Номер провадження: 11-кп/813/1512/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 16.01.2026, якою під час судового розгляду к/п №0000778 від 15.07.2025 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Брешія Італія, громадянина респ. Італії, з вищою освітою, неодруженого, журналіста, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого без реєстрації: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 16.03.2026 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 16.03.2026 включно, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати на цій стадії к/п стосовно ОСОБА_8 , неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу та оскільки інкримінований злочин призвів до загибелі людини, суд 1-ої інстанції вирішив не визначати обвинуваченому розмір застави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою та вважає її необґрунтованою, оскільки:

- обвинувачений ОСОБА_8 прибув до України з благодійною та волонтерською місією з метою зйомки документального фільму про реальні події збройної агресії рф проти України для європейського суспільства та залишати України не мав жодного наміру, а натомість він пройшов курс тактичної медицини та отримав сертифікат медичної підготовки батальйону «Госпітальєри», до якого мав намір вступити як бойовий медик і доброволець для допомоги особам, постраждалим від воєнних дій в зоні бойових зіткнень, чим проявляв свою громадянську позиції щодо війни в Україні;

- обвинувачений не має судимостей, вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, обвинувачується у вчиненні хоч і тяжкого, але необережного злочину, має захворювання, що потребує постійного прийому медичних препаратів, спрямованих на нормалізацію його ментального стану, за рецептом лікаря. Після ДТП та затримання його психологічний стан значно погіршився у зв`язку із усвідомленням ним наслідків інкримінованого йому діяння та в умовах позбавлення волі у чужій для нього країні та у взагалі невідомому йому мовному та соціокультурному середовищі;

- в ході неодноразових допитів на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, щиро покаявся та дуже співчуває з приводу трагічної події, винуватцем якої він став. На даний час повністю відшкодував завдану матеріальну та моральну шкоду усім потерпілим.

- судом 1-ої інстанції було необґрунтовано відкинуто та не враховано матеріали, що характеризують підозрюваного ОСОБА_8 , а саме характеристики з місця проживання в країні проживання респ. Італія, характеризуючі матеріали від побратимів, з якими він проходив курс бойового медика, згідно яких він характеризується надзвичайно позитивно, як особа, яка жодного разу не була помічена за асоціальною поведінкою, або порушенням закону в Італії та Україні, також як особа, яка не була помічена за шкідливими звичками та взагалі не вживає алкоголь у повсякденному житті;

- ризик втечі не може бути встановлений лише на підставі суворості можливого вироку. Сама по собі приналежність обвинуваченого до громадянства іншої країни не свідчить про його намір переховуватись від слідства та ставить його у заздалегідь невигідне становище порівняно з громадянами України, щодо яких така мотивація існування ризику втечі не була б використана. На цій стадії судового розгляду, ризик переховування підозрюваного і його втечі за кордон цілком може бути знівельоване покладенням на нього обов`язку здати на зберігання свій паспорт і не відлучатись за межі м. Одеса без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином шляхом невиконання або неналежного виконання обов`язків, покладених на нього в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд не обґрунтував у тексті оскаржуваної ухвали, формально зазначивши про його існування;

- 30.12.2025 подано клопотання про зміну запобіжного заходу, яке не було розглянуто судом у судових засіданнях, що відбулись 07 та 16.01.2026. У тексті оскаржуваної ухвали суд зазначив про цей факт, однак не вирішив клопотання по суті, не надав оцінки доводам та аргументам, вказаним у ньому, та не зазначив результат його розгляду у резолютивній частині оскаржуваної ухвали.

За таких обставин захисник ОСОБА_7 просить змінити оскаржувану ухвалу та встановити обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі від 30 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

За обставинами, викладеними в обвинувальному акті Августо Бондіо, керуючи автомобілем Volkswagen golf plus в стані алкогольного сп`яніння здійснював рух зі швидкістю 77 км/год, не обрав безпечну дистанцію та допустив наїзд на задню частину мотоциклу BMW, під керуванням ОСОБА_9 , який зупинився попереду, у попутному напрямку у цій же смузі руху, перед регульованим пішохідним переходом на червоний (забороняючий рух) сигнал світлофора, що призвело до відкидання мотоциклу вперед, його перекидання, падіння мотоцикліста на дорожнє покриття, в результаті чого ОСОБА_9 помер на місці.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Санкція ч. 3 ст. 286-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 10 років, що є тяжким злочином відповідно до класифікації ст. 12 КК України.

Тобто, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину та йому загрожує суворе покарання, що не може залишатися без уваги суду при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Відповідно до сформованої практики ЄСПЛ, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, а також належністю обвинуваченого до громадянства іншої країни, що додатково підтверджує існування вказаного ризику.

При цьому, апеляційний суд враховує, що в результаті вчинення інкримінованого злочину, який хоч і являється неумисним, загинула людина, що обумовлює наявність суспільного інтересу в цій справі, що також обов`язково має враховуватися судом при оцінці ступеню ризиків в к/п.

Отже, з врахуванням специфіки інкримінованого діяння, наслідків його вчинення смерть потерпілого, обставини ДТП, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, особи обвинуваченого, який належить до громадянства іншої держави, не має постійного зареєстрованого місця проживання на переконання апеляційного суду, вказане в сукупності підтверджує наявність в цьому к/п ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, актуальність яких не зменшилася на цій стадії к/п та є достатньою підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Апеляційний суд зауважує, що належність обвинуваченого ОСОБА_8 до громадянства іншої країни не є єдиною підставою для встановлення ризиків в цьому к/п та продовження йому строку дії запобіжного заходу, а додатково підтверджує їх існування. При цьому, необхідність продовження строку дії з/з була встановлена за наявності сукупності вище вказаних умов, що на переконання апеляційного суду стало достатнім для задоволення відповідного клопотання прокурора. З огляду на вказане, доводи захисника про те, що приналежність обвинуваченого до громадянства іншої країни ставить його у заздалегідь невигідне становище в порівнянні з громадянами України є безпідставними.

При цьому, так як в результаті вчинення інкримінованого діяння настала смерть людини, на думку апеляційного суду, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку не визначати обвинуваченому розмір застави на підставі п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, яким прямо передбачено право суду не визначати розмір застави у к/п щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Апеляційний суд враховує посилання захисника щодо наявності позитивних характеристик обвинуваченого ОСОБА_8 , що також виразилось в меті прибуття до України зайняття волонтерською діяльністю під час дії воєнного стану, проходження курсу тактичної медицини, відсутність в нього судимостей, наявність позитивних характеристик від побратимів в Україні та інше, разом з тим, в контексті обставин цього к/п вказане не нівелює вище встановлені ризики, а тому не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Доказів щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема його погіршення, сторона захисту апеляційному суду не надавала, при цьому сам суд апеляційної інстанції при перегляді ухвали суду про продовження строку дії запобіжного заходу не наділений повноваженнями відшукувати докази, що унеможливлює надання оцінки апеляційним судом відповідним доводам.

Визнання вини, співпраця з правоохоронними органами, щире каяття, відшкодування шкоди потерпілим, будуть оцінені судом за результатами розгляду обвинувального акту та ухвалення судового рішення по суті справи при визначенні виду покарання, однак з врахуванням предмету розгляду апеляційного суду та обставин к/п, вказане не є підставами для зміни виду запобіжного заходу.

Відсутність в резолютивній частині ухвали висновку суду про заявлене клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу в даному випадку належить до формальних порушень, не являється істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, не спростовує правильного висновку про задоволення клопотання прокурора та не є підставою для скасування обґрунтованої ухвали суду, при цьому суд дослідив доводи захисника та надав їм оцінку в мотивувальній частині ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 .

Водночас, колегія суддів зауважує, що ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду на вимоги ч. 4 ст.28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Аналіз зазначених положень свідчить, що розумність строків кримінального провадження встановлено законодавцем задля забезпечення гарантій особи від необґрунтованого та надмірного затягування кримінального провадження стосовно неї з метою забезпечення прав цієї особи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд, загалом погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції щодо наявності правових підстав для продовження строку тримання під вартою з метою забезпечення імперативних завдань кримінального провадження, в той же час звертає особливу увагу суду 1-ої інстанції на те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин. Інкриміноване діяння мало місце 14.07.2025, обвинувальний акт переданий до суду для розгляду 19.09.2025, на теперішній час розгляд кримінального провадження не завершено, при цьому обвинувачений вже тривалий час утримується під вартою.

Відтак, апеляційний суд, не втручаючись у процес здійснення правосуддя судом 1-ої інстанції, з врахуванням категорії інкримінованого діяння та тривалого утримування обвинуваченого під вартою, звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових та дієвих заходів для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України в розумні строки.

Водночас, апеляційний суд нагадує суду 1-ої інстанції про те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підставою дисциплінарної відповідальності судді є безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку встановленого законом.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 16.01.2026, якою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 16.03.2026 включно, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових та дієвих заходів для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України в розумні строки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4