справа № 439/264/25
провадження №1-кп/439/115/25
У Х В А Л А

16 жовтня 2025 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Броди у кримінальному провадженні № 0000028 від 21.06.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263, ч.1,2 ст. 317 КК України, клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання недопустимими доказів, з підстав встановлення їх очевидної недопустимості, та не дослідження цих доказів у судовому засіданні, про недопущення відомостей, що містяться у невідкритих стороною обвинувачення стороні захисту всіх матеріалів досудового розслідування

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4

у с т а н о в и в :

У провадженні Бродівського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером: 0000028 від 21.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.263, ч.1, 2 ст.317 Кримінального кодексу України.

Захисник ОСОБА_4 подав клопотання про визнання очевидно недопустимими докази, здобуті стороною обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000252 від 16 серпня 2023 року, з підстав встановлення їх очевидної недопустимості, та не досліджувати ці докази у судовому засіданні.

В обґрунтування клопотання вказує на те, що слідчим слідчого відділення поліції № 1 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_6 16.08.2023 внесено відомості до ЄРДРу про кримінальне провадження № 0000252 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України і розпочато у ньому досудове розслідування на підставі лише одного рапорту від 15 серпня 2023 року оперуповноваженого СКП ВП № 1 Золочівського РВП ГУ НП у Львівській області ст. лейтенантом поліції ОСОБА_7 . З Реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДРу за № 0000028 від 21.06.2023, матеріали кримінального провадження № 0000252, використані прокурором ОСОБА_5 для обвинувачення ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000028. Статтею 1 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» (далі Закон № 2135-ХІІ) визначено, що пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України є завданням саме оперативно-розшукової діяльності. Отже, інформація, яка міститься у Рапорті № 2832 є результатом пошуку і фіксації оперативними працівниками фактичних даних, які, на думку о/у ОСОБА_8 , містили в діях ОСОБА_3 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, тобто результатом оперативно-розшукової, а не будь-якої іншої діяльності. Захисник зазначає, що якщо мало місце втручання у приватне спілкування ОСОБА_3 , і за наслідками якого оперативно-розшуковими органами одержано інформацію, яка вказує на ознаки кримінального правопорушення і саме така інформація стала підставою для внесення відомостей до ЄРДРу, то воно має здійснюватися згідно із законом і бути необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, на думку захисника, для того, щоб стверджувати, що оперативні працівники СЕП ВП № 1 Золочівського РВП ГУ НП у Львівській області здійснювали втручання у приватне спілкування ОСОБА_3 саме згідно із законом сторона обвинувачення має довести наявність заведеної щодо ОСОБА_3 оперативно-розшукової справи № 12310387 від 12.05.2023, до дати складання Рапорту № 2832; отримання відомостей, які містяться в Рапорті № 2832, саме у межах вказаної оперативно-розшукової справи № 12310387 від 12.05.2023 і підтвердження таких відомостей відповідними матеріалами, які оперативний підрозділ зобов`язаний був невідкладно направити органу досудового розслідування разом з Рапортом № 2832 для початку здійснення досудового розслідування. Оскільки слідчим ОСОБА_6 без законних підстав, визначених ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону № 2135-ХІІ були внесені відомості до ЄРДРу лише на підставі одного Рапорту № 2832, то докази, зібрані поза межами кримінального провадження у процесі проведення негласних оперативно-розшукових дій до внесення відомостей до ЄРДРу без заведення оперативно-розшукової справи є очевидно недопустимими. Всі фактичні дані, здобути в межах кримінального провадження від 16.08.2023 № 0000252 на підставі незаконного втручання у приватне спілкування ОСОБА_3 підлягають визнанню судом під час судового розгляду на підставі ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 87 КПК очевидно недопустимими доказами з огляду на концепцію «отруєного дерева» (або «ефекту доміно»). Захисник покликається на те, що при завершенні досудового розслідування стороні захисту не було відкрито всіх матеріалів оперативно-розшукової справи № 12310387 від 12.05.2023, що слугували підставою для складання і подання Рапорту № 2837, просить у кримінальній справі № 439/264/25 пр. 1-кп/439/115/25 визнати недопустимими докази, здобуті стороною обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000252 від 16.08.2023, з підстав встановлення їх очевидної недопустимості, та не досліджувати цих доказів у судовому засіданні.

Крім того, захисник ОСОБА_4 подав клопотання про недопущення відомостей, що містяться у невідкритих стороною обвинувачення стороні захисту всіх матеріалах досудового розслідування.

В обґрунтування клопотання захисник покликається на те, що перед виконанням стороною обвинувачення приписів ч. 1-4 ст. 290 КПК сторона захисту подала слідчому ОСОБА_9 в порядку абз. 1 ч. 1 ст. 107 КПК клопотання від 13.11.2024 вих № 13/11/24/1 про застосування технічних засобів фіксування у якому просила під час проведення відкриття матеріалів у порядку ст. 290 КПК застосовувати технічні засоби її фіксування, зберігаючи у порядку ч. 3 ст. 107 КПК у матеріалах кримінального провадження оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, а їх резервні копії зберігати окремо. Слідчим за результатами розгляду і вирішення клопотання, прийнято постанову від 14.11.2024 про відмову в задоволенні клопотання захисника підозрюваного, яка мотивована тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено і перебуває на процесуальній стадії відкриття матеріалів досудового розслідування, тобто відповідно до вимог ст. 290 КПК, яка не передбачає фіксації процесуальної дії.

Вказує, що сторона обвинувачення не здійснила відкриття всіх матеріалів стороні захисту, відповідно до ст. 290 КПК, що було з`ясовано у засіданні 05.06.2025 при поданні прокурором документів і власне могло б бути підтверджено технічними носіями інформації зафіксованої відповідної процесуальної дії, однак слідчий ОСОБА_9 прийнявши постанову, штучно створив умови, при яких сторона захисту позбавлена можливості довести які саме документи не були їй відкриті стороною обвинувачення.

У зв`язку з викладений просить не допускати відомості, що містяться у всіх невідкритих стороною обвинувачення стороні захисту матеріалах досудового розслідування.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 клопотання підтримали з наведених у ньому підстав. Просили таке задовольнити. Обвинувачений підтримав клопотання захисника.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що матеріали кримінального провадження відкрити стороні захисту після завершення досудового розслідування, про що було повідомлено стороні захисту. Клопотання від адвоката надійшло коли досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено і перебувало на процесуальній стадії відкриття матеріалів. Оскільки процесуальна дія відкриття матеріалів досудового розслідування сторонам кримінального провадження регламентується ст. 290 КПК України, досудове розслідування на цій стадії закінчене у задоволенні клопотання було відмовлено.

Також, прокурор пояснив, що додатково відкрив матеріали, а саме повідомив 06.01.2025 стороні захисту про відкриття ухвал слідчих суддів Львівського апеляційного суду, які раніше не були відкриті, оскільки повідомлення про перегляд грифу секретності вказаних матеріалів надійшли після скерування обвинувального акту до суду. Сторона захисту ознайомлена з цими матеріалами, отже прокурор здійснив відкриття матеріалів досудового розслідування.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши доводи клопотання захисника та оцінивши їх на предмет обґрунтованості, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст.84 КПК України (далі КПК України) доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (Постанова ККС ВС від 29.09.2020 року у справі №601/1143/19).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч.1 ст.89 КПК) якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (Постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі №334/5670/18).

Так, як зазначав вище суд, очевидна недопустимість доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК України) може бути встановлена за повідомленням сторін кримінального провадження, які приймають участь у змагальному процесі (ст.22 КПК), отже сторона, яка заявила про очевидну недопустимість доказу має відстояти та довести свою позицію перед судом, який, у відповідності до положень ч.6 ст.22 КПК, виконує роль незалежного арбітра та лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зберігаючи при цьому об`єктивність та неупередженість. На підтвердження своєї позиції, в разі звернення до суду з таким клопотанням, сторона має довести перед судом, що докази, які сторона просить визнати очевидно недопустимими, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і, їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду.

У правовій позиції ВП Верховного Суду від 31.08.2017р. в справі № 756/10060/17 зазначено що у разі визнання очевидної недопустимості доказу необхідно встановлювати, які наслідки має певне порушення формальних вимог процесуального закону насамперед для прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України, в чому це порушення виражалося.

Таким чином, сторона, яка стверджує про істотні процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати яким чином вони перешкоджали забезпеченню та реалізації прав і свобод особи, та що ці порушення призвели до очевидної недопустимості доказів.

Натомість таких доказів сторона захисту суду не надала, переконливих доводів та обґрунтувань не навела.

Оцінюючі наведені захисником ОСОБА_4 у клопотанні доводи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для твердження про очевидну недопустимість доказів, здобутих стороною обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000252 від 16.08.2023, істотне порушення щодо обвинуваченого прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами.

Так, даючи оцінку доводам сторони захисту, суд констатує, що не вбачає на цій стадії судового розгляду очевидно недопустимими в розумінні ч. 1 ст. 87 та ч. 2 ст. 89 КПК України докази.

Слід також зазначити, що визнавши докази за клопотанням сторони захисту недопустимими до видалення суду до нарадчої кімнату для ухвалення остаточного судового рішення не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження, а саме змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).

З урахуванням викладеного, якщо суд висловить свою позицію щодо цих доказів на цьому етапі, то це в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження, а тому питання допустимості вказаних доказів слід вирішити в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного судового рішення у сукупності з усіма обставинами встановленими в ході розгляду кримінального провадження, з дотриманням вимог частини першої статті 89 Кримінального процесуального кодексу України.

У той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом оцінки доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Щодо клопотання про недопущення відомостей, що містяться у невідкритих стороною обвинувачення всіх матеріалів досудового розслідування.

Стадія звернення до суду з обвинувальним актом регулюється § 3, Глави 24 КПК України.

Положення ст. 290 КПК України регулюють порядок відкриття матеріалів досудового розслідування.

Так, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим (ч. 1 ст. 107 КПК України).

Положення ч. 6 ст. 107 КПК України передбачають, що незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.

На виконання статті 290 КПК України на стадії звернення до суду з обвинувальним актом у цій справі, стороною обвинувачення надано доступ до матеріалів досудового розслідування.

Відповідно до Протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 14-25 листопада 2025 року, обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_10 підтвердили надання доступу до матеріалів досудового розслідування. При цьому, ні адвокат ОСОБА_10 ні обвинувачений ОСОБА_3 не заявляли після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження про недійсність цієї процесуальної дії, та те, що незастосування технічних засобів призвело до порушення прав обвинуваченого.

У своїх зауваженнях захисник вказав зокрема, що у матеріалах кримінального провадження № 0000028 відсутнє звернення прокурора до апеляційного суду про розсекречення ухвал слідчих суддів на підставі яких проводилися НРСД, а також не відкрито документів оперативно-розшукової справи, зокрема постанови про її завершення.

Отже, суд вважає, що положення ст. 290 КПК України стороною обвинувачення були дотримані, а підстави для недопущення відомостей, що містяться у невідкритих стороною обвинувачення стороні захисту всіх матеріалах досудового розслідування відсутні, оскільки такі відкриті стороні захисту.

Враховуючи вищевикладене у всій сукупності, суд вважає, що клопотання захисника про визнання доказів очевидно недопустимими, недопущення відомостей, що містяться у невідкритих стороною обвинувачення стороні захисту всіх матеріалах досудового розслідування задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 22, 84, 87, 89, 369-372 КПК України суд

у х в а л и в:

У задоволенні клопотань захисника ОСОБА_4 про визнання недопустимими докази, здобуті стороною обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000252 від 16.08.2023, з підстав встановлення їх очевидної недопустимості, та не дослідження цих доказів у судовому засіданні, про недопущення відомостей, що містяться у невідкритих стороною обвинувачення стороні захисту всіх матеріалів досудового розслідування- відмовити.

Вирішити питання недопустимості вказаного доказу в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України, з урахуванням всіх досліджених судом доказів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1