Справа № 465/1887/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/29/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у режимі відео конференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2025 року, якою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч.2 ст. 115 КК України, продовжено строк тримання під вартою без визначення розміру застави,

з участю

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

встановила:

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 днів, а саме до 15.02.2026 включно.

На ухвалу суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду щодо нього скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби.

На підтримання своїх апеляційних вимог обвинувачений звертає увагу, що на досудовому слідстві було грубо порушено КПК України, кримінальне провадження не досліджене і не обґрунтоване.

Зауважує, що під час досудового розслідування не встановлено час смерті ОСОБА_9 , а в матеріалах кримінального провадження відсутній та не досліджений факт нанесення йому тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити з мотивів, викладених у ній.

Прокурор ОСОБА_7 проти задоволення апеляційних вимог захисника заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, до Франківського районного суду м. Львова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001085 від 21.12.2023 щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 22.12.2023 обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, який неодноразово продовжувався.

Підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 стали підстави вважати, що останній може: переховуватись від суду, оскільки він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого, за які передбачене покарання на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Також суттєвим є ризик можливого незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого, свідків та експертів.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою врахував вік та стан здоров`я обвинуваченого, що дозволяє застосування до нього запобіжного заходу, пов`язаного із позбавленням волі; відсутність на даний час джерела доходу, постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків; те, що останній, раніше засуджений вироком Харцизького міського суду Донецької області від 30.01.2013 за п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, звільнений з місць позбавлення волі 06.10.2023 по відбуттю покарання..

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_6 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором у судовому засіданні підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу під час досудового розслідування, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, про що просить апелянт, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; злочину, який спричинив загибель людини.

Оскільки в провину ОСОБА_6 ставиться вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, а стороною захисту не надано підтвердження наявності медичних застережень щодо перебування обвинуваченого в умовах несвободи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоцільність визначення обвинуваченому застави як альтернативного запобіжного заходу.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно обрано обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляду тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

постановила :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2026 року, якою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч.2 ст. 115 КК України, продовжено строк тримання під вартою без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді