ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7497/25 (1-кп/642/665/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2522/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Холодногірського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2025 року, -

УСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою судом задоволено клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання в закладі з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку.

Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання в закладі з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, а саме в медичному закладі Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», що знаходиться за адресою: 49006, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул. Надії Алексєєнко, буд. 84, строком на 60 днів, тобто до 29.01.2026 включно.

Строк дії ухвали встановлено до 29.01.2026 включно.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те що наведені прокурором у судовому засіданні підстави продовження строку відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання в закладі з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу під час досудового розслідування на даний час не змінилися, а саме: ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні та вчинити інше суспільно-небезпечне діяння.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що в суді першої інстанції ОСОБА_7 відмовився від участі в режимі відеоконференції, про що було складено відповідний акт.

Суд порушив вимоги КПК України та провів судовий розгляд без участі законного представника та самого ОСОБА_7 , а тому судове рішення підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та вислухавши думку захисника ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 19 КК України, визначено, що осудною вважається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно зі ст. 506 КПК України, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника.

Відповідно до вимог ст. 508 КПК України, до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом такі запобіжні заходи: 1) передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом; 2) поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Передбачені частиною першою цієї статті запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби.

Застосування передбачених запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

При продовженні запобіжного заходу судом першої інстанції враховано вік ОСОБА_7 , сімейний стан, його стан здоров`я, висновок судово-психіатричного експерта № 619 від 29.09.2025, місце проживання та інші обставини, що характеризують особу ОСОБА_7 , дані про соціальні зв`язки та спосіб життя.

Колегія суддів погоджується і з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_7 переховуватися від суду, колегія суддів бере до уваги те, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_7 у клопотанні, усвідомлюючи, яке покарання йому загрожує, з метою його уникнення, він може вчинити дії, направлені на переховування від суду.

Крім того, у зв`язку з тим, що ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань та дослідження їх судом, як і на час лікування ОСОБА_7 .

Разом з цим, колегія суддів погоджується з існуванням ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

У зв`язку з цим апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що існують ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_7 у клопотанні, а також його тяжкості, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Що стосується доводів захисника щодо порушення права ОСОБА_7 на його безпосередню участь у судовому засіданні, то такі доводи є необгрунтованими та не знайшли свого підтвердження.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було забезпечено участь ОСОБА_7 в судовому засіданні 01 грудня 2025 року року в режимі відеоконференції.

Представник спеціалізованого закладу з надання психіатричної допомоги під час судового засідання повідомив про те, що ОСОБА_7 відмовився від участі у відеоконференції, про що було складено відповідний акт.

Крім того, суду першої інстанції було надано довідку за підписом Т.в.о. завідувача відділення №2 ОСОБА_8 , згідно якої під час проведення відеоконференції з судом у пацієнта ОСОБА_7 виник стан гострого психомоторного збудження з деорганізацією поведінки та проявами агресії до оточуючих не розуміє сенсу проведення судового засідання та перебування у закладі, кричить, розмахує руками, даний стан не дозволяє приймати участь у судовому засіданні.

Враховуючи отримані відомості, судом першої інстанції були прийняте обгрунтоване та законне рішення, продовжити судовий розгляд за відсутності ОСОБА_7 , стан якого не дозволяв йому приймати участь у судовому засіданні.

При цьому, інтереси ОСОБА_7 були представлені захисником ОСОБА_6 , яка проти такого рішення про проведення судового розгляду без ОСОБА_7 не заперечувала, надавала пояснення з приводжу необгрунтованості клопотання прокурора, а отже здійснювала ефективний захист інтересів ОСОБА_7 без обмежень з боку суду першої інстанції.

За таких обставин, ухвала суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, винесена обґрунтовано, належним чином мотивована, відповідає вимогам КПК України, а тому підстав для її скасування або зміни з підстав зазначених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 392, 404, 405, 407, 418, 419, 423, 506, 508 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Холодногірського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді