КПК України прямо передбачає, що реалізація, технологічна переробка або знищення речових доказів здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 8 ст. 100 КПК України), а пунктом 29 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 1104 від 19.11.2012, встановлено, що речові докази у вигляді предметів чи товарів, що належать до вилучених з обігу, на підставі відповідного рішення суду передаються для їх технологічної переробки або знищуються із дотриманням передбачених процедур оформлення.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність «передачі патронів на потреби ЗСУ» не узгоджуються із процесуальною моделлю вирішення долі речових доказів, визначеною КПК України та підзаконним порядком її реалізації, оскільки питання фактичного виконання рішення суду щодо долі речових доказів (включно з організаційними аспектами реалізації такого рішення) належить до стадії виконання вироку та здійснюється у порядку, визначеному актами Кабінету Міністрів України.

Таким чином, визначаючи долю вилучених боєприпасів, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому кримінальним процесуальним законом повноважень та правильно застосував положення ст. 100 КПК України.

Посилання апелянта на воєнний стан також не змінює наведеного висновку, оскільки Закон України «Про правовий режим воєнного стану» регламентує окремі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема примусове відчуження/вилучення майна для потреб держави уповноваженими суб`єктами у встановленому законом порядку, однак не встановлює для кримінального суду обов`язку визначати у вироку «кінцевого адресата» речових доказів у вигляді вилучених з обігу боєприпасів.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 100 КПК України, а тому підстав для зміни вироку в цій частині не вбачається; питання, які можуть виникнути під час реалізації вироку щодо долі речових доказів після набрання ним законної сили, за наявності правових підстав підлягають вирішенню за правилами ст. 537, 539 КПК України у порядку виконання вироків.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1).неповнота судового розгляду;

2).невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3).істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4).неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданих вимог, зіставивши їх із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами та наданою їм правовою оцінкою, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для зміни чи скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 413, 414, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та

може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4