ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 571/244/25

провадження № 51-2214км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

представника потерпілого

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

потерпілої (у режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

представника потерпілої

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_9 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_10 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_11 ,

представника цивільного відповідача

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_12 ,

цивільного відповідача (у режимі відеоконференції) ОСОБА_13

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу цивільного відповідача ОСОБА_13 на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 травня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000667 від 28 вересня 2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 травня 2025 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України останнього звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено стягнути з ФОП ОСОБА_13 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду завдану смертю сина в розмірі 652000 грн, на користь ОСОБА_14 моральну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 200000 грн, на користь ОСОБА_6 моральну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 200000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_15 до ФОП ОСОБА_13 про стягнення моральної шкоди в розмірі 952000 грн залишено без задоволення.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_13 на користь держави судовий збір у розмірі 15780,37 грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,28 вересня 2024 року, приблизно о 08:20, ОСОБА_11 , в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.1, підпункту б) пункту 12.9, дорожніх знаків 3.29 «Обмеження максимальної швидкості (70, 50, 20)», дорожнього знаку 3.41 «Контроль» Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), керуючи технічно справним спеціалізованим сідловим тягачем «DAF ХF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з спеціалізованим напівпричепом-цистерною, рухаючись на 246 км + 016 м. автодороги М07 Київ-Ковель-Ягодин, зі сторони м. Сарни Рівненської області в напрямку до м. Коростень Житомирської області, зі швидкістю приблизно 80-85 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху на тій ділянці дороги, своєчасно не вжив заходів для її зменшення до повної зупинки на вимогу дорожнього знаку, під час руху змінив напрямок руху транспортного засобу вліво, перетнув лінію горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (осьової) та допустив наїзд сідлового тягача на бетонні конструкції, з подальшим виїздом за межі смуги руху вліво, де в некерованому стані транспортний засіб здійснив наїзд на автомобіль «ТОYOTA RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який стояв в місці для огляду транспортних засобів та на працівників Національної поліції України ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_14 , які знаходились в приміщенні блокпосту, хоча мав можливість уникнути наїзду, у результаті чого ОСОБА_16 помер на місці події, ОСОБА_6 та ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, а транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_17 залишив без задоволення, а вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 травня 2025 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі цивільний відповідач ОСОБА_13 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права під час вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшити її розмір та виключити з резолютивних частин вказаних рішень посилання на стягнення з нього на користь держави судового збору.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· розмір стягнутих з нього сум моральної шкоди є завищеним та не відповідає практиці Верховного суду в такій категорії справ;

· ним як роботодавцем засудженого не було вчинено жодних дій або допущено бездіяльності, які будь-яким чином сприяли б настанню тяжких наслідків від вчиненого злочину, що повинен був врахувати суд при визначенні розміру моральної шкоди;

· суди не звернули увагу на наявність у нього низки захворювань, а також і те, що на його утриманні перебуває мати похилого віку. Вважає, що присуджені суми моральної шкоди є надмірним фінансовим тягарем, що призведе до припинення його господарської діяльності;

· поза увагою судів залишилося те, що потерпілі ОСОБА_14 і ОСОБА_6 не зверталися до страхової компанії для отримання належних їм страхових виплат;

· суди безпідставно стягнули з нього судовий збір, оскільки це суперечить, зокрема, висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, висловленому в постанові від 23 січня 2029 року в справі №187/291/17.

Письмових заперечень на касаційну скаргу цивільного відповідача від інших учасників кримінального провадження до Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Цивільний відповідач та його представник касаційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Прокурор проти задоволення касаційної скарги заперечував, просив судові рішення залишити без зміни.

Засуджений та його захисник вважали доводи касаційної скарги безпідставними, а оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими.

Потерпілі та їхні представники просили рішення судів попередніх інстанцій залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також вид та розмір призначеного йому покарання в касаційному порядку не оспорюються. Зміст доводів касаційної скарги зводиться до неправильного вирішення судами цивільного позову в частині стягнення морального відшкодування із роботодавця засудженого на користь потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 .

Приписами ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно положень ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №461/8496/15-ц суд зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Також у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 Верховний Суд зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Урахувавши викладене, суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях обґрунтовано зазначили, що належним цивільним відповідачем є ОСОБА_13 (не дивлячись на те, що його вина у спричиненні ДТП відсутня), оскільки саме він є власником транспортного засобу сідловий тягач DAF XF 105.460, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричеп-цистерна HENDRICKS TS34, реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок керуванням яким найманий ним працівник ОСОБА_11 заподіяв потерпілим моральну шкоду.

Варто зауважити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їхньої тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, задовольнив частково цивільні позови потерпілих в частині відшкодування моральної шкоди та стягнув з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду завдану смертю сина в розмірі 652000 грн; на користь ОСОБА_14 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 200000 грн; на користь ОСОБА_6 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 200000 грн.

Обґрунтовуючи свої рішення в цій частині, суди послалися на те, що через неправомірні дії ОСОБА_11 , потерпіла ОСОБА_8 та неповнолітній потерпілий ОСОБА_18 зазнали душевних страждань у зв`язку зі смертю сина та батька ОСОБА_16 , а втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню. До того ж суди взяли до уваги і те, що внаслідок вчиненого ОСОБА_11 злочину, потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_6 також заподіяна моральна шкода, оскільки вони під час виконання свого службового обов`язку та бойового завдання отримали тілесні ушкодження, тривалий час лікувалися, що викликало їхню тривалу непрацездатність, призвело до моральних та душевних страждань, порушило життєві та трудові плани, створило моральний, побутовий та психологічний дискомфорт, відновлення якого потребувало значної кількості часу.

На переконання колегії суддів касаційного суду суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що саме такий розмір моральної шкоди, враховуючи наслідки злочину, фізичний та моральний стан потерпілих буде достатньою сатисфакцією.

Крім того, варто зауважити, що всупереч доводам цивільного відповідача, судом першої інстанції було встановлено і враховано під час ухвалення рішення по суті позовних заяв, що потерпілий ОСОБА_14 звертався до страхової компанії щодо виплати страхового відшкодування та отримав відповідь, що у нього відсутні матеріальні збитки щодо лікування, а тому рішення по виплаті йому моральної шкоди не може бути прийняте. Водночас цей суд зазначив, що потерпілий ОСОБА_6 також після звернення до страхової компанії отримав відповідь, що йому буде виплачено страхове відшкодування витрат на лікування та суму моральної шкоди.

Що стосується доводів касаційної скарги про порушення принципів розумності, виваженості та співмірності при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.

Аналогічної позиції дотримувався Верховний Суд, зокрема в постановах від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 27 лютого 2025 року в справі № 204/2952/17.

Тож, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду за результатом оцінки вироку місцевого суду в частині мотивування підстав до задоволення цивільного позову та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди було визначено, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілих, одні з яких безповоротно втратили батька та сина, а інші отримали внаслідок ДТП тілесні ушкодження середньої тяжкості. Потерпілими перенесені моральні страждання у виді порушення звичного способу та ритму життя, необхідності тривалого лікування, стороннього догляду, емоційної напруги, тривоги, стресу, відчуття болю та безпорадності.

Отже, з урахуванням обставин, за яких було спричинено моральну шкоду, вважати висновки судів попередніх інстанцій необґрунтованими підстав немає.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував при вирішенні цивільних позовів матеріальний стан цивільного відповідача, ймовірність припинення його господарської діяльності, а також його стану здоров`я та перебування на його утриманні матері, також не є слушними, оскільки такі твердження не ґрунтуються на положеннях ч. 4 ст. 1193 ЦК України, відповідно до яких суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Про таке правозастосування йдеться і у висновках Верховного Суду, висловлених у постановах від 07 лютого 2022 року в справі № 202/434/21, від 03 червня 2021 року в справі № 161/2339/19 та від 08 квітня 2021 року в справі № 748/963/20.

Натомість колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, тож ОСОБА_13 не позбавлений права звернутися з позовом до ОСОБА_11 про компенсацію понесеної ним суми моральної шкоди в порядку регресу.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що стягнутий з цивільного відповідача судовий збір на користь держави суперечить вимогам закону та практиці Верховного Суду, то колегія суддів уважає за необхідне зауважити таке.

Поняття «судові витрати» є більш широким, ніж поняття «процесуальні витрати». Вичерпний перелік видів процесуальних витрат міститься у ст. 118 КПК України, а їхній розподіл регламентовано ст. 124 цього Кодексу. Зокрема, законодавець визначив такі види процесуальних витрат, які складаються: з витрат на правову допомогу; з витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; з витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; з витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів (див., наприклад, постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 187/291/17).

Тож доводи касаційної скарги цивільного відповідача щодо безпідставності стягнення з нього на користь держави судового збору є обґрунтованими, оскільки кримінальний процесуальний закон не передбачає стягнення судового збору з учасників судового провадження при вирішенні цивільного позову в межах кримінального провадження.

Зважаючи на викладене, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу цивільного відповідача задовольнити частково та виключити з оскаржуваних рішень суду посилання на стягнення з ФОП ОСОБА_13 на користь держави судового збору в розмірі 15780,37 грн.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу цивільного відповідача ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 травня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_11 змінити.

Виключити з указаних рішень посилання на стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_13 судового збору в розмірі 15780,37 грн на користь держави.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3