ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/99/25 Справа № 712/1983/22 Категорія: ч. 3 ст. 135 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

представників потерпілих: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0002304 за апеляційними скаргами прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_14 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_15 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м.Кривий Ріг, Дніпропетровської області, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.3 ст.135 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту обвинуваченій ОСОБА_7 залишено без змін до вступу вироку в законну силу. Запобіжний захід у виді тримання під вартою вирішено застосувати з моменту набрання вироком законної сили. Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання, зарахувавши в термін відбутого покарання строк перебування ОСОБА_7 під вартою з 31.08.2021 по 22.07.2022 включно.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м.Черкаси, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винною за таких обставин.

29.07.2021, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 за її згодою, її сином ОСОБА_16 - (вітчимом дитини) тимчасово був переданий на піклування малолітній ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно з вказаного часу до 24.08.2021 малолітній ОСОБА_17 проживав разом з ОСОБА_7 на території домоволодіння за вищевказаною адресою.

22.08.2021, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, малолітній ОСОБА_17 у період проживання із ОСОБА_7 , яка проявила безконтрольність за проведенням дозвілля дитини, внаслідок своїх необережних дій, отримав травму, а саме тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

ОСОБА_7 , будучи обізнаною про факт травмування малолітнього ОСОБА_17 , перебуваючи у період часу з 22.08.2021 по 24.08.2021 у будинку з малолітнім, де вона проживала, спостерігала явні симптоми травмування, у тому числі, втрату дитиною свідомості, що зумовлює відсутність здатності до активних цілеспрямованих дій та не можливість вжиття заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану через отримані тілесні ушкодження, та у зв`язку з малолітством.

Однак, всупереч вимог ст. 6 Закону України Про охорону дитинства, ст. 3 Закону України «Про екстрену медичну допомогу», за обставин, явної потреби дитини у кваліфікованій медичній допомозі та знаходження в небезпечному для життя стані, ОСОБА_7 , не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своєї бездіяльності у вигляді смерті ОСОБА_17 , хоча повинна була і могла їх передбачити, не повідомила про стан дитини заклад охорони здоров`я, а отже не вжила заходи для забезпечення своєчасного надання малолітньому ОСОБА_17 необхідної професійної, кваліфікованої, медичної допомоги, хоча була зобов`язана і мала реальну можливість це зробити, проявила байдужість до права дитини на життя, не вжила необхідних та можливих заходів для збереження життя малолітнього ОСОБА_17 .

Таким чином, ОСОБА_7 залишила малолітнього у безпорадному, небезпечному для життя стані в будинку за місцем свого мешкання, та лише 24.08.2021 о 18.56 год. ОСОБА_7 здійснила виклик швидкої медичної допомоги, працівниками якої малолітнього ОСОБА_17 у вкрай важкому стані, без свідомості доставлено до Черкаської обласної дитячої лікарні Черкаської обласної ради, де в подальшому від отриманих травм він помер.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 , обвинувачується в тому, що 29.07.2021, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за їх згодою, їхнім сином ОСОБА_16 - (вітчимом дитини) тимчасово був переданий на піклування малолітній ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно з вказаного часу до 24.08.2021 малолітній ОСОБА_17 проживав разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на території домоволодіння за вищевказаною адресою.

22.08.2021, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, малолітній ОСОБА_17 у період проживання із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , внаслідок своїх необережних дій, отримав травму, тілесні ушкодження, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Будучи обізнаними про факт травмування малолітнього ОСОБА_17 , перебуваючи у період часу з 22.08.2021 по 24.08.2021 у будинку з малолітнім, де вони спільно проживали, ОСОБА_8 спостерігав явні симптоми травмування, у тому числі, втрату дитиною свідомості, що зумовлює відсутність здатності до активних цілеспрямованих дій та не можливість вжиття заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану через отримані тілесні ушкодження, та у зв`язку з малолітством.

Однак, всупереч вимог ст. 6 Закону України Про охорону дитинства, ст. 3 Закону України «Про екстрену медичну допомогу», за обставин, явної потреби дитини у кваліфікованій медичній допомозі та знаходження в небезпечному для життя стані, ОСОБА_8 , не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своєї бездіяльності у вигляді смерті ОСОБА_17 , хоча повинен був і міг їх передбачити, не повідомив про стан дитини заклад охорони здоров`я, а отже не вжив заходи для забезпечення своєчасного надання малолітньому ОСОБА_17 необхідної професійної, кваліфікованої, медичної допомоги, хоча був зобов`язаний, і мав реальну можливість це зробити, проявив байдужість до права дитини на життя, не вжив необхідних та можливих заходів для збереження життя малолітнього ОСОБА_17 .

Таким чином, ОСОБА_8 залишив малолітнього у безпорадному, небезпечному для життя стані в будинку за місцем свого мешкання. Лише 24.08.2021 о 18.56год. ОСОБА_7 здійснила виклик швидкої медичної допомоги, працівниками якої малолітнього ОСОБА_17 у вкрай важкому стані, без свідомості доставлено до Черкаської обласної дитячої лікарні Черкаської обласної ради, де в подальшому від отриманих травм він помер.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.3 ст.135 КК, завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, та інший безпорадний стан, коли той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, що спричинило смерть особи.

За цим обвинуваченням ОСОБА_8 був виправданий, у зв`язку з недоведеністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали та заперечення на них.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вищевказаний вирок та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Взяти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 під варту у залі суду.

Вважає, що вирок суду є незаконним і необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, які покладено судом в основу рішення про визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, фактичним обставинам кримінального провадження; істотні порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; а також у зв`язку з невідповідністю призначеного судом ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Стосовно виправдувального вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_8 вказує, що суд першої інстанції не виконав вимоги закону, що містяться у ст.ст. 7,9,22,23,94, 370, 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), та п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанови Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», поверхово підійшов до дослідження обставин вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

З цього приводу вказує, що судом у мотивувальній та резолютивній частинах вироку допущено суперечності щодо підстави виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 , адже, суд, мотивував своє рішення тим, що надані стороною обвинувачення докази не вказують на причетність ОСОБА_8 до скоєння стосовно малолітнього ОСОБА_17 інкримінованого кримінального правопорушення за ч.3 ст.135 КК. У той же час суд виправдав ОСОБА_8 через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення. Цебто, суд зазначив дві різні взаємовиключні самостійні підстави для виправдання особи, що суперечить вимогам ст.373 КПК. При цьому всупереч вимог ч.3 ст.374 КПК, оскаржуваний вироку не містить посилання на положення закону, яким керувався суд при ухваленні рішення про визнання ОСОБА_8 виправданим. Окрім того, при ухваленні рішення про визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, всупереч ст.368 КПК питання щодо наявності складу кримінального правопорушення за пред`явленим ОСОБА_8 обвинуваченням у діянні, а саме у формі бездіяльності, як пасивної форми поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах, залишилось судом не вирішеним.

Водночас, судом констатовано недоведеність наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, як необхідність його виправдання, без наведення належних і достатніх мотивів та підстав ухвалення такого рішення. Мотивуючи рішення, суд не надав належної оцінки доказам сторони обвинувачення в їх сукупності та взаємов`язку, та якими встановлено й підтверджено факт проживання та перебування ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , де також проживав малолітній ОСОБА_17 та перебував у небезпечному для життя стані.

Стверджує, що суд, вдавшись до суперечливих висновків, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження: протоколам огляду відеозаписів з камер відеоспостереження від 26.10.2021, 27.10.2021, 28.10.2021 та 30.10.2021, розташованих на території домоволодіння по АДРЕСА_3 , суд, за результатами дослідження указаних протоколів трактував їх виключно на користь ОСОБА_8 . Водночас, суд залишив поза увагою зафіксовані у протоколах огляду місця події від 24.08.2021, 25.08.2021 та протоколі обшуку відомості, про наявність за місцем скоєння кримінального правопорушення - АДРЕСА_1 , єдиної придатної для проживання та перебування осіб неізольованої кімнати, що поєднує у собі як житлову так і кухонну зону, де на дивані перебував травмований ОСОБА_17 , що підтверджує обізнаність обвинуваченого ОСОБА_8 , який також проживав та перебував за цією адресою, про перебування дитини у небезпечному для життя стані.

Окрім того, беручи до уваги показання потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , котрі, на думку апелянта, зацікавлені в результатах кримінального провадження, з огляду на їх перебування у родинних стосунках із обвинуваченими, суд без детального їхнього аналізу, зазначивши їх у вироку фрагментально, не надав таким належної оцінки в порушення вимог ст.94 КПК та трактував на користь ОСОБА_8 . Водночас судом не взято до уваги необхідність надання цим показанням критичної оцінки, враховуючи поведінку потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , що вказувала на відсутність принципової та категоричної позиції щодо притягнення винних осіб до відповідальності. Прокурор звертає увагу на неналежну якість звукозапису допиту потерпілого ОСОБА_11 .

Також вказує на безпідставність трактування судом на користь ОСОБА_8 показань свідків ОСОБА_19 і ОСОБА_20 . На думку апелянта, суд упереджено підійшов до показань свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , що проживають поряд із домоволодінням по АДРЕСА_1 , які підтвердили проживання ОСОБА_8 , як їх сусіда, за вказаною адресою.

Приводить доводи щодо порушення судом вимог ч.12 ст.290 КПК стосовно покладення в основу невинуватості ОСОБА_8 дані характеристики від 20.01.2022 на останнього щодо його проживання за іншою адресою та заяви мешканців будинку АДРЕСА_4 . Окрім того, у вироку суд безпідставно послався у вироку на фрагмент відеозапису огляду місця події від 25.08.2021, що не досліджувався у судовому засіданні, чим порушено визначений КПК порядок дослідження доказів та засади змагальності й безпосередності кримінального провадження. Трактуючи його на користь обвинуваченого ОСОБА_8 , та не піддаючи аналізу й критичній оцінці повідомлених ним на указаному фрагменті відеозапису даним, судом, в порушення ст. 374 КПК не наведено жодних мотивів, з яких відкинуто та не надано жодної оцінки іншим фрагментам відеозапису указаної слідчої дії, дослідженим 15.05.2023 у судовому засіданні, що очевидно підтверджують проживання ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 . Переконаний, що у оскаржуваному вироку не наведено жодних мотивів, з яких судом відкинуто протокол обшуку від 28.08.2021. Також судом не взято до уваги та не враховано при ухваленні вироку зазначений прокурором факт перебування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у шлюбних відносинах, їх спільного проживання.

Враховуючи вищевказане, вважає, що суд упереджено та поверхово підійшов до доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, не навівши мотивів, з яких їх відкинуто та фактично не оцінивши їх, а висновки, на підставі яких ухвалив рішення про виправдання ОСОБА_8 за ч.3 ст.135 КК, що не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, побудував, взявши до уваги лише доводи сторони захисту та, відомості, посилання на які є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Заразом апелянт переконаний, що судом залишено без належного мотивування та аналізу матеріали кримінального провадження, не взято до уваги докази обвинувачення, які могли істотно вплинути на його рішення, чим суттєво порушено вимоги ст. 374 КПК та, як наслідок, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Окрім того, прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації її протиправних дій, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість.

З цього приводу посилається на вимоги ст.ст. 50, 65 КК.

Вказує, що судом не враховано в повній мірі особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка негативно характеризується за місцем проживання, та хоча в силу ст. 89 КК раніше не судима, однак неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 та ч.2 ст.186 КК, а також до адміністративної відповідальності, що свідчить про стійку протиправну спрямованість її поведінки. Також, не в повній мірі судом враховано дані про тяжкість, характер та обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжкого злочину, а також об`єкт посягання - життя та здоров`я дитини, що є найвищими соціальними цінностями, тяжкість наслідків в результаті вчинення інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення - негативних та незворотних - смерть дитини у ранньому віці.

Враховуючи вказане вважає, що призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі є надмірно м`яким, та не буде сприяти її виправленню та досягненню передбаченої ст. 50 КК меті покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 просить змінити вищевказаний вирок щодо неї, шляхом пом`якшення покарання, з застосуванням ст. 75 КК та визначити їй покарання за ч.3 ст.135 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ст.75 КК звільнити обвинувачену від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки.

Вказує, що вирок суду першої інстанції за своєю суворістю є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Посилається на неумисне вчинення ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення. Також звертає увагу на характеризуючі дані та особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має стійкі соціальні зв`язки, має родину, офіційне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відповідально виконує обов`язки покладені на неї судом у межах запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Враховуючи вказані обставини, вважає за можливе призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання в межах санкції статті чи застосування положень ст. 75 КК.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить змінити вищевказаний вирок шляхом пом`якшення покарання, з застосуванням ст. 75 КК та встановленням іспитового строку.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що щиро розкаюється у вчиненому та визнає свою провину, зазначає, що кримінальне правопорушення вчинила без умислу, оскільки не усвідомлювала всю безпеку для життя та здоров`я дитини. Також зазначає про допомогу слідству та неправдиву, сфальсифіковану характеристику, яка стала підставою для негативних висновків суду.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_15 просить скасувати вищевказаний вирок суду та постановити новий, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; цивільний позов потерпілої ОСОБА_15 задовольнити в повному обсязі та стягнути із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь ОСОБА_15 по 1 000 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповнота судового розгляду. З цього приводу вказує на невідповідність висновку суду про недоведеність слідством в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, та його виправдування. При цьому, суд не зазначив мотивів чому не взяв до уваги докази обвинувачення і зробив висновок на основі доказів захисту та показань сина та невістки обвинувачених, котрі дотримувалися однієї позиції разом із обвинуваченими, зокрема стосовно того, що ОСОБА_8 не проживав постійно разом із дружиною і тому не може бути суб`єктом інкримінованого йому злочину. Водночас, позиція батьків хлопчика взагалі не відповідає, наданому їм процесуальному статусу, вони не заявляли про завдання їм шкоди кримінальним правопорушенням, проявляли байдужість до тих обставин, що особи, під наглядом яких вони залишили двох малолітніх дітей, вчинили дії чи бездіяльність, що має наслідком смерть дитини. Обвинувачені є батьками ОСОБА_11 і вся його процесуальна поведінка прямо вказувала на мету - уникнення покарання для свого батька ОСОБА_8 .

Також скаржниця вказала на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначила, що призначене обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок вчинення якого настала смерть семирічного хлопчика, особі обвинуваченої, яка не визнавала своєї вини з самого початку слідства, поводилася зухвало та не виявляла каяття, смерть дитини не стала для неї підставою для осуду власної поведінки та каяття у вчиненому. Вважає, що для досягнення мети покарання, ОСОБА_7 доречно призначити покарання у вигляді 7 років позбавлення волі. Таке ж покарання має бути застосоване і до ОСОБА_8 .

Окрім того, посилаючись на практику Верховного Суду щодо застосування ст.23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) звернула увагу на формальний підхід суду щодо відмови в задоволенні її вимог про відшкодування моральної шкоди.

Прокурор подала заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 . Посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги щодо незастосування судом положень ст.75 КК, просила залишити її без задоволення.

У судове засідання потерпіла ОСОБА_18 , не з`явилася, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК не перешкоджає проведенню розгляду. Надіслала заяву та просила розгляд справи проводити без її участі. Щодо вирішення апеляційних скарг поклалась на позицію представника та розсуд суду.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:

- обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їхні захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтримали вимоги апеляційних скарг ОСОБА_7 та її захисника, заперечили щодо апеляційних скарг прокурора та потерпілої;

- представник ОСОБА_13 в інтересах потерпілої ОСОБА_15 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, підтримала апеляційні скарги потерпілої та прокуратури;

- потерпілий ОСОБА_11 і його представник ОСОБА_12 , які заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої щодо оскарження вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 ; вимоги апеляційної скарги прокурора, захисника ОСОБА_9 і обвинуваченої щодо міри покарання стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 залишили на розсуд суду;

- прокурор, яка підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора, пославшись на доводи, що в ній викладені, також підтримала апеляційну скаргу потерпілої; заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового розгляду, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

Мотиви суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Колегія суддів, вважає, що виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_8 відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Висновки суду першої інстанції в частині недоведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, є правильними, обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягають: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що доводи сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження з огляду на таке.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, та інший безпорадний стан, коли той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, що спричинило смерть особи.

Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК, полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи.

З об`єктивної сторони дане кримінальне правопорушення полягає у суспільно небезпечній бездіяльності, що виражається у залишенні без допомоги зазначеної особи. При цьому при залишенні без допомоги обов`язки щодо спасіння життя і здоров`я особи не виконуються в умовах безпосередньої загрози завдання шкоди цим правоохоронюваним цінностям. Злочин вважається закінченим з моменту ухилення від надання допомоги особі, що перебуває в небезпечному для життя стані, незалежно від того, наскільки ефективно могла бути така допомога.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за умов: а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку; б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.

Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав, у тому числі із договору; із родинних відносин.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого, потерпілих, свідків, дослідивши письмові докази, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 135 КК, вчинено ОСОБА_8 .

Згідно з вимогами ст. 94 КПК, суд першої інстанції під час розгляду справи перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів у оскаржуваному вироку аналіз низки досліджених доказів.

Обвинувачений ОСОБА_8 винуватим себе не визнав. Відповідно до ст.63 Конституції України відмовився від надання показань. Під час судових дебатів пояснив, що за адресою АДРЕСА_1 не проживав. За адресою АДРЕСА_3 у нього знаходиться дві квартири, до яких він навідувався. Про те, що сталося він дізнався вже після всіх подій.

У суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінальному правопорушенні не визнала, відмовилася від дачі показань на підставі ст. 63 Конституції України. Під час судових дебатів, окрім іншого пояснила, що ОСОБА_8 є її колишнім чоловіком. Будинок АДРЕСА_3 розділений на квартири. У ОСОБА_8 є дві квартири, у третій квартирі мешкає лише вона. ОСОБА_8 проживає в іншому районі м.Черкаси. Дітей передавали на піклування тільки їй. Анкетні дані її та ОСОБА_8 не відповідають дійсності, оскільки у ОСОБА_8 неправильно зазначено місце реєстрації та проживання.

У суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 , який є сином обвинувачених, пояснив, що малолітній ОСОБА_17 є його прийомним сином. Оскільки його дружина ОСОБА_18 перебувала в лікарні і потребувала догляду, залишив сина у своєї матері ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого постійно телефонував до матері, цікавився справами сина. Вони також залишали у матері дочку. З сином ОСОБА_17 він періодично спілкувався, останній раз - 19.08.2021. При розмові нічого підозрілого не було. Про його травмування дізнався 24.08.2021, коли подзвонила обвинувачена і повідомила, що ОСОБА_24 погано і вона викликає швидку допомогу. Зазначив, що за адресою АДРЕСА_3 він ОСОБА_8 бачив інколи, коли той приносив їжу.

У суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_18 , котра є невісткою обвинувачених та матір`ю малолітнього ОСОБА_17 , пояснила, що у її сина з батьками чоловіка були гарні відносини. Останній раз сина бачила приблизно в кінці травня, оскільки лікувалась і догляд за сином здійснював батько. З сином спілкувалась по відеозв`язку. 29-30 липня 2021 року, точно не пам`ятає, чоловік залишив обох дітей на постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 для догляду ОСОБА_7 , вона ніколи не була проти і у неї були належні умови. Рішення щодо залишення дітей на піклування ОСОБА_7 було спільним.

Попри позицію апеляційної скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_15 будь- яких даних про заінтересованість потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_18 у результатах розгляду кримінального провадження, через що вони надали неправдиві, недостовірні показання матеріали кримінального провадження не містять.

Вказані показання потерпілих свідчать про те, що саме ОСОБА_7 самостійно мала здійснювати належний догляд за малолітнім ОСОБА_17 та була зобов`язаною піклуватися про його здоров`я, фізичний, розвиток, створювати належні умови для догляду.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо неправдивості показань потерпілих з підстав бажання уникнення відповідальності ОСОБА_8 , оскільки ці показання не суперечать фактичним даним інших доказів.

Апеляційний суд відхиляє доводи сторони обвинувачення щодо порушення судом першої інстанції вимог ст.ст.27,107 КПК під час допиту потерпілого ОСОБА_11 , через неналежний звукозапис судового засідання, що на думку прокурора є істотними порушеннями, враховуючи таке.

Згідно зі ст. 129 Конституції України гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією з основних засад судочинства. Зазначений конституційний припис покладає на суд обов`язок здійснювати повне фіксування судового процесу технічними засобами, оскільки саме за умови такого фіксування судового процесу гарантується конституційне право кожного на судовий захист, а також забезпечуються законність та інші основні засади судочинства.

Засада щодо гласності судового процесу та його повне фіксування технічними засобами розкривається у ст. 27 КПК і складається із трьох взаємопов`язаних елементів: 1) гласність судового провадження; 2) відкритість судового провадження; 3) повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ураховуючи те, що зазначена норма-засада є цілісною, фіксування судового засідання є допоміжним елементом щодо двох інших елементів гласності судового процесу, яка полягає у забезпеченні обізнаності учасників судового провадження щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їхніх копій, а також на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення (ч. 1 ст. 27 КПК), та відкритості судового процесу право кожного бути присутнім під час судового розгляду, за винятком випадків, визначених законом (ч. 2 ст. 27 КПК).

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим, крім випадків, визначених у цій нормі (у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб).

Відповідно до п.7 ч.2 ст.412 КПК відсутність у матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, є однією з підстав, за наявності якої судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню унаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі ст. 412 КПК невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Отже, системно-структурний аналіз зазначених норм КПК України свідчить, що для з`ясування питання про те, як неповне фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів вплинуло на законність ухваленого судом рішення, необхідно виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що на технічному носії інформації є звукозаписи судових засідань, під час яких здійснено допит потерпілого ОСОБА_11 у суді першої інстанції від 11.04.2023 та 10.07.2023, останній з яких місцями погано прослуховується.

При цьому в матеріалах провадження наявні журнали судових засідань від вказаних дат, в яких також відображено хід судового розгляду.

На переконання колегії суддів, погана якість запису в деяких місцях окремого судового засідання не дорівнює порушенню, передбаченому п.7 ч.2 ст.412 КПК, яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Вказане узгоджується позицією Верховного Суду України висловленою у постанові від 20.10.2020 справа № 569/502/19 (провадження № 51-760км20).

В той же час суд не виключає, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. У цій справі прокурор не вказав, яким чином погана якість лише в деяких місцях технічного запису судового засідання від 10.07.2023 вплинула на законність і обґрунтованість судового рішення та вирішення справи по суті, адже звукозапис судового засідання від 11.04.2023, де зафіксовано початок допиту потерпілого ОСОБА_11 є чітким і саме у цьому засіданні останній вказує, що залишив малолітнього ОСОБА_17 для догляду своїй матері ОСОБА_7 .

Окрім того апеляційний суд безпосередньо з огляду на відповідні доводи прокурора допитав потерпілого ОСОБА_11 , показання якого повністю відповідали змісту його показань, зафіксованих у вироку, що оскаржується.

У суді першої інстанції свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , котрі є лікарем та фельдшером Черкаської станції швидкої медичної допомоги, пояснили обставини виклику під час чергування, стан дитини з детальним описом наявних травм у малолітнього, вказали, що не бачили обвинуваченого ОСОБА_8 у час їхнього перебування за адресою виклику: АДРЕСА_1 .

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 , який є сусідом обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 до події яка трапилась, він бачив разів п`ять за місяць. Йому відомо, що обвинувачений за вказаною адресою проживає декілька років. Як ОСОБА_8 заходить до будинку не бачив. Такого, щоб ОСОБА_8 прийшов звечора, а вранці вийшов з будинку - він теж не бачив.

Свідок ОСОБА_21 у суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знає, як сусідів. Будинок АДРЕСА_3 розділений на дві половини, в одній половині проживає його сім`я, в іншій - обвинувачені. До 24.08.2021 за вказаною адресою ОСОБА_8 бачив дуже часто в дворі, бачив як він ходив до магазину, виходив на вулицю. Іноді раз в день бачив, іноді раз в декілька днів. ОСОБА_8 знаходився не завжди в квартирі №3 . ОСОБА_8 більше свого часу знаходився в квартирі №1 , в якій знаходилися також собаки. Чув як обвинувачені спілкувались між собою.

Свідок ОСОБА_25 , в суді першої інстанції пояснив, що обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знає як сусідів з 2004 - 2005 року. За адресою АДРЕСА_3 він буває кожного дня. ОСОБА_8 за вказаною адресою в липні - серпні 2021 знаходився постійно разом з собаками. Він бачив обвинуваченого, як той ішов в магазин чи з магазину. Вдень його бачив, йшов з пакетами. ОСОБА_8 в останній раз бачив в квартирі №3. Можливо перебував і в квартирі №1 . З обвинуваченими не мав дружніх стосунків.

Доводи прокурора щодо упередженості суду першої інстанції та критичного оцінення показань свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 є безпідставними, оскільки аналізуючи їх, суд правильно встановив, що вказані свідки лише підтвердили факт, що бачили ОСОБА_8 у дворі домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 , в магазині, в квартирі №1 . В той же час вони не підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_8 саме в квартирі №3 будинку за вищевказаною адресою, з чим погоджується апеляційний суд.

Окремо апеляційний суд зауважує, що в цьому кримінальному провадженні підлягає доказуванню, не обставини перебування обвинуваченого ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_8 , а сторона обвинувачення повинна була безпосередньо довести, що ОСОБА_8 був зобов`язаний піклуватися про малолітнього ОСОБА_17 , був обізнаний про його безпорадний стан і мав можливість надати йому допомогу.

Разом з тим наведені свідки не повідомили про такі обставини.

Версія обвинуваченого ОСОБА_8 , що він постійно не проживав у квартирі АДРЕСА_8 , не знав про стан здоров`я малолітнього ОСОБА_17 не спростована.

Перебування обвинуваченого ОСОБА_8 , в тому числі у період з 22 по 24 серпня 2021 року у дворі будинку АДРЕСА_3 про що повідомили свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , стороною захисту пояснювалось знаходження у власності ОСОБА_8 іншої квартири №1 у цьому будинку, передачею продуктів харчування для малолітнього ОСОБА_17 .

Та обставина, що обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на час вчинення інкримінованих їм подій перебували у зареєстрованому шлюбі не підтверджує обставини кримінального провадження, адже з показань обвинувачених, підтверджених потерпілим достовірно засвідчено, що обвинувачені тривалий час разом не проживали, мали окреме житло, не вели спільне господарство.

Окрім того, суд першої інстанції проаналізувавши відеозаписи та протоколи огляду до них, встановив, що відеофікасація відеозаписів, яка була надана ОСОБА_26 , проводилась у період із 21.08.2021 по 24.08.2021 за адресою: АДРЕСА_3 та поряд з територією домоволодіння за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_7 від 26.10.2021, 27.10.2021, 28.10.2021, 30.10.2021 із фотозображеннями, виготовленими під час їх перегляду. Вказаними фактичними даними, на них зафіксовані відомості, що на території домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у період 21-24 серпня 2021 року перебував обвинувачений ОСОБА_8 . Зокрема зафіксовано, що ОСОБА_8 заходить на територію домоволодіння, виходить за його межі, а також пересувається по території домоволодіння. В той же час факту, як ОСОБА_8 заходить всередину будинку АДРЕСА_1 на відеозаписах та фотознімках не зафіксовано.

Вказане спростовує доводи обвинувачення щодо проживання ОСОБА_8 за вищевказаною адресою. Одночасно, сам факт перебування ОСОБА_8 нетривалий час на подвір`ї вказаного домоволодіння, підтверджує показання потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_11 і самого обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він не проживав у цьому домоволодінні, один раз на день приходив на спільну власність, приносив продукти харчування та доглядав собак.

Відповідно до характеристики за місцем проживання від 20.01.2022 ОСОБА_8 періодично з 2019 року по вересень 2021 року проживав із своєю матір`ю ОСОБА_27 за адресою: АДРЕСА_2 . За період проживання характеризується позитивно (а.с.175 т.1).

Відповідно до заяви мешканців будинку АДРЕСА_4 : ОСОБА_27 проживає у квартирі АДРЕСА_4 за вказаною адресою. Станом на 21.01.2022 ОСОБА_27 має похилий вік 80 років і потребує сторонньої допомоги. З 2019 року з нею періодично проживав ОСОБА_8 (а.с.177 т.1).

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи сторони обвинувачення щодо неналежності як доказу характеристики і заяви мешканців про фактичне проживання ОСОБА_8 . Вказані документи були досліджені судом у цьому кримінальному провадженні при обрані міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 і учасникам провадження, в тому числі стороні обвинувачення, було відомо про їх існування, тому в даному конкретному випадку, вказані посилання прокурора не є істотним порушенням у розумінні ст. 412 КПК.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо недослідження судом фрагменту відеозапису огляду місця події від 25.08.2021, під час якого ОСОБА_8 заперечив проживання за цією адресою та зазначив що «мене нема ночами, я тут не проживаю». Вказане спростовується матеріалами кримінального провадження. Зокрема, відповідно до журналу судового засідання від 15.05.2023 за клопотанням прокурора було досліджено диск, на якому зафіксовано відео огляду місця події від 25.08.2021 (т.1 а.м.к.п. 31), де на 47:11 хв. обвинувачений ОСОБА_8 вказує про те, що не проживає у цьому домоволодінні.

Судом апеляційної інстанції було частково задоволено клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, зокрема в частині допиту потерпілого ОСОБА_11 та дослідженні характеризуючих даних обвинуваченої ОСОБА_7 . В іншій частині під час апеляційного перегляду не було встановлено даних, які могли б свідчити про дослідження судом першої інстанції доказів не повністю або з порушенням.

Суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними. Колегія суддів вважає, що немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. При цьому колегія суддів враховує постанови Верховного Суду від 30.05.2019 року та від 09.07.2019 року (судове провадження №51-9282 км18, №51-392 км 19), про те, що сам по собі факт непогодження з висновком суду, не є підставою для повторного дослідження доказів; повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, при цьому, відмова в задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів не свідчить про порушення процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Доводи прокурора про істотні порушення судом першої інстанції кримінального процесуального закону є безпідставними.

Районний суд, розглядаючи матеріали справи, обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 , зробивши ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, допитавши обвинуваченого, свідків, потерпілих, дослідивши письмові докази, зазначивши підстави для прийняття такого рішення та встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, оскільки на нього не були покладені зобов`язання щодо піклування про малолітнього ОСОБА_17 .

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_8 не залишав малолітнього ОСОБА_17 без нагляду та не міг забезпечувати безпеку за місцем його перебування, за адресою АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_28 за вказаною адресою не проживав, та у вказаний період часу постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 і, відповідно не міг знати, що малолітній ОСОБА_17 перебуває в безпорадному стані та потребує невідкладної кваліфікованої медичної допомоги.

Порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у частині виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи прокурора про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не наведено жодного доказу, який би не був досліджений судом, і на який є посилання в обвинувальному акті, або про дослідження якого заявляв прокурор в суді першої інстанції.

Прокурор в апеляційній скарзі по суті дав власну оцінку доказам на користь винуватості ОСОБА_8 , відмінну від оцінки, наданої судом першої інстанції, і замість правової аргументації у скарзі, викладає свою позицію щодо обставин кримінального провадження.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на докази, які були предметом дослідження суду першої інстанції, водночас такі докази не є об`єктивними доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, і на їх підставі неможливо постановити обвинувальний вирок, про який просить прокурор.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для виправдання за відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, що відповідає абз.2 ч.1 ст.284 КПК, як підстава для його виправдання.

Відсутність у вироку, що оскаржується покликання на норми закону, на підставі якої обвинуваченого було виправдано не є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

З мотивувальної частини вироку, що оскаржується, випливає, що суд першої інстанції встановив, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК не доведена, не доведена наявність в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Щодо таких висновків суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Наведені висновки і мотиви прийняття рішення не мають істотних суперечностей, котрі могли поставити під сумнів законність виправдувального вироку.

Суд першої інстанції відзначив, що стороною обвинувачення не доведено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 є всі ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, серед іншого суд вказав, що обвинувачений не є суб`єктом цього кримінального правопорушення.

Отже суд першої інстанції, встановивши, що обвинувачений не є суб`єктом вказаного кримінального правопорушення правильно виправдав його за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

За таких обставин, за відсутності правових підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора і потерпілої ОСОБА_15 в цій частині не підлягають задоволенню.

Водночас колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК, а також кваліфікація її дій є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, дослідженими та перевіреним під час судового розгляду.

У суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчинені інкримінованого їй кримінального правопорушення не визнала, від дачі показань відмовилась на підставі ст.63 Конституції України.

В подальшому, під час розгляду справи, окрім іншого пояснила, що з 08.07.2021 ОСОБА_17 за власним бажанням залишився у неї в гостях. Вона не була проти. Хлопчик жив у неї, вона надавала йому свободу по двору гуляти, дитина нормально себе вела та почувалася. 30.07.2021 син ОСОБА_11 залишив обох дітей їй на піклування, оскільки у ОСОБА_18 повинна бути операція і їй потрібна була допомога. Вона дуже любить дітей і відносилася до обох дітей однаково. Малолітньому ОСОБА_17 давала більше свободи. Що з ним сталося не може нічого сказати. У них у дворі багато будівельних матеріалів, як виявилося, це є небезпечним для ігор дитини. У дитини у дворі було багато небезпеки. Стверджувала, що дітей залишили на піклування тільки їй.

У суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 , який є сином обвинувачених, та потерпіла ОСОБА_18 , котра є невісткою обвинувачених, окрім іншого пояснили, що залишили обох дітей на постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 для догляду ОСОБА_7 . Рішення щодо залишення дітей на піклування ОСОБА_7 було спільним.

Свідок ОСОБА_19 , який є лікарем Черкаській станції швидкої медичної допомоги, у суді першої інстанції, показав, що 24.08.2021 він знаходився на чергуванні. В той вечір вони приїхали на виклик, їх зустріла ОСОБА_7 , яка представилась бабусею хлопчика провела до будинку, де на ліжку лежав малолітній. Він перебував у важкому стані, без свідомості. Вони, як працівники швидкої медичної допомоги, виконали медичний протокол, обстежили дитину, виконали всі необхідні дії, і в зв`язку з тим, що у дитини була черепно-мозкова травма, яка не лікується в умовах швидкої допомоги, а в стаціонарних умовах, їх задача була якнайшвидше доставити дитину до лікарні. Обвинувачена поїхала з ними.

Свідок ОСОБА_20 , яка є фельдшером в Черкаській швидкій медичні станції, у суді першої інстанції, показала, що в той день, близько 19.00год. вони отримали виклик та за 4 хвилини прибули на місце. Після телефонного дзвінка ОСОБА_7 відчинила паркан і провела їх у будинок, де на ліжку лежав хлопчик, весь в синцях та саднах, дитина взагалі не реагувала, очі не розплющувала. На запитання, коли дитина впала, жінка відповіла, що не знає, повідомивши, що за ним не слідкувала. Через деякий період часу вона повідомила, що дитина впала з винограду. На місці події свідок бачила лише ОСОБА_7 . Реакції у останньої на те, що трапилося, не було ніякої, вела себе пасивно.

Свідок ОСОБА_29 , який є лікарем Черкаської обласної дитячої лікарні, у суді першої інстанції показав, що 24.08.2021 у другій половині дня він знаходився на чергуванні. Працівники швидкої медичної допомоги доставили до лікарні, в травмпункт малолітнього ОСОБА_17 у важкому стані, без свідомості. Він був відразу оглянутий, проведена анестезія, викликали лікарів ревматолога та анестезіолога, педіатра і відразу помістили його в реанімаційне відділення. Дитина була вкрай в тяжкому стані. В лікарні була бабуся і менша дитина. Бабуся сказала, що мама дитини на даний момент знаходиться на лікуванні в м. Києві, дитина дуже за нею скучає і ці травми, дитина наносить собі сама. На дитині були також не свіжі рани, садна.

Свідок ОСОБА_30 , який є лікарем Черкаської обласної дитячої лікарні, у суді першої інстанції показав, що 24.08.2021 о.20.00 год. працівники швидкої медичної допомоги доставили у важкому стані малолітнього ОСОБА_17 . Дитині проводилась інтенсивна терапія, хлопчик був без свідомості, мав інші ушкодження. У хлопчика були пролежні, це ознака того, що травми виникли задовго до того, як викликали працівників швидкої допомоги, а пройшов деякий проміжок часу, були також гематоми.

Свідок ОСОБА_31 , який є завідувачем відділення анестезіології та інтенсивної терапії в Черкаській обласні дитячій лікарні, у суді першої інстанції показав, що малолітнього ОСОБА_17 він побачив на другий день, зранку, коли приймав зміну чергування. Він брав участь у лікуванні дитини, яка знаходилась у вкрай тяжкому стані. Зазначив, що вірогідніше за все, ушкодження, травми були отримані за певний період часу до надходження дитини до лікарні, а не перед самим викликом швидкої медичної допомоги.

Окрім цього, винуватість обвинуваченої у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення підтверджується такими письмовими доказами.

З протоколу огляду місця події від 24.08.2021 та фототаблицею до нього вбачається, що був проведений огляд місця події за адресою: вул. Хрещатик, 162/3 в м. Черкаси, за участю ОСОБА_8 із застосуванням засобів фотофіксації, яким зафіксовано загальну обстановку у вказаному домоволодінні та житлову кімнату (а.м.к.п. 3-112 т.1).

Згідно з даними копії картки виклику швидкої медичної допомоги № 462 від 24.08.2021, у якій зафіксовано дані про дату та час прийому виклику швидкої медичної допомоги до ОСОБА_17 та привід до виклику - пацієнт з конкретним, відомим діагнозом - травма голови (а.м.к.48 т.1).

Відповідно до копії карти виїзду швидкої медичної допомоги від 24.08.2021 до малолітнього ОСОБА_17 , зафіксовано склад медичних працівників, які здійснювали виїзд, важкість стану дитини на час прибуття медиків, повідомлені ОСОБА_7 дані про факт травмування, а саме падіння дитини 22.08.2021 (а.м.к.п.48 т.1).

Відповідно до звукозапису, котрий міститься на диску виклику швидкої медичної допомоги, зафіксовано зміст повідомлення ОСОБА_7 до станції швидкої медичної допомоги з приводу травмування ОСОБА_17 та відомості про причину, обставини здійснення вказаного виклику, а саме повідомлення безпосередньо ОСОБА_7 диспетчеру швидкої медичної допомоги на початку розмови про наявність у дитини - ОСОБА_17 черепно-мозкової травми із зазначенням її явних проявів та симптомів у вигляді синця на оці, набряку голови, не вживання упродовж 3 днів їжі та перебування дитини без свідомості, а також про відомі ОСОБА_7 випадки частого падіння дитини на території приватного сектору за місцем їх проживання (а.м.к.п.51 т.1).

Згідно з листом про надання інформації з управління охорони здоров`я Черкаської обласної державної адміністрації інформацію №02/12-01-15/4624 від 30.09.201, у період із 15.08.2021 по 24.08.2021 звернень щодо надання медичної допомоги малолітньому ОСОБА_17 в підпорядкованих лікувально-профілактичних установах не було. Відповідно до листа КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 23.08.2021 №1245 мав місце один виклик бригади швидкої медичної допомоги 24.08.2021 о 18:59 до ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_1 (а.м.к.п. 54 т.1).

Відповідно до рапорту старшого інспектора-чергового Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровано повідомлення про смерть ОСОБА_17 в Черкаській обласній дитячій лікарні, куди був доставлений 24.08.2021 з травмою голови (а.м.к.п. 55 т.1).

Згідно з протоколом огляду трупа ОСОБА_17 від 06.09.2021, за участю судово-медичного експерта детально оглянуто труп ОСОБА_17 та зафіксовано численні тілесні ушкодження, у тому числі в області голови (а.м.к.п. 67-70 т.1).

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 02-01/701 від 06.10.2021 за результатами проведеної судово - медичної експертизи ОСОБА_17 , відповідно якого: у малолітнього ОСОБА_17 мали місце ушкодження: садна, синці та рани на голові, тулубі та кінцівках, які виникли від дії тупих предметів, в термін до 4-7 діб до моменту проведення огляду та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Також, згідно з медичною документацією, у малолітнього ОСОБА_17 мала місце черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку та крововиливу під тверду мозкову оболонку, яка виникла від дії тупого/тупих предмета/предметів та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Достовірно визначити давність утворення вказаної черепно-мозкової травми не представляється можливим у зв`язку із відсутністю об`єктивних судово-медичних даних.

Водночас в експертизі вказано, що виключається ймовірність отримання вищеописаних тілесних ушкоджень внаслідок само ушкоджень, в результаті падіння з положення стоячи, падаючи на площину чи виступаючу поверхню. Не виключається можливість отримання виявленої черепно-мозкової травми внаслідок падіння з висоти 2 (двох) метрів. При судово-медичній експертизі виявлено рану в ділянці лівої вушної раковини, рану на нижній губі, рани в ділянці статевого члена, які могли утворитись від дії зубів тварин. Виключається можливість отримання вищеописаних синців, саден та ран від тушіння об тіло недопалків, дії електричного струму, отруєння, в зв`язку з відсутністю судово-медичних даних. Не виключається можливість утворення виявлених тілесних ушкоджень, окрім ран вигляді лівої вушної раковини, нижньої губи та статевого члена, від ударів рук та ніг. Виключається можливість утворення вищеописаних тілесних ушкоджень від дії високої чи низької температури. Виключається можливість отримання виявлених тілесних ушкоджень від його власного розчухування та дертя внаслідок інфекційних хвороб чи з інших причин (а.м.к.п. 72-84 т.1).

Згідно з висновком судово-медичного експерта №03-01/918 від 06.09.2021 за результатами проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_17 , експерт вказав:

1.Причиною смерті є черепно-мозкова травма у вигляді забоїв головного мозку, крововиливів під оболонки головного мозку, що ускладнилась розвитком синдрому поліорганної недостатності.

2.4. При судово-медичній експертизі трупа виявлені тілесні ушкодження: черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку, крововиливів під оболонки головного мозку крововиливів в м`які тканини голови з внутрішнього боку, синця в лівій лобній ділянці, садна в лівій тім`яній ділянці, синця на верхній повіці лівого ока, садна лівій виличній ділянці, садна на підборідді по центру, садна нижній щелепі справа, садна на нижній щелепі зліва, садна на правій вушній раковині; рана з дефектом м`яких тканини на завитку лівої вушної раковини рана з дефектом м`яких тканин на нижній губі, садно в лівій підключичній ділянці, садна на передній поверхні правої половини грудної клітки, садно на лівій боковій поверхні грудної клітки, садна на крайній плоті статевого члену, садно на тильній поверхні лівої кисті, садно на передній поверхні лівого колінного суглобу, садно на передній поверхні правого колінного суглобу, садно на передній поверхні верхньої третин правої гомілки, садна на правій задньо-боковій поверхні правого стегна, синець та садно правій лопатковій ділянці з переходом в праве надпліччя. Вказані ушкодження виникли: внаслідок дії тупих предметів. Черепно-мозкова травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Рана з дефектом м`яких тканини на завитку лівої вушної раковини, рана з дефектом м`яких тканин на нижній губі, садно в лівій підключичній ділянці, садна на передній поверхні правої половини грудної клітки, садно на лівій боковій поверхні грудної клітки, садна на крайній плоті статевого члену, садно на тильній поверхні лівої кисті, садно на передній поверхні лівого колінного суглобу, садно на передній поверхні правого колінного суглобу, садно на передній поверхні верхньої третині правої гомілки, садна на правій задньо-боковій поверхні правого стегна, синець та садно на правій лопатковій ділянці з переходом в праве надпліччя носять ознаки легких тілесних ушкоджень, і небезпечними для життя не являються. Окрім цього виявлено крапкові рани в правій підключичній ділянці, крапкова рана на правому передпліччі, рубець в ділянці тіла грудини, які є слідами медичних маніпуляцій.

3.5. Враховуючи результати судово-медичної експертизи гістологічних препаратів та даних медичної картки № 6005, а саме: некротичні зміни м`яких мозкових оболонок та речовини головного мозку, садна з крововиливами з утворенням некротичного детриту в м`яких тканинах гіподерми (формування абсцесу), з вираженою позасудинною клітинною реакцією та ознаками перифокальної організації, виявлені тілесні ушкодження могли виникнути не менш, як 8 діб до моменту експертизи трупа в морзі. Дані терміни визначення давності смерті є орієнтовними в зв`язку з тривалим перебуванням померлого в стаціонарі в умовах інтенсивної терапії.

6. Виключається ймовірність отримання вищеописаних тілесних і ушкоджень внаслідок самоушкоджень в результаті падіння з положення стоячи, падаючи на площину чи виступаючу поверхню.

7.8. При судово-медичній експертизі трупа виявлені рана з дефектом м`яких тканини на завитку лівої вушної раковини, рана з дефектом м`яких тканин на нижній губі, які могли утворитись від укусів тварин. Не виключається можливість отримання черепно-мозкової травми внаслідок падіння з висоти 2 метрів.

12. Виключається можливість отримання виявлених тілесних ушкоджень від його власного розчухування та тертя внаслідок інфекційних хвороб чи з інших причин.

13. Згідно даних судово-медичної експертизи гістологічних препаратів, в саднах виявлено крововиливи з утворенням некротичного детриту в м`яких тканинах гіподерми (формування абсцесу), а також виявлено гнійну інтерстиційну пневмонію, що говорить про наявність запалення шкіри та легень інфекційного походження.

14. Не виключається ймовірність потерпілого самостійно пересуватись після отримання вищеописаних тілесних ушкоджень при умові перебування у свідомості. Встановити чи перебував потерпілий ОСОБА_17 після спричинення черепно-мозкової травми у свідомості неможливо, оскільки відсутні морфологічні критерії (макро- та мікроскопічні) для вирішення цього питання. При спричинені решти ушкоджень втрати свідомості не могло бути.

15. Встановити, чи можливо б було уникнути тяжких наслідків, врятувати життя потерпілого, в разі своєчасного звернення до лікарні для надання кваліфікованої медичної допомоги, після отриманих травм потерпілим неможливо в зв`язку з відсутністю судово-медичних даних (не встановлена точна дата виникнення черепно-мозкової травми) (а.м.к.п. 85-92 т.1).

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/124-21/10798-БД від 07.10.2021 з ілюстративною таблицею до нього, на підковдрі, вилученій 24.08.2021 з місця події за адресою: АДРЕСА_1 , а саме з дивану, розташованому у вказаному будинку, на якому, зі слів мешканців житла, проживав і спав ОСОБА_17 , виявлено кров людини, яка згідно з висновками експерта №05-1-08/321 від 12.11.2021 про встановлення групової приналежності крові ОСОБА_17 та висновку №05-1-08/320 від 02.11.2021, відповідно до якої домішка крові трупа ОСОБА_17 в слідах крові людини на підковдрі, вилученій з місця події, не виключається. (а.м.к.п. 133-148 т.1).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №180 від 24.12.2021 ОСОБА_7 в період інкримінованих їй діянь на хронічне психічне захворювання, недоумство, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності або інший хворобливий стан психіки не страждала і в даний час також не страждає. Іспитована у період часу, до якого відносяться інкриміновані їй діяння, могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. У теперішній час вона також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, може приймати участь у судових засіданнях. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (а.м.к.п. 146-148 т.1).

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків суду, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Вирок ухвалений судом першої інстанції на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.

Колегія суддів переконана, що при ухваленні вироку судом першої інстанції в щодо обвинуваченої ОСОБА_7 дотримано стандарт доведення поза розумним сумнівом, оскільки сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачена ОСОБА_7 є винуватою у його вчиненні.

Стороною захисту не спростовані встановлені фактичні обставини цієї справи. Отже немає обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, також відсутня реальна можливість іншої версії інкримінованої події.

З урахуванням наведеного, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_7 , через те що версія сторони захисту щодо відсутності умислу у неї на вчинення цього кримінального правопорушення, була відкинута фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої ОСОБА_15 про невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість та призначення покарання, що є наближеним до максимальної межі санкції, встановленої ч. 3 ст. 135 КК є безпідставними, адже у відповідних апеляційних скаргах не наведено щодо цього мотивованих аргументів.

Водночас доводи обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника про призначення обвинуваченій занадто суворого покарання, то вони є слушними, з огляду на таке.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченої до вчиненого; дані про особу винуватої, яка на час вчинення цього кримінального правопорушення раніше несудима, має негативні характеристики за місцем проживання; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставини, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, яка перебуває в безпорадному стані та щодо малолітньої дитини.

Колегія суддів в порядку ч. 2 ст. 404 КПК вбачає необхідним на підставі ч.4 ст.67 КК виключити зі змісту мотивувальної частини вироку покликання суду першої інстанції, як на обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , вчинення нею кримінального правопорушення щодо особи, яка перебувала у безпорадному стані. Ця обставина, згідно зі змістом диспозиції ст.135 КК вже врахована при кваліфікації дій обвинуваченої. Відтак посилання суду першої інстанції на таку обставину підлягає виключенню із судового рішення.

Отже відсутність обставин, що обтяжує покарання, впливає на строк цього покарання, що необхідно призначити обвинуваченій.

Водночас суд не взяв до уваги той факт, що обвинувачена ОСОБА_7 до настання наслідків, вчиненого нею кримінально-караного діяння, звернулась до лікарів, з метою надання невідкладної медичну допомогу малолітнього ОСОБА_17 , що істотно знижує знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення

З урахуванням наведеного, позиції обвинуваченої ОСОБА_7 , котра висловила критичну оцінку своєї протиправної поведінки, з приводу невчасного виклику лікарів, щирий жаль з приводу наслідків, що настали, - смерті свого онука, апеляційний суд вбачає підстави для пом`якшення їй покарання, призначене судом першої інстанції, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, не узгоджується з принципами гуманізму і справедливості.

У той же час апеляційний суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, не дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 без відбування покарання, тому не може прийняти рішення про звільнення її від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченої внаслідок суворості, призначивши покарання у виді позбавлення волі у межі санкції, встановленою відповідною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність, що сприятиме виправленню ОСОБА_7 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_15 , в частині цивільного позову, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином обґрунтовано прийняте рішення щодо відмови в їх задоволенні.

Відповідно до ст.128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст.1168 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Як встановлено судом першої інстанції, потерпіла ОСОБА_15 є бабою малолітнього ОСОБА_17 і не відноситься до категорії осіб, яким відшкодовується моральна шкода завдана смертю фізичної особи. Окрім того, з матеріалів провадження не вбачається, що потерпіла ОСОБА_15 проживала із малолітнім ОСОБА_17 однією сім`єю, тому суд вмотивовано відмовив у задоволенні позовних вимог потерпілої, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Вирок суду першої інстанції щодо вирішення питань процесуальних витрат та речових доказів не оскаржується.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 414, 419 КПК, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_14 і потерпілої ОСОБА_15 залишити без задоволення, апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити ОСОБА_7 , призначене їй покарання за ч. 3 ст. 135 КК, до позбавлення волі на строк 4 роки.

У порядку ч. 2 ст. 404 КПК виключити з мотивувальної частини вироку покликання суду першої інстанції як на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , - вчинення нею кримінального правопорушення щодо особи, яка перебувала у безпорадному стані.

У решті вирок Соснівського районного суду м.Черкаси від 07 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4