Дата документу 15.12.2025 Справа № 334/1759/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/1759/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/269/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 15 грудня 2025 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, неодружений, офіційно не працевлаштований, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 , прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 травня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту взяття його під варту.

У відповідності до ч.5 ст. 72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_6 зараховано строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 21 лютого 2020 року по 03 листопада 2020 року.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Оранта-Січ» на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 20385,70 грн та моральну шкоду в розмірі 56676 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 913324 грн.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду в частині стягнення на користь держави витрат на залучення експертів змінити, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_6 на користь держави витрат на залучення експертів для проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи №5-30 від 18 березня 2020 року в сумі 2 355 гривень 15 копійок, судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортних засобів № 9-182 від 18 березня 2020 року в сумі 2 512 гривень 16 копійок, та судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди № 9-206 від 20 березня 2020 року в сумі 1 884 гривні 12 копійок, на загальну суму 6 751 грн 43 коп.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Під час апеляційного перегляду відповідно до ст. 396 КПК України дослідити довідки про витрати на проведення експертиз.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно з ч.2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Таким чином, витрати на залучення експертів підлягали стягненню з обвинуваченого на користь держави.

В той же час, суд не прийняв зазначене рішення при ухваленні вироку, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, а саме п.13 ч.1 ст. 368, п.3 ч.1 ст. 92, ч.1 ст. 126 КПК України.

Зазначені порушення є істотними, оскільки призвели до ненадходження до бюджету грошових коштів за проведення експертних досліджень, які повинні бути стягнуті з обвинуваченого.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати у зв`язку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження через те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, також суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки (п.п.1,2 ч.1 ст.411 КПК України) та через істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства (ст.412 КПК України).

Призначити новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник просить повторно дослідити усі докази по кримінальному провадженню. Оскаржуваний вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправдати за недоведеністю, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення.

Зменшити стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди з 913 324 гривень до 80 000 гривень.

Зняти арешт з автомобіля «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 та відеореєстратора з написом «Model: «GT N72twin SN: 172031734» з картою пам`яті «SP micro SD HP 16 GB», які належать на праві особистої власності ОСОБА_12 та повернути їй за належністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом під час ДТП на законних підставах. У нього є посвідчення водія, відкрита категорія «В», стаж керування транспортними засобами більш 15 років. ОСОБА_6 не був позбавлений керування транспортними засобами. Питання про можливість керування ОСОБА_6 транспортними засобами категорії В може бути вирішено виключно шляхом його направлення на позапланове обстеження спеціальною медичною комісією. Такі дії відносно ОСОБА_6 медичними установами ніколи не вживалися.

Згідно з Наказом, затвердженим Міністерством охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами» № 299 від 24 грудня 1999 року, який був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 січня 2000 року за № 31/4252, відомості про захворювання, якими страждає ОСОБА_6 , відсутні.

Захист вважає, що в діях ОСОБА_6 не вбачається порушень будь-яких пунктів Правил дорожнього руху України, у зв`язку з тим, що йому стало погано раптово, вже після того як він почав рух транспортним засобом, у нього порушилась свідомість і він був позбавлений можливості вжити заходів для зупинки керуємого ним автомобіля або вжити заходи для уникнення ДТП і ці доводи обвинуваченого ОСОБА_6 жодним доказом по справі ніким і нічим не спростовуються. З пояснень ОСОБА_6 вбачається, що він взагалі нечасто керував транспортним засобом.

Задовільний стан здоров`я ОСОБА_6 в цей день підтверджує його цивільна дружина на той час - ОСОБА_12 , яка була допитана в якості свідка в судовому засіданні та, яка стверджувала про те, що в останні місяці чотири, приступів у ОСОБА_6 не було, що на роботу в день ДТП вона поїхала о 08:00 годині ранку, ознак приступу вона не бачила, її чоловік почувався і виглядав здоровим. Напередодні ДТП він не вживав алкогольні напої, конфліктних ситуацій не було, різких стресів також не було.

Опис ОСОБА_6 епізоду порушення свідомості в цілому відповідає клінічній картині характерній для цього патологічного стану та захворюванням, на які він страждає. Особа з порушенням свідомості втрачає здатність до керування транспортним засобом.

Проте, з ОСОБА_6 під час керування ним автомобілем сталося раптове погіршення стану його здоров`я, та виник напад порушення його свідомості. Тому, поведінка ОСОБА_6 (його дія чи бездіяльність) не формує складу інкримінуємого йому в провину складу кримінального правопорушення, тобто відсутня суб`єктивна сторона злочину.

Жодними медичними документами, які були досліджені в судовому засіданні та поясненнями свідків, допитаних в суді, а також проведеними під час досудового розслідування слідчими експериментами та іншими слідчими діями, оглянутими в суді, законно та об`єктивно не доведено, що ОСОБА_6 знаходився в постійному, або раптово-виниклому хворобливому стані, у стані стомлення, або перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу та керував транспортним засобом саме перед ДТП 21 лютого 2024 року.

Тому, такі висновки сторони обвинувачення, потерпілої сторони та суду зроблені на припущеннях, що недопустимо Законом.

Крім того, захисник вважає, що судом було допущено неповноту судового слідства.

Також, захисник звертає увагу суду апеляційної інстанції на порушення, допущене на думку сторони захисту під час проведення судових дебатів. Так, стороною обвинувачення було запропоновано суду визнати винним обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, що взагалі не передбачено санкцією, інкримінованої йому в провину частини 2 статті 286 КК України, що теж свідчить про упереджене ставлення до ОСОБА_6 особи з інвалідністю, особи, яка раніше не була судима, позитивно зарекомендувала себе в суспільстві, що підтверджується характеризуючими матеріалами, доданими до матеріалів справи.

Крім того, при ухваленні вироку судом першої інстанції не вирішена доля речових доказів, відповідно до ст. 100 КПК України.

Також, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, що суд не зробив в повній мірі. На думку захисника, стягнута судом сума моральної шкоди істотно збільшена та є не мотивованою.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_11 просить повторно допитати під час апеляційного провадження свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_6 .

Апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури м.Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_10 потерпілий просить задовольнити: змінити вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2024 року у відношенні ОСОБА_6 , стягнувши з останнього процесуальні витрати на проведення експертизи у розмірі 6 751,43 гривень, в іншій частині вирок залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2024 року потерпілий просить залишити без задоволення.

Свої заперечення потерпілий обґрунтовує таким.

За приписами ч.4 ст. 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення щодо процесуальних витрат.

Суд помилково не зазначив у вироку про стягнення з обвинуваченого судових витрат на залучення експертів, тому з цих підстав, потерпілий підтримує апеляційну скаргу прокурора та просить її задовольнити.

Окрім того, потерпілий зазначає, що по-перше, захисник стверджує, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом на законних підставах. Наявні у нього захворювання не входять до переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.1999 № 299.

Натомість, у розділі щодо категорії «В» транспортних засобів- автомобілів, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кг і кількість сидячих місць яких, крім сидіння водія, не перевищує восьми, цього наказу МОЗ у редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення, міститься пункт 29, за приписами якого особа, яка страждає на епілепсію та синкопальні стани, не може бути допущена до керування транспортного засобу.

Про наявність у ОСОБА_6 захворювання «епілептичний синдром з рідкими генералізованими судомними нападами, частими фокальними нападами зі схильністю до серійності з вегетативними симптомами (фебрільною гіпертермією)» зазначено у висновку комісійної судово-медичної експертизи № 131/к.

Експерт, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що він був доповідачем при проведенні комісійної судово-медичної експертизи №131/к. Він зазначив, що ОСОБА_6 має два захворювання: епісиндром та розсіяний склероз.

У епікризі з історії хвороби № 4653 також зазначено про діагноз епісиндром.

Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби від 15 березня 2019 року № 1075 ОСОБА_6 встановлений діагноз: розсіяний склероз, цереброастенічний синдром, ремітуючи-рецидивуючий перебіг. Симптоматична епілепсія з середньої частоти генералізованими судомними нападами.

Відповідно до виписного епікризу № 4329 ОСОБА_6 госпіталізований 27 жовтня 2019 року з діагнозом: розсіяний склероз, цереброспінальна форма, ремітуючи-рецидивуючий перебіг, стадія неповної ремісії. Епісиндром з рідкісним генералізованими судомними нападами, частими фокальними нападами зі схильністю до серійності з вегетативними симптомами.

Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого від 26 липня 2019 року № 12703 року діагноз ОСОБА_6 : розсіяний склероз, ремітуючи-рецидивуючий перебіг, загострення, епісиндром. Хворий скаржився на наявність нападів з відключенням свідомості на декілька секунд.

На підставі аналізу уніфікованого клінічного протоколу первинної, екстреної, вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги епілепсії у дорослих, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 квітня 2014 року № 276, потерпілий доходить висновку про те, що епілептичний синдром входить у поняття «епілепсія».

Крім того, згідно з виписним епікризом історії хвороби від 15 березня 2019 року № 1075 у ОСОБА_6 наявне захворювання Епісиндром з рідкісним генералізованими судомними нападами, частими фокальними нападами зі схильністю до серійності з вегетативними симптомами.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_6 з огляду наявного у нього діагнозу (епілепсія, епісиндром) в силу приписів наказу Міністерства охорони здоров`я від 24.12.1999 № 299 не міг бути допущений до керування транспортним засобом.

По-друге, захисник вважає, що звинувачення суду у тому, що ОСОБА_6 перебував у хворобливому стані, є безпідставними, оскільки безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою він почувався добре.

Отже, захисник пов`язує наявність хворобливого стану, за перебування в якому під час керування транспортним засобом може наставати відповідальність, лише з певним моментом у часі, а саме, безпосередньо перед початком руху у день скоєння ДТП.

Так, захисник вказує, що перед тим, як ОСОБА_6 21 лютого 2020 року почав рух на автомобілі, він не знаходився у хворобливому стані, у стані стомлення, а також не перебував під впливом лікарських препаратів.

Потерпілий вважає переконання захисника у тому, що хворобливий стан може бути пов`язаний лише з початком руху на транспортному засобі, помилковим за таких підстав.

Пунктом 2.9. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, водієві забороняється, зокрема, керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу (підпункт б).

Отже, ця імперативна заборонна норма не містить кваліфікуючих ознак щодо визначення певного моменту часу, з якого вона застосовується. Наприклад, не вказано, що забороняється керувати у хворобливому стані перед початком руху або після певних подій (лікування, стресу і т.п.). Тому ця норма має застосовуватися до усього часу. Тож якщо особа знає, що страждає на хворобу, яка спричиняє раптову втрату свідомості, то незалежно від її стану перед початком руху, така особа апріорі перебуває у хворобливому стані, і їй заборонено керувати транспортним засобом.

ОСОБА_6 знав про наявність у нього діагнозів, що можуть спричинити раптову втрату свідомості під час керування транспортним засобом. До того ж сам ОСОБА_6 під час допиту у суді зазначив, що з ним стався такий випадок, коли йому стало погано за кермом.

Більше того, це підтвердила і його на той час цивільна дружина (наразі офіційна дружина) ОСОБА_12 , яка під час допиту 23 липня 2020 року вказала, що такі випадки відбувалися при ній 2-3 рази, коли обвинувачений керував транспортним засобом, йому ставало погано, він зупинявся і просив її сісти за кермо. На жаль, про це не зазначено у вироку суду.

Отже, ОСОБА_6 є винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та має нести відповідальність в рамках санкції статті.

По-третє, захисник звертається до апеляційного суду із вимогою скасувати вирок і винести новий вирок, яким виправдати ОСОБА_6 у зв`язку із недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Натомість, ОСОБА_6 визнає факт заподіяння ним моральної шкоди та відшкодування її у розмірі 80 000 грн.

Відповідно до ч.3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

З наведених вище підстав, вимоги захисника ОСОБА_9 є такими, що суперечать позиції обвинуваченого.

Крім того, захисник просить апеляційний суд повторно дослідити усі докази по кримінальному провадженню.

Натомість, захисник не вказала, які саме обставини досліджені судом неповністю або з порушенням, і чому саме усі докази необхідно досліджувати у суді апеляційної інстанції.

У свою чергу, потерпілий вважає за необхідне дослідити повторно обставини, які підтверджують той факт, що з ОСОБА_6 до дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21 лютого 2020 року, відбувалися такі випадки, коли йому ставало погано під час керування транспортним засобом, оскільки такі обставини не відображені у вироку, але вони є важливими для кримінального провадження.

Ці обставини підтверджував сам ОСОБА_6 під час допиту у суді та його дружина ОСОБА_12 . Тож необхідно допитати під час апеляційного провадження свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_6 .

По-четверте, потерпілим під час підготовчого судового засідання був заявлений цивільний позов до ОСОБА_6 про стягнення з нього на користь потерпілого моральної шкоди у розмірі 913 324 грн.

Суд визнав доведеними обставини спричинення потерпілому моральної шкоди внаслідок смерті його дружини ОСОБА_13 , тому присудив до стягнення суму у повному обсязі.

Захисник же зазначила в апеляційній скарзі, що у потерпілого виникла упереджена оцінка своїх понесених страждань! Також зазначила, що стягнута судом сума моральної шкоди істотно збільшена та є невмотивованою. А ОСОБА_6 визнає позову вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000 грн.

З цим категорично не погоджується потерпілий та вимагає справедливого покарання обвинуваченому.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_9 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2024 року по кримінальній справі № 334/1759/20.

Її апеляційну скаргу на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2024 року по кримінальній справі № 334/1759/20, просить задовольнити у повному обсязі.

Свої заперечення захисник обґрунтовує таким.

Захист вважає вирок суду першої інстанції також незаконним, але з інших підстав ніж прокурор. На погляд захисту, оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки винесений з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Об`єктивних та безперечних доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 в інкримінованому йому в провину злочині, кримінальна відповідальність за скоєння якого передбачена ч.2 ст. 286 КК України, не видобуто ані проведеним досудовим розслідуванням, ані судовим слідством по кримінальному провадженню.

Навпаки, всі доводи захисту є обґрунтованими і докладно викладені в апеляційній скарзі на вирок суду першої інстанції, в якій захист просить Запорізький апеляційний суд повторно дослідити усі докази по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000646 від 21 лютого 2020 року, відносно ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України; вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2024 року по справі № 334/1759/20, провадження № - 1 кп/334/104/24 - скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України та виправдати за недоведеністю, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення (п.3 ч.1 ст. 373 КПК України).

В запереченнях на доповнення до апеляційної скарги прокурора захисник ОСОБА_9 просить відмовити в задоволенні первісної та доповненої апеляційної скарги прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2024 року по кримінальній справі № 334/1759/20.

Її апеляційну скаргу просить задовольнити у повному обсязі.

Захисник зазначає, що вважає вирок суду першої інстанції незаконним, але з інших підстав, ніж прокурор. На погляд захисту та обвинуваченого, оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки винесений з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Об`єктивних та безперечних доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 в інкримінованому йому в провину злочині, кримінальна відповідальність за скоєння якого, передбачена ч.2 ст. 286 КК України, не видобуто ані проведеним досудовим розслідуванням, ані судовим слідством по кримінальному провадженню.

Навпаки, всі доводи захисту є обґрунтованими і докладно викладені в апеляційній скарзі на вирок суду першої інстанції, в якій захист просить Запорізький апеляційний суд повторно дослідити усі докази по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000646 від 21 лютого 2020 року, відносно ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, що можливо в рамках ч.3 статті 404 КПК України: Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2024 року по справі № 334/1759/20, провадження № - 1 кп/334/104/24 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України та виправдати за недоведеністю, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення (п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України).

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , достовірно знаючи і усвідомлюючи про те, що з 2018 року він хворіє розсіяним склерозом цереброспінальної форми ремітуючи-рецидивуючого перебігу, венозною ангіомою правої гемісфери мозочка, а також є особою з інвалідністю третьої групи за загальним захворюванням ЦНС, що стали супроводжуватись порушенням функції центральної нервової системи пов`язаної зі зниженням рівня свідомості (втратою чи частковою втратою свідомості), з приводу чого він особисто звертався до лікаря невропатолога та з приводу чого йому було призначено відповідне лікування, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, що виразилось у наступному.

В порушення вимог пункту п.2.9(б) Правил дорожнього руху України, 21 лютого 2020 року, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, відповідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу, приблизно о 15 годині 05 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS»,реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вулиці Богдана Хмельницького від вулиці Трегубенка у напрямку проспекту Металургів в місті Запоріжжі у хворобливому стані, самостійно не визначив, що стан його здоров`я загрожує безпеці дорожнього руху та може створити загрозу безпеки дорожнього руху як для нього, так і для інших учасників дорожнього руху.

Проявляючи злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити в силу хворобливого стану, зумовленого наявною в нього хворобою, ОСОБА_6 продовжив рух на вищевказаному транспортному засобі та на перехресті вул. Богдана Хмельницького з вул. Добролюбова в м. Запоріжжі, після настання короткочасного порушення свідомості під час руху, втратив контроль за керуванням транспортним засобом, внаслідок чого автомобіль змінив напрямок руху транспортного засобу, через що відбувся дотичний контакт керованим ним автомобілем «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з автомобілем «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , який рухався у зустрічному для нього напрямку.

Після чого, автомобіль«DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з водієм ОСОБА_6 , який перебував в стані короткочасного порушення свідомості, продовжив рух прямо по вул. Богдана Хмельницького із швидкістю на відрізку шляху +200м не менш ніж 90-100 км/год., що перевищує максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах - 50 км/год.

Під час руху, поблизу будинку №23, по вул. Богдана Хмельницького, що розташований перед перехрестям вул. Богдана Хмельницького з пр. Металургів, автомобіль «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з водієм ОСОБА_6 виїхав на смугу зустрічного руху, у подальшому за межі проїжджої частини вліво, та здійснив наїзд на дорожній знак 1.34 (Діти) розділу 33 ПДР України.

Після виїзду за межі проїжджої частини вліво, автомобіль «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з водієм ОСОБА_6 виїхав на тротуар газону, що розділяє потоки зустрічних смуг по пр. Металургів, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , яка перебувала на ньому, після чого скоїв подальше зіткнення з бетонним відбійником.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_13 , були заподіяні тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, а саме: закрита тупа травма голови, тулуба і кінцівок у вигляді перелому кісток основи черепа, субарахноїдальний крововилив, забій потиличної долі лівої півкулі головного мозку, перелом тіла 4-го хребця грудного відділу хребта з розривом передньої повздовжньої зв`язки, крововилив під м`яку оболонку спинного мозку, переломи ребер з крововиливами у м`які тканини навколо переломів, розрив пристінкової плеври, неповний розрив трахеї, розрив плеври та тканин легенів, крововиливи у приниркову жирову клітковину справа та зліва, розриви капсули та тканини печінки, розриви капсули та тканини селезінки, перелом крижово-клубового зчленування справа по типу розчеплення, перелом верхніх та нижніх дуг правої та лівої лобкових кісток, крововилив у клітковину малого тазу, переломи лівої нижньої кінцівки, яка привела до розвитку шоку.

Своїми діями ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; представника потерпілого, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів доходить таких висновків.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, окрім іншого: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

На думку колегії суддів, оскаржуваний вирок суду першої інстанції вказаним вимогам кримінального процесуального законодавства не відповідає, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до суду першої інстанції надійшов обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, затверджений прокурором 08 квітня 2020 року.

Згідно з вказаним обвинувальним актом, досудовим розслідуванням встановлено, що 21 лютого 2020 року, приблизно о 15 годині 05 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вулиці Богдана Хмельницького від вулиці Трегубенко у напрямку проспекту -Металургів в місті Запоріжжі. На перехресті вул. Богдана Хмельницького з вул. Добролюбова в м. Запоріжжі, ОСОБА_6 допустив дотичний контакт керованим автомобілем з автомобілем «TOYOTA CAMRY» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , який рухався у зустрічному для нього напрямку.

Після цього, ОСОБА_6 , керований ним транспортний засіб не зупинив, натомість продовжив рух прямо, намагаючись залишити місце дорожньо-транспортної пригоди. Швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , під час руху по вул. Богдана Хмельницького на відрізку шляху +200м, після дотикового контакту з автомобілем «ТОУОТА САМRУ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складала не менш ніж 90-100 км/год., що перевищує максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах - 50 км/год.

Під час руху, поблизу будинку №23, по вул. Богдана Хмельницького, що розташований перед перехрестям вул. Богдана Хмельницького з пр.Металургів, водій ОСОБА_6 , діючи в порушення вимог п.10.1 ПДР України, де сказано:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», допустив безпричинний виїзд на смугу зустрічного руху, подальший виїзд за межі проїжджої частини вліво та наїзд на дорожній знак 1.34 (Діти) розділу 33 ПДР України.

Після виїзду за межі проїжджої частини вліво, водій ОСОБА_6 , діючи в порушення вимог правил безпеки дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість застосувати міри екстреного гальмування для зупинки керованого транспортного засобу, вказаних заходів не вжив, натомість продовжив рух з перевищенням дозволеної швидкості руху, виїхав на тротуар газону, що розділяє потоки зустрічних смуг по пр. Металургів, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , яка перебувала на ньому, після чого скоїв подальше зіткнення з бетонним відбійником.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 768 від 22 березня 2020 року, пішоходу ОСОБА_13 , були спричинені тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, а саме: «закрита тупа травма голови, тулуба і кінцівок у вигляді перелому кісток основи черепа, субарахноїдальний крововилив, забій потиличної долі лівої півкулі головного мозку, перелом тіла 4-го хребця грудного відділу хребта з розривом передньої повздовжньої зв`язки, крововилив під м`яку оболонку спинного мозку, переломи ребер з крововиливами всякі тканини навколо переломів, розрив пристінкової плеври, неповний розрив трахеї, розрив плеври та тканин легенів, крововиливи у приниркову жирову клітковину справа та зліва, розриви капсули та тканини печінки, розриви капсули та тканини селезінки, перелом крижово-клубового зчленування справа по типу розчеплення, перелом верхніх та нижніх дуг правої та лівої лобкових кісток, крововилив у клітковину малого тазу, переломи лівої нижньої кінцівки, яка привела до розвитку шока».

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 9-206 від 20 березня 2020 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, дії водія автомобілю «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 , не відповідали вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 міг зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода з моменту виїзду автомобіля «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 за межі проїзної частини шляхом застосування екстреного гальмування при русі з максимально дозволеною швидкістю руху транспортних засобів в населеному пункті.

Своїми діями ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

В ході судового розгляду прокурором було змінено обвинувачення в порядку вимог ст.338 КПК України щодо ОСОБА_6 та його викладено у такій редакції.

ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що з 2018 року страждає тяжкими захворюваннями, а саме: розсіяним склерозом цереброспінальної форми ремітуючи-рецидивуючого перебігу, венозною ангіомою правої гемісфери мозочка, а також є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням ЦНС, що стали супроводжуватись порушенням функції центральної нервової системи пов`язаної зі зниженням рівня свідомості (втратою чи частковою втратою свідомості), з приводу чого він особисто звертався до лікаря невропатолога та з приводу чого йому було призначено відповідне лікування, вчинив необережний злочин при наступних обставинах.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 21 лютого 2020 року - приблизно о 15 годині 05 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вулиці Богдана Хмельницького від вулиці Трегубенко у напрямку проспекту Металургів в місті Запоріжжі. На перехресті вул. Богдана Хмельницького з вул. Добролюбова в м. Запоріжжі, ОСОБА_6 допустив дотичний контакт керованим ним автомобілем з автомобілем «ТОУОТА САМRУ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , який рухався у зустрічному для нього напрямку.

В подальшому, ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість завчасно відмовитись від керуванням транспортним засобом у зв`язку з наявним хворобливими станом, діючи в порушення вимог п.п. 2.9 «б» Правил дорожнього духу України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, де вказано: п.2.9 «б»: Водієві забороняється:

б) керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу; вказаних заходів не прийняв.

Натомість, ОСОБА_6 , керований ним транспортний засіб не зупинив, натомість продовжив рух прямо, намагаючись залишити місце дорожньо- транспортної пригоди. Швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , під час руху по вул. Богдана Хмельницького на відрізку шляху +200м, після дотикового контакту з автомобілем «ТОУОТА САМRУ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складала не менш ніж 90-100 км/год., що перевищує максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах - 50 км/год.

Під час руху, поблизу будинку №23, по вул. Богдана Хмельницького, що розташований перед перехрестям вул. Богдана Хмельницького з пр. Металургів, водій ОСОБА_6 діючи в порушення вимог п.10.1 ПДР України, де сказано:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», допустив безпричинний виїзд на смугу зустрічного руху, подальший виїзд за межі проїжджої частини вліво та наїзд на дорожній знак 1.34 (Діти) розділу 33 ПДР України.

Після виїзду за межі проїжджої частини вліво, водій ОСОБА_6 , діючи в порушення вимог правил безпеки дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість застосувати міри екстреного гальмування для зупинки керованого транспортного засобу, вказаних заходів не вжив, натомість продовжив рух з перевищенням дозволеної швидкості руху, виїхав на тротуар газону, що розділяє потоки зустрічних смуг по пр. Металургів, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , яка перебувала на ньому, після чого скоїв подальше зіткнення з бетонним відбійником.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 768 від 22 березня 2020 року, пішоходу ОСОБА_13 , були спричинені тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, а саме: «закрита тупа травма голови, тулуба і кінцівок у вигляді перелому кісток основи черепа, субарахноїдальний крововилив, забій потиличної долі лівої півкулі головного мозку, перелом тіла 4-го хребця грудного відділу хребта з розривом передньої повздовжньої зв`язки, крововилив під м`яку оболонку спинного мозку, переломи ребер з крововиливами всякі тканини навколо переломів, розрив пристінкової шеври, неповний розрив трахеї, розрив плеври та тканин легенів, крововиливи у приниркову жирову клітковину справа та зліва, розриви капсули та тканини печінки, розриви капсули та тканини селезінки, перелом крижово-клубового зчленування справа по типу розчеплення, перелом верхніх та нижніх дуг правої та лівої лобкових кісток, крововилив у клітковину малого тазу, переломи лівої нижньої кінцівки, яка привела до розвитку шока» .

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 9-206 від 20 березня 2020 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, дії водія автомобілю «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 , не відповідали зимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 міг зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода з моменту виїзду автомобіля «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 за межі проїзної частини шляхом застосування екстреного гальмування при русі з максимально дозволеною швидкістю руху транспортних засобів в населеному пункті.

Своїми діями ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки порожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Разом з тим, з вироку суду убачається, що за результатами судового розгляду суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що страждає на захворювання, яке у своєму перебігу закономірно супроводжуються втратою (чи зниженням рівня) свідомості, проявив злочинну недбалість, самостійно не визначивши, що перебуває у стані, який загрожує безпеці дорожнього руху, став керувати транспортним засобом, що призвело до порушення свідомості та наслідків, які встановлені судом.

Суд встановив, що причиною настання суспільно небезпечних наслідків у виді заподіяння смерті потерпілій, є створення водієм ОСОБА_6 загрози безпеці дорожнього руху, який керував транспортним засобом у хворобливому стані, не маючи при цьому змоги постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, і між діянням останнього та наслідками є причинний зв`язок.

За таких обставин, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

За змістом оскаржуваного вироку, суд визнав доведеним порушення ОСОБА_6 п.2.9 «б» ПДР.

Щодо обвинувачення в частині того, що в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди перебуває порушення ОСОБА_6 вимог п.10 ПДР, висновки суду у вироку відсутні.

Всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у вироку не зазначені мотиви змінення обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою.

При цьому, з вироку убачається, що суд дослідив висновок інженерно-транспортної експертизи №9-206 від 20 березня 2020 року, де зазначено, що в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 повинен був діяти у відповідності до вимог пп. 10.1, 11.4, 12.4, 12.96 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації в діях водія ОСОБА_6 є невідповідності до вимог пп.10.1, 11.4, 12.4, 12.96 Правил дорожнього руху України. Невиконання водієм ОСОБА_6 вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість водія ОСОБА_6 уникнути ДТП у вигляді наїзду на пішохода залежала від виконання ним вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 міг зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода з моменту виїзду автомобіля «DAEWOO» за межі проїзної частини шляхом застосування екстреного гальмування при русі з максимально дозволеною швидкістю руху транспортних засобів в населеному пункті.

Проте, суд у вироку не надав оцінку вказаному доказу, та не навів мотиви його неврахування, що також не відповідає вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України, та на що обґрунтовано вказує прокурор в доповненнях до апеляційної скарги.

Окрім того, у вироку відсутнє посилання на докази, якими б обґрунтовувався висновок суду про те, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом у хворобливому стані, його свідомість була короткочасно порушена, унаслідок чого він втратив контроль за керуванням транспортним засобом тощо.

Суд не проаналізував належним чином докази в справі як кожен окремо так і у їх сукупності, зокрема, серед іншого не надано оцінку показанням свідка ОСОБА_15 , який був очевидцем ДТП, та з показань якого, наданих під час слідчого експерименту та у судовому засіданні, убачається, що після ДТП водій ( ОСОБА_6 ) був у свідомому стані, сидів за кермом та крутив щось у руках, схоже на реєстратор. Чоловіки, що підійшли до нього, говорили йому, щоб він не торкався реєстратору.

Не надано оцінку і показанням свідка ОСОБА_16 , який був залучений органом досудового розслідування у якості понятого при вилученні ключів від автомобіля, та з показань якого убачається, що затриманий чоловік, на якого вказали як на такого, що вчинив ДТП, нічого не говорив, ніяких особливостей у цього чоловіка свідок не помітив.

Без належної оцінки з боку суду лишились і показання свідка ОСОБА_14 щодо обстановки та обставин ДТП.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в ст.286 частинах 1, 2 або 3 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто знаходилися у причино-наслідковому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Така позиція щодо правозастосування ст.286 КК України міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі №682/956/17.

Проте, оскаржуваний вирок свідчить про те, що суд не з`ясував повно і всебічно всіх обставин провадження, не перевірив належним чином надані сторонами докази та надав цим доказам вибіркову оцінку, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

З урахуванням викладеного, висновки суду, наведені у вироку, не можуть вважатися такими, що відповідають фактичним обставинам провадження.

На зазначене звертають увагу в апеляційних скаргах як сторона обвинувачення так і сторона захисту.

У зв`язку з викладеним, оскаржуваний вирок суду на підставі ст.ст.407, 409, 412 КПК України підлягає безумовному скасуванню.

Переглядаючи оскаржуваний вирок суду в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів не може виправити вказані недоліки, тому, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст.7-9 КПК України, скасовуючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції, як про це просить прокурор в доповненнях до апеляційної скарги.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в цій ухвалі апеляційного суду, повно та всебічно дослідити обставини провадження та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах та запереченнях на ці скарги, мають ретельно перевірятися судом першої інстанції під час нового розгляду.

Керуючись ст.ст.404-405, 407-409, 412, 415 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 травня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_17