Справа №950/2818/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/354/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - про приведення вироку у відповідність до нового закону, який звільняє від покарання або пом`якшує його
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 950/2818/23 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 12.02.2025 про відмову у звільненні від кримінальної відповідальності,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить змінити відносно нього вирок за ч. 4 ст. 185 КК на підставі закону про декриміналізацію та звільнити його від кримінальної відповідальності, оскільки жоден з епізодів вчиненого ним кримінального правопорушення не перевищує 3000 грн і більше не вважається злочином.

17.01.2025 ОСОБА_8 звернувся до Лебединського районного суду Сумської області з клопотанням про звільнення його від відбування призначеного покарання за вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17.10.2023 за ч. 4 ст. 185 КК у зв`язку з декриміналізацією цього діяння.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 12.02.2025 відмовлено ОСОБА_8 у задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що питання про звільнення від покарання подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, тому розгляд зазначеного засудженим клопотання не підсудний Лебединському районному суду Сумської області, так як останній не відбуває покарання на цій території.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи засудженого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив звільнити його від кримінальної відповідальності, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень. При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до КК та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ст. 3 КК).

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, такій засаді судочинства як законність (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ст. 9 КПК), згідно якої під час кримінального провадження суддя/суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства; закони та інші нормативно- правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК; при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Високий Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 пп. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (рішення від 23.09.1998, п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія; вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Так, вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17.10.2023 затверджено угоду, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_8 про визнання останнім винуватості, ОСОБА_8 цим вироком визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і йому із застосуванням ст. 69 КК призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, ОСОБА_8 призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Вказаний вирок набрав законної сили і звернутий до виконання у встановлений кримінальним процесуальним законом спосіб, а компетентним органом виконання кримінальних покарань засудженому визначено відбувати призначене судом покарання в державній установі виконання показань.

Засуджений ОСОБА_8 самостійно звернувся до Лебединського районного суду Сумської області із клопотанням про звільнити його від кримінальної відповідальності внаслідок декриміналізації діянь, за вчинення яких він був засуджений вироком Лебединського районного суду Сумської області від 17.10.2023.

Здійснивши розгляд вказаного вище клопотання засудженого і відмовивши у його задоволенні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання має розглядатись виключно за місцем відбування засудженим покарання, що є цілком обґрунтованим та відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ч. 2 ст. 539 КПК, оскільки розгляд клопотання ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання не віднесено до територіальної юрисдикції Лебединського районного суду Сумської області, так як засуджений не відбуває покарання на території, що віднесена до юрисдикції Лебединського районного суду Сумської області.

Тобто, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених КПК; особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання; призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону, а у разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими ч. 1 ст. 72 КК (ч. 1-3 ст. 74 КК).

Під час виконання вироків питання про звільнення від покарання у випадках, передбачених ч. 2 і 3 ст. 74 КК, має право вирішувати, крім іншого, суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК (п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК), а клопотання (подання) про звільнення від покарання подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок (п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК). При цьому засуджені до позбавлення волі особи відбувають покарання у колоніях (ст. 86 КВК), тому після набрання вироком законної сили, компетентним органом було визначено засудженому ОСОБА_8 місце відбування призначеного покарання в ДУ «Темнівська виправна колонія № 100», яка знаходиться по вул. Харківській, 3 в с. Темнівка Харківській області.

Іншого порядку вирішення цього питання кримінальним процесуальним законом не передбачено, а у разі необхідності вирішення питання про звільнення від покарання у випадках, передбачених ч. 2, 3 ст. 74 КК, клопотання про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, повинно подаватись до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, а саме за місцем знаходження відповідного місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого перебуває відповідна державна установа виконання покарань, визначена засудженому компетентним органом як місце відбування ним призначеного судом покарання.

Враховуючи положення ст. 2, 9 КПК щодо обов`язку суду неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є належним чином обґрунтованою та вмотивованою, внаслідок чого це судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 12.02.2025 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4