УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 333/4423/24

провадження № 51-1467ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня

2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 4 ст. 186 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років;

Відповідно до обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, ОСОБА_5 17 березня 2024 приблизно близько 07:00, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, знаходячись біля автовокзалу, який розташований за адресою: пр. Соборний, 20, м. Запоріжжя, з метою наживи та незаконного збагачення, підійшов до потерпілого ОСОБА_6 та наніс останньому удар кулаком правої руки в область обличчя. Відповідно до висновку експерта від 18 березня 2024 року № 429п у потерпілого ОСОБА_6 виявлено легке тілесне ушкодження. Подолавши опір потерпілого, ОСОБА_5 , відкрито викрав належний потерпілому мобільний телефон марки «ZTE», моделі «Blade A73», вартістю 3 766, 70 грн, в якому знаходилась сім-карта оператору мобільного зв`язку «Водафон» з абонентським номером НОМЕР_1 , яка матеріальної цінності для потерпілого не становить.

Після чого, ОСОБА_5 разом з викраденим майном зник з місця скоєння злочину, розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши своїми умисними діями потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на зазначену суму.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 30 жовтня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Захисник у касаційній скарзі не погоджується із судовими рішеннями стосовно підзахисного, просить їх скасувати з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та закрити кримінальне провадження.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що суди не дали оцінку оформленню обвинувального акта; обставини вчинення інкримінованого кримінального правопорушення встановлені в оскаржуваних судових рішеннях не підтверджуються жодними дослідженими доказами. Посилається на те, що підзахисний раніше не судимий, має на утримання 4 дітей, матеріальні збитки у справі відсутні.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального Кодексу (далі-КПК)суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має.

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом. Тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині не є предметом перевірки суд касаційного суду.

Суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, і зробив висновок, що доводи сторони захисту про недоведеність винуватості

ОСОБА_5 є безпідставними, докази покладені місцевим судом в основу вироку, є належними, допустимими і достатніми для визнання останнього винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Зокрема суд зважив на показання: потерпілого ОСОБА_6 , який вказала, що 17 березня 2024 року близько 7-00 біля автовокзалу в м. Запоріжжя до нього підійшов раніше не знайомий ( ОСОБА_5 ) і попросив цигарку, а після цього безпричинно вдарив його кулаком в ділянку правої брові голови та почав погрожувати застосуванням насильства та вимагати мобільний телефон. Потерпілий реально сприйняв погрози засудженого та віддав йому свій мобільний телефон марки «ZTE 7060». Отримавши телефон ОСОБА_5 вирішив здати його в ломбард, для цього викликав таксі і вони разом почали їздити по ломбардах міста. Такі дії засудженого були зупинені працівниками поліції, яких викликав водій таксі.

Також суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7 водія таксі, який повідомив, 17 березня 2024 року до нього в автомобіль з метою поїздки за викликом сіли два чоловіка, як далі з`ясувалося засуджений ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_6 . Він звернув увагу, що потерпілий був дуже наляканий та у нього на обличчі в районі правої брови було садно. Виклик таксі був з мобільного телефону, який знаходився у ОСОБА_5 . Їхня поїздка була по місцевим ломбардах. У певний час потерпілий йому повідомив, що з ОСОБА_5 він не знайомий, останній заволодів насильно його мобільним телефоном та намагається здати до ломбарду, а отримані кошти залишити собі.

Крім того суд взяв до уваги фактичні дані, які містяться у протоколах:

- огляду місця події від 17 березня 2024 року, згідно якого в приміщенні ломбарду «Капітал», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорочинська, 5-1, вилучено мобільний телефон «ZTE 7060», який належить потерпілому ОСОБА_6 ;

- огляду мобільного телефону потерпілого від 17 березня 2024 року та фототаблиці до нього;

- огляду коробки від телефону потерпілого від 18 березня 2024 року;

- пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 березня 2024 року, під час якого потерпілий ОСОБА_6 вказав на ОСОБА_5 як на особу, яка завдала тілесні ушкодження та відкрито заволоділа його мобільним телефоном;

- пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 квітня 2024 року, під час якого свідок ОСОБА_7 вказав на ОСОБА_5 як на особу, яку перевозив в своєму автомобілі разом із потерпілим 17 березня 2024 року;

Також суд проаналізував і поклав в основу вироку фактичні дані, які містяться у висновках експертів: від 05 квітня2024 року № СЕ-19/108-24/6035-ТВ, згідно з яким ринкова вартість мобільного телефону «ZTE Blade A73 4/128 ГБ» складає 3777,70 грн.; від 18 березня 2024 року № 429 п, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлено садна у ділянці правої надбрівної дуги, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині визнання недостовірними показань ОСОБА_5 про відсутність умислу на пограбування потерпілого та добровільність дій потерпілого, який начебто сам віддав мобільний телефон. Такі його показання - спосіб ухилитися від кримінальної відповідальності, вони суперечать показанням потерпілого і свідків, які є незмінними, логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами і достовірність яких не викликає сумнівів.

Суд взяв до уваги, що потерпілий ОСОБА_6 віддав свій мобільний телефон ОСОБА_5 , коли той вже завдав уру кулаком в ділянку правої брови та висловлював погрози застосувати фізичне насильство до нього. Вказаний мобільний телефон, після того як ОСОБА_5 заволодів ним, перебував у нього, до того як він намагався здати його до ломбарду. Отже, встановлені обставини кримінального правопорушення вказують на те, що засуджений після застосування фізичного насильства заволодів майном потерпілого (мобільним телефоном) та вирішував його подальшу долю, тобто намагався ним розпорядитися.

Розвиток подій, установлених у кримінальному провадженні, свідчить про відсутність добровільної згоди потерпілого передати мобільний телефон, враховуючи наявність у нього тілесних ушкоджень. Будь-яких логічних пояснень стосовно виникнення цих ушкоджень та щодо подальших дій з розпорядження майном засуджений не наводить, таких аргументів не містить і касаційна скарга захисника.

Суть доводів касаційної скарги захисника фактично зводиться до безпідставного засудження підзахисного, проте ці доводи сторони захисту отримали належну перевірку судів попередніх інстанцій, які обґрунтовано їх відхилили.

Суди, оцінивши докази окремо і в сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану, відповідальність за яке, передбачена ч. 4 ст. 186 КК.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх неспроможними. Судові рішення відповідають приписам ст. 370 цього Кодексу.

Доводи щодо оспорювання фактичних обставин, викладених у вироку суду, не є предметом касаційного розгляду

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги сторони захисту не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Щодо призначеного покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Із судових рішень вбачається, що місцевий суд призначаючи

ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до положень ст. 12 КК відноситься до тяжких, конкретні обставини його вчинення, характер вчиненого, його наслідки, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, не має постійного місця проживання та реєстрації, є тимчасово переміщеною особою, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, у зв`язку з чим не має законного та стабільного джерела доходу, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Апеляційний суд переглядаючи вирок суду встановив відсутність підстав для застосування щодо засудженого ОСОБА_5 положень ст. 69-1 КК, оскільки в кримінальному проваджені не встановлено обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, зокрема: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Водночас апеляційний суд вказав, що сукупність обставин врахованих місцевим судом не дають підстав для застосування приписів статей 69, 75 КК.

На переконання суду касаційної інстанції, покарання призначене ОСОБА_5 з урахуванням обставин кримінального правопорушення та даних про особу засудженого, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3