Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4958/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/351/26
Категорія ч.4 ст.190 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора: ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , (в режимі відеоконференції), ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року у кримінальному провадженні 0000911, внесеному до ЄРДР від 07 серпня 2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Осиково Бердичівського району Житомирської області, громадянки України, українки, розлучена, освіта середньо-спеціальна, ФОП, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (редакція чинна до 11.08.2023) та призначено їй покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили не обирався.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 відраховано з моменту фактичного звернення вироку до виконання.

Цивільний позов СФГ « ОСОБА_12 » до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь СФГ « ОСОБА_12 » 528 000 (п?ятсот двадцять вісім тисяч) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_9 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

На початку жовтня 2017 у невстановленому місці за невстановлених слідством обставин у ОСОБА_9 , яка з 20.05.1993 є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якої є оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами (код КВЕД 46.36), виник злочинний умисел на заволодіння чужим майном, а саме цукром вагою 48 т загальною вартістю 528 тис. грн, який належить селянському фермерському господарству « ОСОБА_12 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , шляхом зловживання довірою керівника вказаного підприємства.

Так, на підставі договору № 27-Ф переробки цукрових буряків урожаю 2017 року на давальницьких умовах для виробництва цукру за квотою «А» від 22.05.2017, укладеного між СФГ « ОСОБА_12 » в особі голови ОСОБА_13 та ТОВ « Цукорагропром » в особі директора філії « Жданівський цукровий завод » ОСОБА_14 , останнє здійснювало переробку цукрового буряку, вирощеного СФГ « ОСОБА_12 », на цукор, який, в подальшому, передавався їм у власність на умовах, визначених даним договором.

Відповідно до п. 2.15 вказаного Договору СФГ « ОСОБА_12 » зобов`язане прийняти та забезпечити вивезення продукту переробки, в тому числі цукор, вироблений з належного йому цукрового буряка.

У зв`язку з відсутністю власних складських приміщень, головою СФГ « ОСОБА_12 » ОСОБА_13 в жовтні 2017 було прийнято рішення про передачу 22 тон цукру на реалізацію та 48 тон цукру на відповідальне зберігання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9

З цією метою бухгалтер СФГ « ОСОБА_12 » ОСОБА_15 в телефонній розмові з ОСОБА_9 погодила умови реалізації і зберігання, порядок та строки передачі цукру, а також повернення продукції, та повідомила про необхідність складення та підписання договору відповідального зберігання, на що ОСОБА_9 , не маючи наміру виконувати вказані домовленості, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, погодилась.

Не усвідомлюючи злочинного умислу ОСОБА_9 та будучи введеною нею в оману, бухгалтер СФГ « ОСОБА_12 » ОСОБА_16 , підготувала договір № l від 06.10.2017 та довіреність № 80 від 06.10.2017, в яких за вказівкою ОСОБА_9 вказала прізвище, ім?я та по батькові та паспортні дані водія ОСОБА_17 , який мав перевезти цукор з території ТОВ « Цукорагропром » за адресами складських приміщень, вказаних ОСОБА_9 .

На підставі даних документів згідно видаткових накладних № 539 від 06.10.2017 та № 540 від 07.10.2017 ОСОБА_17 , не усвідомлюючи злочинних намірів ОСОБА_9 , отримав в ТОВ « Цукорагромпром » цукор загальною вагою 70 тон, з яких за вказівками останньої частинами відвантажив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_18 на території ПО « Бердичівський міський кооперативний ринок », частину відвантажив в м. Житомирі фізичній особі-підприємцю ОСОБА_19 , а іншу частину відвантажив в магазині « Романів », що за адресою: АДРЕСА_3 , фізичній особі-підприємцю ОСОБА_20 .

В подальшому, ОСОБА_9 , відмовившись підписувати раніше підготовлений бухгалтером СФГ « ОСОБА_12 » ОСОБА_15 договір № 1 від 06.10.2017, категорично заперечила наявність будь-яких домовленостей з СФГ « ОСОБА_12 » щодо передачі на відповідальне зберігання цукру вагою 48 тон, та розпорядилась вказаним цукром на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_9 шляхом зловживання довірою СФГ « ОСОБА_12 » заволоділа цукром загальною вагою 48 тон, чим заподіяла СФГ « ОСОБА_12 » матеріальної шкоди на загальну суму 528 тисяч грн, з розрахунку вартості 1 кг цукру 11 грн, що є особливо великим розміром.

Своїми умисними діями, які виразилися у незаконному заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненому в особливо великих розмірах, ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України (чинна до 11.08.2023).

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_9 за інкримінованим їй обвинуваченням.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирок суду першої інстанції має бути скасований з усіх підстав, перелічених в статті 409 КПК України, через неповноту судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, захисник вказує, що при призначенні покарання допущено формальний підхід та не враховано досудову доповідь органу пробації, в якій вказувалось про можливість виправлення обвинуваченої без позбавлення або обмеження волі, та що вона не становить високої суспільної небезпеки для суспільства. Не було враховано вік та стан здоров`я ОСОБА_21 , яка має 2 групу інвалідності та певний перелік хвороб, які передбачені Додатком 13 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі та відносять до переліку хвороб, які є підставою про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.

Щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність звертає увагу, що за винесеним вироком ОСОБА_9 згідно видаткових накладних № 539 від 06.10.2017 та № 540 від 07.10.2017 ОСОБА_17 , отримав в ТОВ « Цукорагромпром » цукор загальною вагою 70 тонн, а ОСОБА_9 заволоділа цукром загальною вагою 48 тон.

Будь-якого питомого пояснення як з 70 тон цукру, отриманих ОСОБА_17 начебто по дорученню ОСОБА_9 , стало 48 тони, вирок суду не містить.

Також не міститься обґрунтування яким чином представником потерпілого було «завчасно підготовлено» договір на 48 тон, якщо згідно податкових накладних № 539 від 06.10.2017 та № 540 від 06.10.2017 відвантаження з цукрового заводу відбулася відгрузка 70 тон цукру.

Вказує, що в діях ОСОБА_9 відсутній попередній умисел на шахрайські дії оскільки за твердженням свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_22 , останній отримав від ОСОБА_9 9 або 10 жовтня грошові кошти за 22 тони цукру. Судом не було встановлено дійсні обставини справи та в діях ОСОБА_23 відсутній склад злочину.

Щодо підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, зазначає, що ряд покладених в основу доказів взагалі не можуть бути доказами на підтвердження винуватості ОСОБА_9 , а саме: протоколи обшуку від 20.11.2018 року у домоволодіннях ОСОБА_24 , за результатами яких нічого не виявлено, а договір, довіреності, листі, податкові накладні не можуть бути доказом винуватості оскільки ії прізвище та дані не зазначені в цих документах.

Інформація з Бердичівського управління ГУ ДФС у Житомирській області , протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 14.05.2019 та від 02.07.2019, є доказами, які вказують про відсутність руху коштів по рахунках, що належать ОСОБА_9 та зупинення підприємницької діяльності, та виправдовують підзахисну. Довідка УОТЗ ГУНП в Житомирській області № 4710/18/02-2018 від 30.11.2018 не була безпосередньо досліджена судом, але покладена у вирок суду. Протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 02.10.2018 з інформацією про з`єднання абонентських номерів, що записані на DVD-R, досліджені неповно через відсутність аналізу в тексті вироку. Наявність Договору відповідального зберігання № 1 від 06.10.2017 та Акту приймання передачі продукції за договором, які не містять підпису обвинуваченої, підтверджено лише показами свідка ОСОБА_15 , яка є зацікавленою та негативно налаштованою особою.

Вказує, що обвинувальний вирок постановлений виключно на показах свідків, які є або зацікавленими в результаті розгляду з метою усунення її від торгівлі цукру в місті Бердичеві або нічого не пригадують.

Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону зазначає про допущені порушення як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду. Зокрема в якості потерпілого залучено самого ОСОБА_13 , а не СФГ « ОСОБА_12 », грубе порушення права на захист, відмова слідчого у допиті свідків в присутності захисника, та у допиті свідків сторони захисту, не з`ясовано слідчим зв`язки Білінських та ОСОБА_25 , не встановлено дати створення ОСОБА_15 документів; після порушення вимог процесуального законодавства призвело до неможливості допитати ОСОБА_13 ; після повернення обвинувального акту прийнято процесуальні рішення, зокрема щодо зміни потерпілого в кримінальному провадженні. В ході підготовчого судового засідання прийнято від прокурора матеріали кримінального провадження в двох томах, в тому числі з протоколами допиту свідків, що на думку захисту є грубим порушенням змагальності процесу; повторно направлений обвинувальний акт від 26 червня 2020 року, розглядався за тим же унікальним номером справи №274/4958/19, що і раніше повернутий прокурор; судом прийнято цивільний позов з порушенням ч.1 ст.128 КПК після оголошення обвинувального акту; захисту не було надано право проголосити вступну промову, ігнорування доводів захисту та відсутність у вироку аналізу доказів. З урахуванням неповноти судового розгляду ставить перед апеляційним судом питання про дослідження ряду письмових доказів та допиту свідків.

Від представника потерпілої особи надійшли письмові заперечення, в яких адвокат просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін, просить визнати доводи апеляційної скарги такими, що зводяться виключно до суб`єктивної незгоди з оцінкою доказів судом першої інстанції та не містять посилань на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; підтвердити законність, обґрунтованість і вмотивованість вироку, ухваленого з дотриманням вимог статей 22, 23, 94, 370, 404 КПК України, на підставі належних і допустимих доказів, досліджених у судовому засіданні.

У поданих запереченнях вказує, що у вироку враховано вимоги статті 95 КПК, оскільки суд відмовився покладати в основу рішення частину доказів, які не відповідали вимогам допустимості, зокрема аудіозаписи та показання, отримані під час досудового розслідування без дотримання процесуальних гарантій. Мотивувальна частина вироку у даному кримінальному провадженні містить детальний аналіз доказів, пояснення причин прийняття одних доказів і відхилення інших, а також правову кваліфікацію встановлених обставин. За твердженням представника вирок ухвалено з дотриманням принципів безпосередності дослідження доказів, змагальності сторін, свободи оцінки доказів та обов`язкової мотивованості судового рішення, передбачених статтями 22, 23, 94, 370 КПК України. У вироку встановлено, що у жовтні 2017 року обвинувачена, здійснюючи підприємницьку діяльність у сфері оптової торгівлі цукром, використала довірчі господарські відносини із СФГ « ОСОБА_12 » з метою незаконного заволодіння майном цього господарства.

Після переробки цукрових буряків за договором №27-Ф від 22.05.2017 у власність СФГ « ОСОБА_12 » перейшов цукор, який підлягав вивезенню та реалізації відповідно до умов господарської співпраці. У зв`язку з відсутністю складських приміщень керівництвом СФГ « ОСОБА_12 » було прийнято рішення передати частину продукції фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 - 22 тони цукру для реалізації та 48 тон для відповідального зберігання. Бухгалтер СФГ « ОСОБА_12 » підготувала договір відповідального зберігання та довіреність на водія ОСОБА_17 для отримання продукції із цукрового заводу, діючи за погодженням з обвинуваченою.

На підставі довіреності №80 від 06.10.2017 та податкових накладних №539 від 06.10.2017 і №540 від 07.10.2017 водій ОСОБА_17 отримав із ТОВ « Цукорагропром » 70 тон цукру (1400 мішків). Суд встановив, що водій ОСОБА_17 діяв за вказівками обвинуваченої, здійснюючи перевезення та розподіл цукру між покупцями і місцями зберігання. Судом встановлено конкретну схему реалізації цукру, відповідно до якої частина продукції була відвантажена підприємцю ОСОБА_18 у місті Бердичів, частина підприємцю ОСОБА_19 у місті Житомирі, а частина - підприємцю ОСОБА_20 у смт Романів, при цьому координацію дій водія здійснювала саме обвинувачена. Обвинувачена розпорядилася отриманим цукром на власний розсуд, відмовившись підписувати договір відповідального зберігання та заперечивши наявність домовленостей із СФГ « ОСОБА_12 ». Об`єктом незаконного заволодіння став цукор у кількості 48 тон, який був переданий обвинуваченій у межах довірчих господарських відносин. Матеріальна шкода потерпілій стороні визначена судом у розмірі 528 000 гривень, що відповідає особливо великому розміру шкоди.

Вказані дії обвинуваченої є умисним заволодінням чужим майном шляхом зловживання довірою, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а встановлені обставини підтверджені сукупністю показань свідків, письмових доказів, банківських документів, телекомунікаційних даних та інших процесуальних джерел доказів.

У поданих запереченнях вказує, що у вироку міститься послідовний виклад встановлених обставин передачі 70 тон цукру, незаконного заволодіння 48 тонами, ролі водія ОСОБА_17 , механізму реалізації продукції та розміру завданої шкоди, підтверджених дослідженими доказами. Суд встановив винуватість обвинуваченої на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні показань свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , які у своїй сукупності підтвердили обставини отримання, перевезення, розподілу та фактичного привласнення цукру. Також в основу вироку покладено сукупність документальних доказів, зокрема, податкові накладні №539 від 06.10.2017 та №540 від 07.10.2017, які підтверджують отримання водієм ОСОБА_27 70 000 кг цукру з ТОВ « Цукорагропром », довіреність №80 від 06.10.2017, видану СФГ « ОСОБА_12 » на ім`я водія ОСОБА_17 для отримання цукру, а також лист на відгрузку цукру, дані тимчасового доступу до банківських документів, телекомунікаційні дані операторів мобільного зв`язку, відповідно до яких між обвинуваченою, бухгалтером СФГ « ОСОБА_12 » та водієм ОСОБА_28 відбувалися телефонні з`єднання у період отримання і перевезення цукру, протоколи тимчасового доступу до речей і документів, протоколи обшуку, документи фінансових установ. Доводи захисту щодо невинуватості обвинуваченої та існування змови свідків і працівників поліції не знайшли свого підтвердження; версія обвинуваченої про відсутність будь-яких правовідносин із СФГ « ОСОБА_12 » суперечить показанням свідків, документальним доказам та фактичним обставинам передачі і перевезення цукру; доводи обвинуваченої про змову проти неї є припущеннями, які не підтверджені жодними доказами.

Суд окремо дослідив скарги, подані у порядку статті 303 КПК України, і дійшов висновку про їх необґрунтованість. Самостійно перевірив допустимість доказів і визнав недопустимими частину з них, зокрема: аудіозапис телефонної розмови, показання свідка, окремі документи. Також суд правильно застосував кримінальний закон, визначивши правову кваліфікацію дій обвинуваченої за ч.4 ст.190 КК України у редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення, а також встановлено відсутність підстав для застосування нового закону.

Також представник наголосила, що визначене судом першої інстанції покарання у виді реального відбування позбавлення волі призначено обвинуваченій з урахуванням усіх необхідних критеріїв - особи засудженої, її стану здоров`я, відсутності судимостей, висновку органу пробації, невідшкодування шкоди та ступеня тяжкості злочину.

Захисник та обвинувачена підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її у повному обсязі.

Потерпіла та її представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив залишити її без задоволення, а вирок суду - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника та обвинуваченої на підтримку апеляційної скарги, заперечення потерпілої, її представника, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року щодо ОСОБА_9 в межах поданої апеляційної скарги та підстав для виходу за межі апеляційної скарги, в порядку ч.2 ст.404 КПК, колегія суддів не встановила.

За приписами ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

За змістом ст.94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно із ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону судом при розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 дотримано у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування протиправні дії обвинуваченої ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.4 ст.190 КК України (редакція чинна до 11.08.2023), як незаконне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненому в особливо великих розмірах.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КУпАП, та правильність кваліфікації її дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Будучи допитаною в суді першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_9 вину не визнала та суду дала покази про те, що вона здійснювала господарську діяльність з оптової торгівлі продажу цукру, як фізична особа підприємець. Її діяльність, загалом, полягала в посередництві між виробниками цукру та особами, які його реалізують. Не маючи приміщення для збереження цукру, вона налагоджувала поставки від виробників чи заводів з переробки речовини цукру до реалізаторів, які здійснювали торгівлю на базарах чи в магазинах. Як фізична особа вона ніколи ні в кого не закуповувала цукор та ніколи не продавала цукор оптом. Зазначила, що ОСОБА_29 , скориставшись її скрутним становищем, шляхом шахрайських дій, позбавила її всіх активів. По даному факту у 2018 році здійснювалося досудове розслідування правоохоронними органами. На її думку, свідок ОСОБА_30 вступив у злочинний зговір з Білінськими, з метою оговорити її та витіснити з ринку торгівлі цукру та зайняти її місце у Бердичівському районі. Їй відомо, що ОСОБА_30 здійснював оптову торгівлю цукром без відповідної реєстрації в податкових органах. Ймовірно, хтось з родини Білінських восени 2017 року виготовив Договір № 1 від 06.10.2017 та акт приймання. Ні 5 жовтня, ні 6 жовтня, ні 7 жовтня 2017 року вона не укладала жодних договорів і не купувала цукор у Білінського. Жодних правовідносин між нею та ОСОБА_12 не було. На її думку, вказані документи виготовлені виключно оговорити її і звинуватити у шахрайстві, якого вона не вчиняла. Її паспортні дані дізналися у ОСОБА_31 - дочки ОСОБА_32 , яка оформляла їй кредит, давала для цього паспорт. 06.10.2017 вона, за попереднім погодженням з ОСОБА_33 , найняла водія ОСОБА_34 , який працював у ОСОБА_32 , для перевезення цукру із заводу ТОВ « Сігнет - Центр » с. Андрушки Попільнянського району до м. Житомира Янушевич та в ОСОБА_35 , яких вона знала лише на ім`я. ОСОБА_36 їй телефонував, оскільки не отримав цукор. Зранку 07.10.2017 ОСОБА_37 передав цукор свідку ОСОБА_38 , а увечері доставив у ОСОБА_39 . З якого заводу привіз ОСОБА_37 цукор свідкам, їй не відомо, оскільки всім керував ОСОБА_40 вона не контактувала.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена відмовилася відповідати на запитання. В судових дебатах зазначила, що вона ніколи нікого не обманювала, шкоди ніякої не завдавала, просила її виправдати.

Будучи допитаним місцевим судом свідок ОСОБА_22 , пояснив, що його батько є підприємцем та керівником СФГ « ОСОБА_12 ». Батьки займалися фермерським господарством, вирощували цукровий буряк та здавали на завод для переробки, співпрацювали з ОСОБА_23 . Пам`ятає, як він був молодший, особисто їздив до обвинуваченої забирав гроші за цукор. Гроші забирав з будинку її батьків або з її дому, адресу точно не пам`ятає, це відбувалося в м. Бердичів. Як виїздив із ОСОБА_41 по гроші, телефонував обвинуваченій, іноді мама його зв`язувалася з ОСОБА_23 , він узгоджував місце зустрічі. Приїхав якось по кошти, ОСОБА_23 винесла пакунок, сказала, що «підписала його, там не все, хай батьки не хвилюються». Це був, здається кінець літа - середина осені, точної дати не пам`ятає, було. прохолодно. Скільки мало бути грошей він ніколи не знав, просто забирав пакунок. Потім чув від батьків, що обвинувачена не віддає гроші, суму не пам`ятає, приблизно до мільйона гривень. Чув, що у ОСОБА_23 забрали паспорт та вимагають гроші. Йому відомо, що водій на прізвище ОСОБА_37 їхав від обвинуваченої на завод, забирав їхній цукор і розвозив чи клієнтам, чи обвинуваченій.

Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції пояснила, що вона працює на посаді бухгалтера СФГ « ОСОБА_12 », з обвинуваченою ОСОБА_23 співпрацювали разом багато років, мали приязні відносини, зідзвонювалися. Працювали з ОСОБА_23 на усних договірних відносинах певний час, оскільки були малі обсяги цукру. Потім вона повідомила ОСОБА_23 , що буде укладено договір зберігання. Обвинувачена надавала доручення на отримання цукру, як правило, це був водій ОСОБА_17 . Лист та доручення на ОСОБА_34 виписувала вона (свідок ОСОБА_12 ), яким чином документи передавалися водієві, не пам`ятає. З ОСОБА_42 ніколи вона не зустрічалася. Вони робили так, як казала обвинувачена, передавали документи їй, відвантажували цукор оптом. По гроші вони іноді приїздили до ОСОБА_23 додому. Цукор забирався на заводі ТОВ « Украгропром » - з ними співпрацювала ОСОБА_23 . Водію вручали лист на відгрузку цукру. Опір ставив підпис в накладній. Обвинувачена запропонувала кількість цукру під договір зберігання. В жовтні 2017 року ОСОБА_23 ініціювала викупити 70 тонн цукру, сказала, що буде укладено договір зберігання, мала викупити цукор, але не викупила. Сам договір підготувала вона, бо обвинувачена сказала укласти такий договір та надала свої паспортні дані, а потім відмовилася його підписувати. Спочатку за усною домовленістю відвантажили 22 тони цукру, кошти за них обвинувачена віддала. Про те, що треба забрати гроші дізналася по телефону, хто кому телефонував не пам`ятає. Отримавши кошти за 22 тони цукру 10.10.2017, вона одразу їх оприбуткувала. Кошти ОСОБА_23 за 48 тон цукру не віддала, тоді вони попросили обвинувачену підписати договір зберігання. На той час була фіксована ціна цукру, 48 тон = 528 тисяч грн. Цукор був у мішках - 1400 мішків. Вони не відмовилися від неї, ОСОБА_23 була порядною людиною. Пізніше обвинувачена пояснила, що не може підписати договір, бо в неї забрали паспорт, її кинули та треба розрахуватися з боргами, обіцяла гроші віддати, а потім забула про це, не виходила на зв?язок. Після цього випадку вони чули, що ОСОБА_23 ще з багатьма людьми не розрахувалася. Покази, які вона надавала працівникам поліції на досудовому слідстві, вона підтримує. З ОСОБА_33 та ОСОБА_31 вона познайомилася на досудовому слідстві та під час судового розгляду, раніше їх не знала та не працювала з ними.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_17 показав, що був приватним підприємцем, співпрацював з ОСОБА_23 близько 8 років, знає її з 2006 - 2007 років, перевозив їй цукор на своєму автомобілі МАН д.н.з. НОМЕР_2 . Крім роботи їх з обвинуваченою нічого не поєднувало. З ОСОБА_43 знайомий, двічі зустрічався з ними під час передачі доручення на отримання цукру. Він перевозив цукор із Жданівського заводу людям, яких вказувала ОСОБА_23 , це був і ОСОБА_30 з ОСОБА_44 , і в ОСОБА_39 возив, а також в Житомир. Цукор був у білих мішках по 50 кг. 6-7 жовтня 2017 щоденно отимував по 35 тонн цукру. Завантажувався на складі цукрового заводу ТОВ « Украгропром » в Жданівці Хмільницького району, частину цукру завіз у ОСОБА_45 приблизно до 20 тонн, частину до Лілі в Житомир на оптовий базар. На другий день половину цукру завіз в Романів в магазин, приблизно 20 тонн, залишок завіз в ОСОБА_45 , скільки тон не пам`ятає, може тон 15-17. В Романові біля магазину знаходиться склад, куди місцеві вантажники розвантажували цукор. ОСОБА_46 казала, туди і віз, вона давала вказівки телефоном. Протягом 6-7 жовтня 2017 обвинувачена йому дзвонила багато разів для координації його дій, що куди везти. По цукру співпрацював тільки з обвинуваченою. ОСОБА_23 розраховувалась з ним в пункті розвантаження тоді, коли цукор привозив на її склад в селі Осикове Житомирської області, в іншому випадку платив той, хто отримував залишок цукру. Не пам`ятає чи ОСОБА_23 повідомляла йому, що отримала цукор в СФГ « ОСОБА_12 », 6-7 жовтня 2017 року в накладних, здається було зазначено це прізвище. Документи віддавав або ОСОБА_23 , або її сину. Часто син приїздив і забирав документи, обвинувачена попереджала, що він приїде. Хто розраховувався за цукор у 2017 році, не пам`ятає, але точно не ОСОБА_23 , в ОСОБА_47 з ним не розрахувалися, можливо ОСОБА_30 розрахувався. З обвинуваченою перестав працювати у 2017 році. В червні 2019 року він працював на ОСОБА_32 . Його ніхто не просив давати покази проти ОСОБА_23 . Коштів йому ніхто не платив за покази проти ОСОБА_23 . З ОСОБА_48 завезти цукор він не міг. Про що спілкувався з ОСОБА_33 у 2017 році, коли здійснював перевезення цукру, не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції пояснив, що з обвинуваченою знайомі давно, ще з 2000 року, він теж займається підприємницькою діяльністю. Він працював на ринку в м. Бердичів, продавав цукор, який купував у ОСОБА_23 , завжди розраховувався завчасно. Як правило, обвинувачена йому телефонувала та повідомляла, що є цукор певної кількості, привези гроші, а цукор буде через 2-3 дні. Водій, який розвозив цукор у них був один і той же - ОСОБА_37 . Опіра він знає з того часу, як той працює у ОСОБА_23 . Обвинувачена приїздила до нього додому по гроші, або ж присилала зятя чи сина, бо терміново потрібні були гроші. Близько 7-8 років тому обвинувачена взяла гроші, а цукор не привезла. В жовтні 2017 року близько 10 ранку, за попередньою домовленістю з ОСОБА_23 , йому на центральний ринок два дні підряд привозив «Жданівський цукор» Опір. Одного дня йому привезли 15 тонн цукру, іншого 20 тонн. Цукор був «Жданівський» у мішках по 50 кг. Він телефонував ОСОБА_23 , питав коли буде цукор, вона відповідала, що зв`яжеться з Пашою водієм, який їздив на вантажному автомобілі з причепом. Опір на нього не працював. Він з ОСОБА_49 не розраховувався, розраховувалася обвинувачена. Коли хвилювався за товар, дзвонив водію тільки з дозволу ОСОБА_23 , яка казала «дзвони йому, виясни, коли приїде». В поліції йому повідомили, що цукор крадений. Ніяких документів не оформляли, все було на договірних умовах. Його дочка давала кошти за цукор особисто обвинуваченій. ОСОБА_23 має склад. На себе він не переймав оптовий бізнес по цукру в Бердичеві. Він не придумував жодних схем з Білінським, щоб усунути ОСОБА_23 з ринку. Білінських вперше побачив у поліції, а до цього ні разу з ними не бачився, вони до нього не приїздили. Обвинувачена обманула не тільки його, ще чоловік десять. Підтримав свої покази, які надавав на досудовому слідстві;

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_26 пояснила, що з обвинуваченою є сусідами, проживають через три хати, відносини між ними недружні. Знайома з ОСОБА_23 через свого батька, який здійснював торгівлю цукром, закуповував цукор в обвинуваченої, де та його брала, їй не відомо. Вона допомагала батькові в роботі, рахувала кошти та передавала ОСОБА_23 . Обвинувачена з приводу цукру дзвонила батькові, питала чи можна прийти забрати гроші. Пам?ятає, як якось восени, як раз був сезон продажу цукру, вона передала обвинуваченій 500000 грн, на скільки тон, сказати не може, жодних документів при цьому не складали. 7 жовтня привезли 15 тон «Жданівського цукру», 8 жовтня привезли 20 тонн. Після цього обвинувачена перестала брати трубку та відчиняти ворота. Не довезла цукру на 330 000 грн. Пізніше ОСОБА_23 приходила, ставала на коліна, казала «вибачте, мене кинули». У 2017 році вона працювала в « Укрсиббанк ». До паспортних даних ОСОБА_23 вона доступу не мала та ніколи їх не бачила. З ОСОБА_43 познайомилися в поліції, до події ніколи раніше не бачилися та не спілкувалися. Підтримала свої покази, надані працівникам поліції.

Будучи допитаним місцевим судом свідок ОСОБА_20 пояснив, що з обвинуваченою не знайомий, потерпілого теж не знає. Вони з дружиною займаються підприємницькою діяльністю з 1991 року, мають магазин в ОСОБА_47 , в якому здійснюють торгівлю різними продовольчими товарами. ОСОБА_50 теж торгували, закуповували на Малинському ринку в Житомирі у підприємців. Хто така ОСОБА_23 , не пам`ятає. Чи спілкувався з обвинуваченою телефоном теж не пам`ятає. Зазвичай йому телефонують і пропонують певні товари для продажу. ОСОБА_51 він знає, той у нього працював офіційно вантажником, якщо привозили товар, ОСОБА_52 відвантажував, зараз ніби служить в ЗСУ. Він особисто великими обсягами цукру не займався. У 2017 році Козел міг розвантажувати цукор у склад, що знаходиться поруч з їхнім магазином. Пам`ятає, як розвантажували цукор біля його магазину в склад, який знаходиться поряд. Різні люди йому привозили цукор. Якщо привозив водій цукор, а не підприємець, він передавав гроші водієм за товар. Підприємцям на єдиному податку не обов`язково обліковувати товар. Ніяких журналів обліку він не вів. У 2017 році не пам`ятає, в яких об`ємах продавав товари.

Крім зазначених доказів винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, доводиться також й іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції:

- Договором № 27-Ф переробки цукрових буряків урожаю 2017 року на давальницьких умовах для виробництва цукру за квотою «А» від 22.05.2017, укладеного між ТзОВ « Цукорагропром » та ФГ « ОСОБА_12 » (а.с.44 том 1);

- Довіреністю № 80 від 06.10.2017, виданої СФГ « ОСОБА_12 » на водія ОСОБА_17 на отримання 70 тон цукру - 1400 мішків з ТОВ « Цукорагропром » (а.с.30 том 4);

- Листом СФГ « ОСОБА_12 » на відгрузку цукру згідно доручення № 80 від 06.10.2017 на автомобіль МАН НОМЕР_2 , водій ОСОБА_17 (а.с.31 том 4);

- Податковою накладною № 539 від 06.10.2017 про отримання 35 000 кг цукру, за підписами головного бухгалтера ТОВ « Цукорагропром » ОСОБА_53 та ОСОБА_17 (а.с.32 том 4);

- Податковою накладною № 540 від 07.10.2017 про отримання 35 000 кг цукру, за підписами головного бухгалтера ТОВ « Цукорагропром » ОСОБА_53 та ОСОБА_17 (а.с.33 том 4);

- Протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 02.10.2018, відповідно до якого на підставі ухвали слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду отримано тимчасовий доступ до інформації ПрАТ « Київстар », яка записана на DVD-R диск з написом вх. № 28068 вих. №18591/3/КТ (а.с.85-87 том 1);

- Довідкою УОТЗ ГУНП в Житомирській області № 4710/18/02-2018 від 30.11.2018, відповідно до якої в ході аналізу наявної на оптичному диску інформації та схемою руху встановлено, що за період часу 00:00 год 06.10.2017 по 23:59 год 07.10.2018 користувачі абонентських номерів : НОМЕР_3 ( ОСОБА_9 ), НОМЕР_4 (водій ОСОБА_17 ), НОМЕР_5 ( ОСОБА_15 ) активно з`єднувалися між собою (а.с.89-95 том 1);

- Інформацією Бердичівського управління ГУ ДФС у Житомирській області № 7215/506-30-50-61 від 17.04.2018 про те, що ОСОБА_9 перебуває на податковому обліку, як фізична особа підприємець з 20.05.1993 та згідно з відомостями з державного реєстру про суми виплачених доходів в 2017 році та податкових декларацій активно здійснювала підприємницьку діяльність та отримувала дохід, і відповідним чином звітувала (а.с.160- 162, 166-169 том 1);

- Протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 14.05.2019, відповідно до якого на підставі ухвали слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду від 25.04.2019 отримано тимчасовий доступ до документів, що знаходяться у володінні АТ « Укрсиббанк », а саме: рух по рахунку коштів ОСОБА_9 з 01.01.2017 по 24.07.2017, виписку за картковим рахунком клієнта за період з 20.10.2018 по 28.02.2019; виписку за картковим рахунком клієнта за період з 01.03.2019 по 14.05.2019 (а.с.184-188 том 1);

- протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 02.07.2019, відповідно до якого на підставі ухвали слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду отримано тимчасовий доступ до документів, що знаходяться у володінні АТ « Ідея Банк », а саме рух коштів по рахунку № НОМЕР_6 , що належить ОСОБА_9 (а.с.13-15 том 2);

- протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 17.07.2019 та довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_54 на фото № 3 впізнав водія автомобіля, з якого він відвантажував цукор на склад ОСОБА_55 . На фото № 3 зображений ОСОБА_17 (а.с.86-88 том 2);

- протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 17.07.2019 та довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_56 на фото № 3 впізнав водія автомобіля, який приїжджав до смт Романів та з автомобіля якого він відвантажував цукор до ОСОБА_55 . На фото № 3 зображений ОСОБА_17 (а.с.91-93 том 2);

Крім цього, судом першої інстанції досліджено Договір відповідального зберігання № 1 від 06.10.2017 та Акт приймання - передачі продукції за договором № 1 відповідального зберігання від 06.10.2017, сторонами якого є обвинувачена та СФГ « ОСОБА_12 », які не містять підпису обвинуваченої ОСОБА_9 , що були долучені до матеріалів кримінального провадження на досудовому слідстві в копіях та пізніше в оригіналі (а.с.49-50 том 1).

Судом першої інстанції правильно надано оцінку кожному вказаному доказу окремо та їх сукупності разом, та зроблено мотивований висновок про доведеність в діях ОСОБА_9 складу інкримінованого злочину за ч.4 ст.190 КК України.

Стосовно загального аналізу правовідносин, які виникли між ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_12 , то із власних показань обвинуваченої слідує, що вона, вцілому, заперечує наявність будь-яких взаємовідносин із СФГ « ОСОБА_12 », при тому, що з показань свідків та письмових доказів вбачається наявність між ними певних домовленостей про передачу цукру під реалізацію та зберігання. Частина цукру в кількості 22 тони була реалізована шляхом виконання вказівок ОСОБА_23 та передачі водієм ОСОБА_17 цього об`єму дрібним покупцям, допит яких проведений в судовому засіданні. Потерпілому підприємству СФГ « ОСОБА_57 » було повернуто грошові кошти за 22 тони цукру. Але наступні дії ОСОБА_9 носили шахрайський характер, та більша частина із отриманого за її усним дорученням цукру у кількості 48 тон була передана їй на відповідальне зберігання. Проте в дійсності не маючи наміру виконувати в цій частині усні домовленості, шляхом зловживання довірою, вона заволоділа цукром та розпорядилась ним на власний розсуд, здійснивши його відчуження тим же роздрібним покупцям. І в подальшому почала заперечувати свою причетність чи будь-яке відношення до даних обсягів отриманого цукру, закінчивши свої злочинні дії.

Одним із доказів введення в оману та вчинення шахрайських дій з боку ОСОБА_9 шляхом нібито готовності підписати відповідну угоду є письмовий Договір відповідального зберігання № 1 від 06.10.2017 та Акт приймання - передачі продукції за договором № 1 відповідального зберігання від 06.10.2017, сторонами якого є обвинувачена та СФГ « ОСОБА_12 », які не містять підпису обвинуваченої ОСОБА_9 , та по своїй формі є проєктом, що залишився непідписаним з боку ОСОБА_9 , яка вцілому заперечує існування будь-яких стосунків із потерпілим, попри доведення показами свідків та непрямими письмовими доказами наявність усної домовленості про відвантаження цукру.

Місцевий суд правильно зазначив, що хоча досудовим слідством не встановлено дати походження цього проєкту договору з актом та дату їх виготовлення, однак з показів свідка ОСОБА_15 , які надані нею в судовому засіданні, встановлено, що вищевказаний договір був надрукований свідком ОСОБА_15 на прохання обвинуваченої ОСОБА_9 , яка особисто продиктувала свої паспортні дані під час телефонної розмови, але в подальшому відмовилася його підписувати та заперечила всі домовленості.

Наявність у свідка ОСОБА_15 паспортних даних обвинуваченої є додатковим непрямим доказом існування певних усних домовленостей та обіцянок з боку ОСОБА_9 по відношенню до потерпілого. Інших обґрунтованих пояснень про шляхи потрапляння паспортних даних до проєкту договору, підготовленого з боку потерпілого господарства, матеріали справи не містять, та стороною захисту не було спростовано законність їх отримання свідком при підготовці договору.

Місцевий суд вірно зазначив про відсутність підстав недовіряти свідку ОСОБА_15 , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показів. Також її свідчення узгоджуються із показами свідка водія ОСОБА_17 про отримання цукру на підставі листа СФГ « ОСОБА_12 » про відвантаження товару із заводу ТОВ « Цукроагропром », де первинно цукор потерпілого був виготовлений, та на підставі видаткових накладних отриманий водієм ОСОБА_17 для ОСОБА_23 на часткову реалізацію та подальше зберігання. До беззаперечних доказів наявності усних домовленостей та юридичного зв`язку між Тонкевич та потерпілим господарством слід віднести наявні у справі видаткові накладні №539 від 06.10.2017 та №540 від 07.10.2017, в яких безпосередньо містяться підписи водія ОСОБА_17 та бухгалтера СФЛ " ОСОБА_12 " про відвантаженння з цукрового заводу 70 тон цукру в мішках.

Тому наявність такого договору свідчить лише про намагання потерпілої сторони вжити всіх заходів для належного юридичного оформлення співпраці з обвинуваченою ОСОБА_9 , яка неочікувано, всупереч показань свідків, в тому числі і водія ОСОБА_17 , почала заперечувати будь-які відносини із потерпілим господарством і навмисно зловжила довірою, щоб заволодіти майном фермерського господарства.

Вчинення таких шахрайських дій як раз і можливе було за певних сприятливих обставин: в умовах відсутності достатнього документального забезпечення і неоформлення своєчасно та належним чином господарських правовідносин між ОСОБА_9 та СФГ « ОСОБА_12 ». Адже у випадку оформлення письмового договору та незаперечення факту його укладання чи отримання товару ОСОБА_9 не через водія, а напряму - з оформленням на її ім`я видаткових накладних, потерпіла сторона щонайменше мала б можливість захистити свої права у цивільно-правовому порядку, стягнувши вартість отриманого товару. Натомість усвідомлення з боку ОСОБА_9 відсутності будь-яких її підписів на документах (договорах, накладних, розписках) про отримання товару, фактичного потрапляння в її розпорядження та заволодіння цукром великого обсягу опосередковано за усними домовленостями за допомогою вже напрацьованих тривалих відносин та зловживаючи довірою бухгалтера ОСОБА_15 , з використанням праці окремо найнятого водія ОСОБА_17 , який одразу відвантажив товар іншим покупцям, сформувало у ОСОБА_9 раптовий умисел на відмежування від будь-яких правовідносин із потерпілим та категоричне заперечення зв`язку і спілкування з приводу отриманого на зберігання товару і попередніх домовленостей, тобто на вчинення шахрайських дій по незаконному заволодінню чужим майном шляхом зловживання довірою.

Навіть сама позиція захисту та обвинуваченої ОСОБА_9 в апеляційних доводах щодо наявності чи відсутності правовідносин із потерпілою стороною є суперечливою та прямо протилежною, адже з одного боку ОСОБА_9 категорично заперечувала будь-які стосунки (контакти) із потерпілим та отримання цукру, а з іншого - посилалась на часткове повернення нею коштів за 22 чи 25 тон цукру та наявність між ними лише господарсько-правових відносин, які могли бути вирішені у порядку судового спору, тим самим відсутність в її діях складу кримінального правопорушення. Такі пояснення і доводи сторони захисту є взаємовиключними та вказують про нещирість їх версії та намагання приховати на цій стадії судового розгляду наслідки злочинних дій та спроби уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд зауважує, що обвинувачена ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердила, що дійсно тривалий час аж до 2017р. провадила діяльність з посередництва оптової торгівлі цукром, документи щодо посередництва переважно не оформлювались, працювали здебільшого на усних домовленостях. Не заперечувала свою співпрацю із водієм ОСОБА_17 та продавцем цукру- підприємцем ОСОБА_33 , з яким вона мала добрі робочі стосунки.

Вказане свідчить про те, що обвинувачена дійсно провадила свою діяльність здебільшого за усними домовленостями без оформлення будь-яких офіційних письмових угод та цілком вдало могла у зручний для себе момент відмовитися від підписання вказаних договорів після відвантаження цукру, що підтверджує шахрайський спосіб заволодіння майном в момент посередницького отримання 48 тон цукру на загальну суму 528 000 грн. від СФГ « ОСОБА_12 » через водія ОСОБА_27 за усною домовленістю між нею та СФГ « ОСОБА_12 ».

В такому випадку показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_22 , які підтвердили, що співпрацювали з ОСОБА_9 багато років за усними домовленостями щодо оптової купівлі (реалізації) нею цукру є більш правдопобідними та приймаються судом до уваги, оскільки повністю збігаються із власними показами ОСОБА_9 , а також з показами водія ОСОБА_17 та іншого підприємця ОСОБА_18 , з якими вона мала хороші стосунки.

У зв`язку із цим результати проведених у ОСОБА_9 обшуків за місцем її проживання та роботи, в ході яких не було виявлено жодних документів та письмових доказів, які б нагадували здійснення нею господарської діяльності, повністю відповідають способу ведення нею справ шляхом усних домовленостей та уникнення паперового оформлення господарських правовідносин із контрагентами, що було зручними умовами для вчинення шахрайських дій.

Досліджений в ході апеляційного розгляду диск із інформацією, отриманою від оператора мобільного зв`язку Київстар про з`єднання абонентів також підтверджує наявність тісного спілкування з 01.10.2017 по 10.10.2017 року (в період інкримінованого злочину та відвантаження цукру) обвинуваченої з водієм ОСОБА_17 та підприємцем ОСОБА_18 , які також отримували цукор з ТОВ « Цукорагропром » ( Жданівського цукрового заводу ), що належав та був відвантажений за листом СФГ « ОСОБА_58 ».

При цьому твердження сторони захисту про те, що ініціатором чи організатором всіх цих розмов був ОСОБА_18 , на якого нібито працював водій ОСОБА_17 , є лише припущенням, та не знайшли свого підтвердження в інших доказах.

Версія сторони захисту про неправдивість показів свідків водія ОСОБА_17 та ОСОБА_18 щодо їх змови із потерпілим ОСОБА_12 з метою усунення обвинуваченої, як конкурента, від ринку оптової торгівлі в місті Бердичеві також не зафіксована у жодному доказі та, на думку суду, є неправдоподібною, оскільки будь-якої їх особистої упередженості по відношенню до ОСОБА_23 чи зацікавленості в результаті її обмови встановлено не було, та не відшукано навіть теоретичних причин таких недобросовісних можливих дій з боку всіх осіб.

Більше того, цілком нелогічним видається надання неправдивих обвинувальних свідчень з боку водія ОСОБА_17 та підприємця ОСОБА_18 , з урахуванням розповіді ОСОБА_9 історії їх стосунків, яка в апеляційному суді пояснила, що вона тривалий час мала гарні стосунки з ними усіма, була з ними сусідкою, та на початку жовтня 2017 року здійснювала наставництво по відношенню до ОСОБА_18 , який тільки починав свій шлях у цій сфері торгівлі, вчила його роботі, пояснювала йому всю специфіку діяльності. І тому, на думку суду, по закономірній логіці мав би бути вдячним за таке шефство та педагогічну підтримку з її боку. За таких обставин утворення неочікуваної зловмисної домовленості по відношенню до неї з боку цих свідків та потерпілого є маловірогідними та непояснюваними діями, що вказує про неправдивість та вигаданість такої ситуації.

Навпаки, досліджений апеляційним судом диск із абонентськими з`єднаннями та складена на його підставі довідка УОТЗ ГУНП Житомирській області № 4710/18/02-2018 від 30.11.2018 зі схемою руху абонентів вказує про постійний комунікативний зв`язок як перед 06-07 жовтня 2017 року між ОСОБА_9 , водієм ОСОБА_17 та підприємцем ОСОБА_18 , так і безпосередньо 06, 07 жовтня 2017 року між бухгалтером ОСОБА_15 і ОСОБА_9 , яка телефонувала надалі водію ОСОБА_17 і надавала вказівки щодо отримання і подальшої долі відвантаженого цукру від Жданівського цукрового заводу .

При цьому доводи захисту про те, що водій ОСОБА_59 передавав цукор, який нібито належав не потерпілому, а ОСОБА_23 , і був прийнятий з Андрушівського цукрового заводу , не знайшли свого підтвердження та спростовані письмовими доказами (видатковими накладними, абонентськими з`єднаннями та схемою руху абонентів) та показами свідків.

Зокрема свідок ОСОБА_17 , який довгий час співпрацював з обвинуваченою та здійснював відвантаження цукру, підтвердив, що дійсно 6 - 7 жовтня 2017р. за вказівками обвинуваченої, забравши цукор від Жданівського заводу , розвозив його по точках.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_18 підтвердили, що закуповували у ОСОБА_9 цукор, який здебільшого доставляв водій ОСОБА_60 з заводу.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_26 зазначили, що в жовтні 2017 року водій ОСОБА_60 за попередньою домовленістю з ОСОБА_9 два дні підряд привозив 15 тон та 20 тон Жданівського цукру відповідно, і вони передавали їй гроші за більший обсяг товару. Але вона їх обманула та не довезла цукор.

Судом першої інстанції правильно надано оцінку показам свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_15 , які підтвердили про давню співпрацю з обвинуваченою ОСОБА_9 на усних домовленостях, яка закуповувала в них цукор в оптових обсягах та здійснювала торгівлю. Також вони підтвердили, що обвинувачена довгий час співпрацювала з водієм ОСОБА_17 , який з заводу забирав цукор та розвозив по точках, на які вказувала обвинувачена.

Також свідок ОСОБА_15 підтвердила, що після усної домовленості про укладення договору зберігання 48 тон цукру обвинуваченій вказаний об`єм цукру був відвантажений, однак кошти за нього вона не віддала.

У колегії суддів немає підстав сумніватись у показаннях свідків, оскільки усі вони були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Крім того, їх показання є чіткими, послідовними та взаємоузгодженими як між собою, так і з письмовими доказами, покладеними в основу вироку.

Зазначення у вироку суду в якості обвинувальних доказів протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.07.2019 не свідчить про формалізм з боку суду першої інстанції, про що помилково заявляє апелянт, оскільки такі докази є непрямими, та їх зміст само по собі не підтверджує здійснення шахрайських дій обвинуваченою, але опосередковано засвідчує той факт, що свідки ОСОБА_56 та ОСОБА_54 впізнали водія автомобіля ОСОБА_27 , який у жовтні 2017р приїжджав до смт. Романів та з автомобіля якого вони відвантажували цукор до ОСОБА_55 .

Інформація, що наявна у листі Бердичівського управління ГУ ДФС у Житомирській області від 17.04.2018 про те, що ОСОБА_9 перебуває на податковому обліку, як фізична особа-підприємець з 20.05.1993р., та протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 14.05.2019 та від 02.07.2019 з додатками щодо руху коштів по рахунках, що належать обвинуваченій, не є доказами, що виправдовують ОСОБА_9 , про що йдеться в апеляційній скарзі, та не свідчить про те, що обвинувачена фактично станом на осінь 2017 року зупинила підприємницьку діяльність через відсутність руху коштів по рахунках, а лише вказує про уникнення офіційних способів безготівкових розрахунків та отримання доходу від підприємницької діяльності готівковими коштами, що також підтвердили свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 та ОСОБА_60 , які зазначали про розрахунок в ході співпраці виключно в готівковій формі. Крім того інтенсивність дзвінків та телефонних з`єднань ОСОБА_9 із водієм ОСОБА_61 та підприємцем ОСОБА_18 додатково вказує про ділову підприємницьку активність з боку ОСОБА_9 на момент вчинення злочину.

Той факт, що в Договорі відповідального зберігання № 1 від 06.10.2017 та в Акті приймання передачі продукції за договором зазначені паспортні дані замість коду ЄДРПОУ обвинуваченої ОСОБА_9 як фізичної особи-підприємця, не спростовує вини обвинуваченої та справжність паспортних даних, які остання надала свідку ОСОБА_15 для підготовки проєкту вищевказаного договору. Отримання свідком вказаних даних обвинуваченої незаконним шляхом стороною захисту не надано.

Неможливість встановлення точної дати створення свідком ОСОБА_15 документів, а саме: Договору №1 від 06.10.2017 та Акту приймання-передачі, що, на думку сторони захисту, призвело до знищення доказів, які виправдовують обвинувачену, спростовуються актом на списання основних засобів від 31.05.2019 та наказом №20 голови СФГ « ОСОБА_12 » від 31.05.2019, яким ноутбук Асус, за допомогою якого виготовлявся проєкт угоди, списаний в результаті фізичного зносу (а.с.71-72 том 2). Вказане жодним чином не спростовує доведеність вини обвинуваченої, яка підтверджується сукупністю інших доказів.

Посилання захисника на відсутність будь-якої комунікації між ОСОБА_9 та Білінськими також спростовується довідкою УОТЗ ГУНП в Житомирській області № 4710/18/02-2018 від 30.11.2018, відповідно до якої в ході аналізу наявної на оптичному диску інформації та схемою руху встановлено, що за період часу 00:00 год 06.10.2017 по 23:59 год 07.10.2018 користувачі абонентських номерів : НОМЕР_3 ( ОСОБА_9 ) та НОМЕР_5 ( ОСОБА_15 ) з`єднувалися між собою (а.с.89-95 том 1).

Доводи захисника про відсутність у обвинуваченої та її родини складських приміщень, які дозволяли б здійснювати зберігання цукру в оптових обсягах не спростовує доведеність вини ОСОБА_9 , яка в ході судового розгляду власне сама і підтвердила, що її основним видом діяльності було посередництво у сфері оптової торгівлі цукром, що дозволяло їй вдало здійснювати свою діяльність без укладання договорів та фактичного володіння складськими приміщеннями, із використанням, наприклад, короткострокових усних домовленостей по оренді чужих складських приміщень.

Прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_13 щодо злочину, вчиненого відносно СФГ « ОСОБА_12 » та залучення фермерського господарства в якості потерпілого у кримінальному провадженні не є порушенням кримінально-процесуального закону, як на те помилково вказує сторона захисту, з огляду на наступне.

Потерпілим, відповідно до статті 55 КПК України, може бути як фізична особа, так і юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

ОСОБА_13 відповідно до правовстановлюючих документів, наявних у матеріалах справи, є членом (засновником) та головою фермерського господарства « ОСОБА_12 » та має право без довіреності представляти інтереси перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону.

З огляду на те, що цукор, яким незаконним шляхом заволоділа ОСОБА_9 , належав фермерському господарству « ОСОБА_12 », тому подання заяви від керівника і залучення даного господарства в якості потерпілого є обґрунтованим та відповідає обставинам справи.

Крім того, ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.06.2020 було повернуто обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні для усунення недоліків, що полягали у відсутності у матеріалах справи відомостей (постанов слідчого) та заяв про залучення Селянського (фермерського) господарства " ОСОБА_12 " та вчинення щодо нього кримінального правопорушення або заяви про залучення його до провадження як потерпілого, що, на думку суду першої інстанції, було обов`язковим для виникнення прав і обов`язків потерпілого відповідно до ст. 55 КПК України, та свідчило про порушення п. 3) ч. 2 ст. 291 КПК України. Тому вчинення в подальшому слідчим таких процесуальних дій по залученню потерпілого СФГ « ОСОБА_12 » було прямо приписано ухвалою суду.

Сторона обвинувачення після постановлення судом ухвали про повернення прокурору обвинувального акту і до звернення до суду з обвинувальним актом, які приведено у відповідність до вимог КПК, має право виконати лише ту сукупність процесуальних дій, які є необхідними для приведення цього акту чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду.

Якщо сторона обвинувачення після повернення обвинувального акту проводила слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії та/або приймала процесуальні рішення, які не є необхідними для приведення цього акту чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду, то отримані у кримінальному провадженні за результатами здійснення таких дій докази повинні визнаватись недопустимими, як отримані після закінчення досудового розслідування.

Прокурор може повторно звернутися до суду із обвинувальним актом чи клопотанням в межах розумного строку, без невиправданих затримок у часі, після закінчення виконання процесуальних дій, які були необхідними на виконання ухвали суду для приведення цього акту чи клопотання у відповідність до вимог КПК і подальшого звернення з ними до суду.

Зазначене узгоджується з висновками, зробленими об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду в постанові від 15 квітня 2024 року у справі № 753/25892/21.

Прокурор, усуваючи недоліки, визначені в ухвалі суду, по вказаному кримінальному провадженню вчинив конкретні дії, необхідні для виправлення недоліків обвинувального акту, визнавши потерпілим СФГ « ОСОБА_12 », тобто привів його у відповідність вимогам КПК, як приписував місцевий суд, здійснивши процесуальні дії, прямо передбачені в ухвалі про повернення обвинувального акту.

Жодних інших слідчих (розшукових) дій або негласних слідчих (розшукових) дій у вказаному кримінальному провадженні не проводилося.

Відновлення досудового розслідування для належного залучення в якості потерпілого СФГ « ОСОБА_12 » на виконання ухвали місцевого суду про повернення обвинувального акту не суперечить вимогам КПК, не є порушенням процесуальних прав обвинуваченої та не спростовує доведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Так само не можна вважати слушними доводи захисту про порушення процесуальних норм в ході повторного отримання судом справи та присвоєння їй первинного єдиного унікального номеру. З цього приводу варто відзначити, що ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 червня 2020 року повернуто прокурору для усунення недоліків обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 за ч.4 ст.190 КК України (ЄУН 274/4958/19) (а.с.130 том 2).

Після усунення недоліків та повторного направлення обвинувального акту відносно ОСОБА_9 справа була передана тому ж складу суду під тим же єдиним унікальним номером справи (274/4958/19) на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.07.2020, що не суперечить положенням ст.35 КПК України та Положенню про автоматизовану систему документообігу суду, зважаючи на диспозитивність засад використання автоматизованої системи документообігу Бердичівського міськрайонного суду , якими можуть бути врегульовані подібні питання та можливість розподілу судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді під тим же номером.

Посилання захисника на неможливість покладення в основу вироку письмових доказів, в яких не міститься прізвище та інші дані обвинуваченої, не є спроможними, оскільки такі докази можна вважати непрямими, та в сукупності з іншими доказами, зокрема показами свідків, створюють для суду єдину картину її причетності до вчинення шахрайських дій по відношенню до потерпілого та підтверджують наявність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Твердження апелянта про безпідставність покладення у вирок місцевим судом довідки УОТЗ ГУНП в Житомирській області від 30.11.2018 про абонентські з`єднання, яка нібито всупереч статті 23 КПК не досліджувалася головуючим суддею ОСОБА_1 , є неспроможними. Як вбачається з журналу судового засідання, дослідження даного доказу відбувалось попереднім складом суду за головуванням судді ОСОБА_62 , і після зміни головуючого на стадії судового слідства суддя ОСОБА_1 , попередньо ознайомившись з ходом судового провадження та наявними матеріалами, які тривалий час були в провадженні колишнього головуючого, та з`ясувавши думки сторін, які не наполягали на новому проведенні процесуальних дій, що вже були здійсненні судом до заміни судді, за відсутності у них клопотань, прийняла процесуальне рішення про недоцільність розпочинати судовий розгляд з початку та здійснювати повторно всі процесуальні дії, які вже здійснювалися під час судового розгляду до заміни судді. Такі дії головуючого судді відповідають конкретним обставинам справи, не порушують принцип безпосередності дослідження доказів та повністю узгоджуються із положеннями статті 319 КПК. Крім того, під час подальшого судового слідства клопотань про повторне дослідження такого доказу сторона захисту не заявляла, мала можливість висловлювати доводи в ході судового слідства та в підсумку в судових дебатах, і за результатами розгляду вказана інформація була остаточно досліджена суддею в нарадчій кімнаті при постановленні вироку, про що надано відповідну оцінку.

Посилання захисника на обмеження її можливості проголосити вступну промову, суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 349 КПК після виконання дій, передбачених ст. 348 цього Кодексу, головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови. У вступній промові зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони.

Зі змісту апеляційної скарги захисника слідує, що остання, посилаючись на вказане, не наводить переконливих мотивів, яким саме чином, на її думку, зазначене порушення перешкодило або могло перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, з огляду на те, що адвокат не був позбавлений процесуальної можливості висловити свою думку та аргументувати позицію сторони захисту під час судового розгляду та на стадії судових дебатів, а також оскаржити рішення місцевого суду в апеляційному порядку.

Також з журналу судового засідання вбачається, що після оголошення прокурором обвинувального акту, встановлення особи обвинуваченої та з`ясування її відношення, сторонам була забезпечена можливість запропонувати порядок дослідження доказів, та не обмежено у нагоді висловити їх позицію вцілому та закцентувати увагу на докази, якими сторона підтверджуватиме наведені нею обставини. Тому істотних порушень процесуального закону в ході судового розгляду судом першої інстанції не допущено.

Беручи до уваги зазначене, апеляційний суд не вбачає необхідності для скасування вироку суду першої інстанції із наведених вище підстав, на які посилається захисник, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою.

Схожа правова позиція викладена в Постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 17.07.2025 у справі № 308/1223/24 (провадження № 51-5113км24).

Зауваження захисника про незаконність прийняття від прокурора в підготовчому засіданні та долучення судом першої інстанції до матеріалів справи двох томів письмових доказів разом з протоколами допиту свідків, не є такими, що порушують кримінально-процесуальні норми з огляду на таке.

Документи, інші матеріали, надані суду під час судового провадження його учасниками, судові рішення та інші документи і матеріали, що мають значення для цього кримінального провадження, відповідно до статті 317 КПК, долучаються до обвинувального акта і є матеріалами кримінального провадження (кримінальною справою).

Відповідно до частини 4 статті 96 КПК свідок може бути допитаний щодо попередніх показань, які не узгоджуються із його показаннями. Як правильно наголошує захисник суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих під час досудового розслідування в судовому засіданні (ч. 4 ст. 95 КПК України). Але у певних ситуаціях, обумовлених зміною раніше наданих обвинуваченим чи свідком показань, ефективним засобом з`ясування істини, відповідно до наведених норм частини 4 ст.95 КПК, може бути використання під час судового допиту показань, наданих допитуваним на досудовому слідстві.

Водночас, використання суб`єктами судового допиту показань обвинуваченого, свідків, одержаних на досудовому слідстві, законом не заборонено. Ба більше, суд і сторони кримінального провадження, поряд з іншими матеріалами досудового розслідування, мають право використати такий криміналістичний засіб та в ході судового допиту оперувати показаннями обвинуваченого чи свідків, зафіксованими в протоколах слідчих допитів з метою викриття брехні або подолання забування.

За цих умов долучення до справи разом із іншими письмовими доказами протоколів досудового допиту свідків не свідчить про процесуальні порушення з боку місцевого суду, тим більше, що вказані покази свідків в ході судового розгляду не оголошувалися, і судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 23, ч.4 ст.96 КПК в основу вироку були покладені лише показання свідків, які надані суду безпосередньо.

Зауваження захисту на неповноту судового розгляду через відсутність детального аналізу судом першої інстанції протоколів тимчасового доступу до речей та документів про з`єднання абонентських номерів ПрАТ « Київстар » та ТОВ « Лайфселл » з додатками, суд вважає неслушними, оскільки суд досліджував вказані докази належним чином в присутності усіх учасників процесу та в змагальному порядку надавав можливість висловити доводи, і в сукупності з іншими доказами поклав ці докази в основу обвинувального вироку. Недостатнє обґрунтування мотивів суду при покладенні доказу у вирок не може бути підставою для скасування вцілому обґрунтованого вироку. Крім того, інформація, яка міститься на долучених оптичних носіях, не є ключовим доказом, який би міг виправдовувати ОСОБА_9 , через неможливість встановлення походження відображених на дисках абонентських номерів НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , на які здійснювалися вхідні дзвінки в період з 01.09.2017 по 31.10.2017.

Апеляційним судом не встановлено порушення права на захист обвинуваченої в ході проведення досудового розслідування шляхом ненадання слідчим матеріалів для ознайомлення після проведеного обшуку у ОСОБА_9 , оскільки вказане право на ознайомлення зрештою було реалізоване стороною захисту на підставі ухвали слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28.03.2019, якою зобов`язано слідчого надати адвокату матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню (а.с.154-157 том 1). Стосовно даного порушення прав ОСОБА_9 , то воно було своєчасно усунуто шляхом задоволення скарги слідчим суддею та реагування слідчого із наданням реальної можливості ознайомитися із матеріалами кримінального провадження попри те, що ОСОБА_9 ще не була у статусі підозрюваної особи.

Також не можна вважати порушенням права на захист постановлення слідчим суддею Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 25.04.2019 ухвали про надання тимчасового доступу до інформації, яка міститься у володінні АТ « Ідея Банк » щодо руху коштів по банківському рахунку, оскільки в ході досудового розслідування слідчий діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений КПК, адже вказана інформація є банківською таємницею та мала значення для проведення всебічного, повного та неупередженого розслідування (а.с.172-173 том 1).

Стосовно зауважень захисту про процесуальні порушення у випадку відмови слідчого допитати свідків в присутності захисника та без відеофіксації і одночасного допиту свідків суд відзначає наступне.

Так, на етапі досудового розслідування слідчий проводив допит свідків. Захисник звернувся до слідчого із клопотанням про додатковий допит свідків в його присутності. За результатами розгляду клопотання захисника слідчим була винесена постанова про відмову у додатковому допиті свідків обвинувачення в присутності захисника у зв`язку із відсутністю необхідності таких дій та наявністю результатів первинних допитів. Будь-яких скарг та ухвал слідчого судді з цього приводу не заявлялось і не виносилось.

Нормами кримінального процесуального закону не передбачений обов`язковий допит свідків в присутності захисника підозрюваної, а отже вказане не свідчить про істотну неповноту чи порушення КПК України, та не може бути підставою для скасування вироку. Крім того, в ході судового слідства в повному обсязі був забезпечений принцип змагальності сторін та всі вказані свідки наново допитувалися в присутності захисника обвинуваченої, здійснювався їх перехресний допит, ставилися захисником питання, і саме ці покази покладені в основу вироку.

Також стороною захисту не наведено будь-якої мотивації того, яким чином проведення одночасного допиту ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_22 вплинуло б на хід досудового розслідування та вказувало б на невинуватість ОСОБА_9 . Більше того використання такого (одночасного) способу допиту осіб було можливим і на стадії судового розгляду, але сторона захисту не скористалась вказаним правом під час судового розгляду, що вказує про недоцільність застосування з тактичної точки зору, зважаючи також на кардинальну розбіжність позиції ОСОБА_9 , яка цілковито заперечувала будь-які стосунки, контакти та спілкування із СФЛ « ОСОБА_12 », ОСОБА_22 та ОСОБА_13 . Тому реальної потреби у проведенні такої слідчої дії, як одночасний допит свідка та ОСОБА_9 , в дійсності не було.

Крім цього суд вважає, що відмова свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_18 від проведення відеофіксації в ході одночасного допиту осіб не свідчить про їх відмову від давання пояснень, та не може бути підставою для скасування обвинувального вироку. Тим більше, що з матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування одночасний допит свідка ОСОБА_15 та підозрюваної ОСОБА_9 відбувся, але без відеофіксації, що не є істотним порушенням процесуальних норм та статті 107 КПК, зважаючи на прийняте рішення слідчим, який вважав можливим провести допит без відеофіксації (т.2 а.с.22). Також в ході досудового розслідування вдало із застосуванням відеофіксації був проведений одночасний допит свідка ОСОБА_17 та підозрюваної ОСОБА_9 (т.2 а.с.30).

Апеляційним судом не встановлено порушень кримінального процесуального закону під час допиту свідків слідчим, зняття останнім питань, а також шляхом відмови слідчого з`ясувати зв`язки Білінських та ОСОБА_25 , які, на думку захисту, придумали спільний задум про незаконне притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, оскільки вказане не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, та розцінюється як спосіб захисту.

Витребування слідчим на стадії досудового розслідування інформації з Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області про наявність цивільних справ, де відповідачем є обвинувачена, не свідчить про порушення норм КПК України та не є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Також встановлено, що на стадії підготовчого судового засідання судом першої інстанції обґрунтовано розглянуто всі клопотання сторони захисту щодо неналежного змісту обвинувального акту та про повернення обвинувального акту, і вмотивованою ухвалою від 16.04.2021, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції, призначене кримінальне провадження до судового розгляду в межах висунутого обвинувачення, а отже доводи захисника в цій частині є необґрунтованими.

Неможливість подальшого допиту голови СФГ ОСОБА_13 в межах судового розгляду щодо обставин знищення доказів (ноутбука) не може свідчити про порушення кримінального процесуального закону, оскільки вказані обставини встановлені в ході допиту інших свідків, зокрема ОСОБА_15 , яка є бухгалтером, та дослідження письмових доказів, тому суду першої інстанції наданий був достатній обсяг доказів для перевірки цих фактів та доведеності вини обвинуваченої.

Дослідження в ході судового розгляду диску «телефонної розмови Тонкевич з ОСОБА_15 » не є процесуальним порушенням, оскільки судом першої інстанції за результатами сукупного аналізу та оцінки доказів в нарадчій кімнаті вказаний доказ визнано недопустимим на користь сторони захисту.

Також оголошення показань померлого свідка ОСОБА_63 не свідчить про процесуальні порушення судом першої інстанції, як на тому помилково наполягає захист, оскільки такі покази свідка не були прийняті судом до уваги при прийнятті вироку і в результаті визнані недопустимим доказом на користь сторони захисту.

Прийняття місцевим судом рішення про відкладення розгляду справи через неможливість доставки свідка сторони обвинувачення, що, на думку сторони захисту, є фактичним розшуком свідка судом на користь представника потерпілих, не є порушенням норм кримінально-процесуального закону, а свідчить лише про дотримання судом вимог статті 327 КПК та вжиття ним законних та розумних заходів для забезпечення явки свідка та надання, в першу чергу, прокурору можливості доставити свого свідка в судове засідання для допиту.

Не є прийнятними і доводи сторони захисту про те, що місцевим судом формально перераховані докази без надання їм оцінки, оскільки суд першої інстанції, встановивши, що у даній справі надані достатні докази для доведення вини обвинуваченої, у повній відповідності до ст.374 КПК виклав у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_9 , навів докази, надані сторонами, здійснив їх оцінку у відповідності до ст.94 КПК, зазначивши, що вони як кожен окремо, так і в їх сукупності доводять вчинення обвинуваченою інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Апеляційним судом не встановлено очевидного ігнорування доводів захисту та відсутності обґрунтування у вироку місцевого суду щодо порушень кримінально-процесуального закону з боку органу досудового розслідування та прокурора, оскільки в нарадчій кімнаті при постановленні вироку судом першої інстанції розглянуто скаргу захисника в порядку ст.303 КПК України на дії слідчого та прокурора та обґрунтовано відмовлено у задоволенні скарги.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що докази в рамках кримінального провадження у своїй сукупності не є достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Що стосується своєчасності подання цивільного позову СФГ « ОСОБА_12 » та правильності рішення суду, то ст.128 КПК України передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, а цивільний позов в інтересах держави може пред`являти прокурор.

Як вбачається з матеріалів провадження та технічного запису судового засідання, представником потерпілого до оголошення прокурором обвинувального акту повідомлено головуючому про бажання та намір подати цивільний позов в кримінальному провадженні. Водночас з метою невідкладення розгляду справи представником потерпілого висловлено пропозицію оголосити обвинувальний акт та потім подати позов, що було схвалено головуючим. Після оголошення прокурором обвинувального акту, судом першої інстанції відкладено розгляд справи для можливості надання представнику потерпілого подати цивільний позов.

До наступного засідання було заявлено такий позов через канцелярію суду та вручено обвинуваченій та захиснику. Тобто такий порядок подачі позову був узгоджений головуючим у справі та прийнятий до розгляду із кримінальним провадженням. Разом з тим, вказане порушення не може бути визнане істотним, адже стороні захисту протягом більш ніж 5 років розгляду справи було забезпечено реальне право для підготовки до позову та висловлення власних заперечень. В іншій частині приписів процесуального закону (ст.ст.61, 127, 128, 129 КПК України) позов подано і розглянуто без порушень. По суті позовних вимог рішення прийнято правильно відповідно до ст.ст. 22, 23, 1167,1168 ЦК України.

Крім цього, захисник в апеляційний скарзі просила повторно дослідити докази, на які посилається суд у вироку, оскільки, на її думку, вони досліджені неповно.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 16 березня 2021 року в справі №154/2975/17, від 21 грудня 2022 року в справі №759/5737/17, від 28 червня 2023 року у справі №210/4031/17, сам по собі факт незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. За відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Оскільки стороною захисту не доведено і апеляційний судом не встановлено, що докази, про повторне дослідження яких просить захисник, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, клопотання захисника про повторне дослідження доказів колегією суддів з урахуванням думки учасників кримінального провадження відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України залишено без задоволення.

На переконання колегії суддів при розгляді кримінального провадження суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального та кримінального закону, розглянув кримінальне провадження повно, всебічно та неупереджено. Порушень вимог закону при цьому не допустив. Надав всім зібраним доказам належну правову оцінку.

Суд першої інстанції дослідивши зібрані по кримінальному провадженню докази дійшов правильного висновку у вироку, що вина обвинуваченої у вчиненні інкримінованого злочину повністю підтверджується вищевказаними зібраними по кримінальному провадженню доказами, які є належними та допустимими, взаємоузгоджуються між собою та повністю підтверджують вину ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Таким чином, встановлено достатність та взаємозв`язок беззаперечних доказів, які вказують на наявність причинно-наслідкового зв`язку між умисними протиправними діями обвинуваченої ОСОБА_9 , яка, здійснюючи підриємницьку діяльність, попередньо домовившись з бухгалтером СФГ « ОСОБА_12 », з яким працювала тривалий час та закуповувала цукор для подальшої реалізації, про укладення договору про відповідальне зберігання цукру масою 48 тон надала паспортні дані для створення такого договору в електронному форматі. В подальшому водій ОСОБА_17 за вказівкою обвинуваченої забрав вказаний цукор з заводу та відвантажив підприємцям. Але ОСОБА_9 , відмовившись підписувати договір на підставі усних попередніх домовленостей з СФГ « ОСОБА_12 », зловживаючи довірою, заволоділа майном СФГ « ОСОБА_12 » та реалізувала 48 тон цукру, чим заподіяла потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 528 тисяч грн.

Доводи сторони захисту про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості є необґрунтованими виходячи з наступного.

Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, питання стосовно призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Так, санкція ч. 4 ст. 190 КК (у редакції, яка діяла станом на час вчинення злочину) передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

В ході призначення покарання місцевий суд врахував особу обвинуваченої ОСОБА_9 , яка раніше не судима, має постійне місце проживання, на обліку в лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має ІІ групу інвалідності. Також при призначенні покарання місцевим судом враховано думку потерпілої сторони, якій не відшкодовані збитки, і які просили призначити суворе покарання у виді позбавлення волі, з тих підстав, що обвинувачена не розкаялась та не відшкодувала шкоду. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання судом не встановлено.

Врахувавши всю сукупність наведених обставин, даних про особу обвинуваченої, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 190 КК у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи повну відсутність каяття та повне заперечення своєї очевидної протиправної поведінки, яка мала наслідком вчинення тяжкого злочину, невідшкодування заподіяної матеріальної шкоди, призначене ОСОБА_9 основне покарання у виді реального відбування позбавлення волі з конфіскацією майна, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Неналежний стан здоров`я ОСОБА_9 та ряд хронічних та вікових захворювань не може бути підставами на цей момент для зміни призначеного їй покарання та застосування статті 75 КК України з призначенням випробувального терміну.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що стороною захисту не надано доказів, що підтверджують наявність у ОСОБА_9 ряду захворювань, в тому числі, які передбачені у «Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», що унеможливлює реальне відбуття покарання.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 84 КК у випадку тяжкої хвороби засуджена особа може бути звільнена від покарання або його відбування в порядку статей 537, 539 КПК на стадії виконання вироку.

Крім зазначеного, апеляційний суд не погоджується із аргументами сторони захисту про формальний підхід суду та неврахування ним досудової доповіді органу пробації.

Відповідно до ст. 314-1 КПК досудова доповідь складається представником уповноваженого органу з питань пробації з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання. Така доповідь для суду має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, місцевий суд взяв до уваги зміст досудової доповіді та усі обов`язкові обставини, що визначені законом України про кримінальну відповідальність, і призначив правильне покарання.

Апеляційний суд вважає, що покарання ОСОБА_9 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, за результатами судового розгляду повно, всебічно, об`єктивно і неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, з точки зору належності, допустимості та достовірності оцінив кожний доказ та дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегією суддів не виявлено.

Інших доводів щодо наявності істотних порушень кримінального процесуального закону України, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції, вмотивованість висновків цього суду, стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

У задоволені апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 відмовити.

Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді: