Дата документу 06.10.2025 Справа № 314/3618/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/949/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/3618/25Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 (з доповненнями) на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Кам`яне Запорізького району Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 16.11.2025 року включно продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник просила ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 відмовити. Свої вимоги мотивувала тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та винесено з порушенням норм кримінального процесуального закону. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обґрунтованості підозри та існування передбачених ст.177 КПК ризиків щодо ОСОБА_8 . Разом з тим, сама по собі лише тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. Судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання та офіційно працевлаштований. ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, одружений, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина і батьки похилого віку.

Обвинувачений ОСОБА_8 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду. Клопотання про забезпечення його участі в апеляційному розгляді не надходило. Тому колегія суддів, з огляду на положення ч.4 ст.422-1 КПК, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд без участі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію захисника, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В провадженні Вільнянського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК кримінальних правопорушень.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують ризики того, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого. При цьому застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання судової колегії, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на вказаних вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 .

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного роду тяжкості, серед яких особливо тяжкий проти життя та здоров`я особи і тяжкі злочини проти громадської безпеки, і за їх вчинення передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Вказані обставини, на переконання судової колегії, дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

З матеріалів провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 наразі перебуває на стадії підготовки до судового розгляду. А тому з огляду на конкретні обставини вчинення інкримінованих злочинів, які поставлено у провину обвинуваченому, існують достатні підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на свідків, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні.

Зазначений ризик посилюється з огляду на те, що свідки у даному провадженні проживають в одному населеному пункті з обвинуваченим.

Крім того, апеляційний суд враховує відомості щодо процесуальної поведінки ОСОБА_8 , який у підготовче судове засідання в режимі відеоконференції з приміщенням установи за місцем його перебування не з`явився, що зумовлено відмовою обвинуваченого та його незгодою з проведенням судового засідання у режимі відеоконференції.

Так, відповідно до ч.2 ст.336 КПК суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Враховуючи, що наразі на території України діє воєнний стан, судове засідання суду першої інстанції проводилось в режимі відеоконференції у відповідності до наведених вимог кримінального процесуального закону.

Відомості про поважні причини неявки ОСОБА_8 у судове засідання від 18.09.2025 року матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення стороною захисту не надано.

Такі обставини, на переконання колегії суддів, дають беззаперечні підстави для висновку, що обвинувачений, опинившись на волі, потенційно може перешкоджати кримінальному іншим чином, у тому числі й шляхом неявки до суду.

Відтак, апеляційний суд, усупереч доводам апеляційної скарги, вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі.

На переконання апеляційного суду, гарантувати запобігання встановленим ризикам та дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 не вбачається можливим.

Наведені апелянтом відомості, що позитивно характеризують особу обвинуваченого, який працевлаштований, має постійне місце проживання та осіб на утриманні, не можуть бути єдиними та беззаперечними підставами для зміни запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не здатні у повному обсязі нівелювати ймовірність настання конкретних встановлених у даному провадженні ризиків.

Судова колегія відхиляє заперечення захисника проти обґрунтованості підозри, виходячи з наступного.

Апеляційний суд під час перевірки ухвали про продовження строку тримання особи під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, аналізує лише наявність передбачених ст.177 КПК ризиків, необхідність та доцільність продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.

Відтак, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою є законним і обґрунтованим, відповідає характеру і тяжкості інкримінованих діянь та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Разом з тим, колегія суддів зважає на те, що сама по собі тяжкість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення не є самостійною підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, натомість судом першої інстанції враховано усі встановлені у даному провадженні обставини у їх взаємозв`язку, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою особи.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не вбачає законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 (з доповненнями) залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4