ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 1/-71/09/06 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/803/1250/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: в порядку КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

представника заявника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу власника майна - ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про скасування арешту майна -,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про скасування арешту майна.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що враховуючи практику Верховного Суду, питання про звільнення майна з-під арешту, накладеного за приписами КПК України в редакції 1960 року, за правилами кримінального судочинства не передбачено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, власника майна - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 27.03.2025 скасувати, постановити нове рішення, яким скасувати арешт майна, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 на праві власності.

В обґрунтування доводів посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до статті 154 КПК України, затвердженого законом від 28.12.1960, в редакції від 28.01.2005 питання про повернення застави заставодавцю вирішується судом при розгляді справи. Звертає увагу, що відносно майна, на яке накладено було арешт, не було ухвалено будь-яке рішення щодо скасування арешту, або звернення стягнення на виконання вироку в частині майнових стягнень.

Прокурор та власник майна ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленими про дату та час апеляційного розгляду, в судове засіданні не прибули. Прокурор надав заяву про проведення апеляційного розгляду без його участі.

Враховуючи належне повідомлення прокурора та власника майна, колегія суддів вважає за можливе здійснити судове засідання за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника заявника адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ Перехідні положення діючого КПК України, арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто у порядку КПК України в редакції 1960 року.

Як вбачається з матеріалів судового провадження власник майна ОСОБА_7 звернулась до Київського районного суду м. Харкова з клопотанням, в якому просила скасувати арешт на майно, накладеного на 1/3 частки кв. АДРЕСА_1 . В обґрунтування клопотання ОСОБА_7 зазначила, що 03.06.2005 постановою Дзержинського районного суду м. Харкова у кримінальній справі № 1/454/05 за обвинуваченням ОСОБА_8 накладений арешт на 1/3 частки кв. АДРЕСА_1 , належну їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2002. При ухваленні судом 18.12.2009 вироку, питання скасування арешту майна не вирішено, що змусило її звернутись до суду з даним клопотанням.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного клопотання, суд першої інстанції врахував усталену практику Верховного Суду та відмовив у його задоволенні, оскільки вирішення вимог про скасування арешту майна, в даному випадку, за правилами кримінального судочинства (КПК України в редакції 1960 року) законом не передбачено.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке: спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги власника майна ОСОБА_7 безпідставними та такими, що не гуртуються на вимогах закону, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутність правових підстав для її зміни чи скасування за доводами апеляційної скарги власника майна.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 419 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу власника майна - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: