Номер провадження 1-кс/754/3693/25
У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2025 року місто Київ

Слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000869 від 16.10.2024

ВСТАНОВИВ:

До Деснянського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000869 від 16.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Обґрунтовуючи клопотання прокурор зазначає, що відділом дізнання Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000869 від 16.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

До ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві надійшла ухвала суду про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою КП «Київтранспарксервіс» із наступним змістом: 12.09.2024 року о 14:00 год. фахівцями КП «Київтранспарксервіс» було здійснено моніторинг (обстеження) майданчика для паркування, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в ході якого встановлено, що, всупереч положенням пункту 17.3.1. Правил благоустрою міста Києва, затверджених Рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1051/1051, вказаний майданчик самовільно використовується невідомими особами, на майданчику надаються послуги з паркування транспортних засобів за гроші.

Згідно протоколу огляду від 05.11.2025 за адресою: м. Київ, пр-т Червоної Калини, 47-Б, зафіксовано, що на земельних ділянках з кадастровими номерами :62:008:0108 та :62:008:0109 розташований паркувальний майданчик. На вказаних земельних ділянках розташовані тимчасові будівлі літ.А, літ. Б, літ. В.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 24.01.2014 за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1988 від 21.05.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 24.05.2010 за реєстровим №1188.

Вподальшому право власності на вищевказані нежитлові приміщення зареєстровано 24.01.2014 за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №222 від 24.01.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 .

Після цього, 21.08.2014 право власності на вищевказані нежитлові приміщення зареєстровано за ТОВ «МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ» на підставі свідоцтва про право власності №27055520 від 19.09.2014.

Згідно інформації Київського державного нотаріального архіву, відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій (справа №02-33 том №1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 21.05.2010 не було посвідчено жодного Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Крайній реєстровий номер в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за 2010 рік №522 за 04 червня 2010 року.

Вищезазначені обставини вказують, що право власності на нежитлові будівлі ( літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 було набуте незаконним способом.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Нормами ст. ст. 90, 95, 102-1 Земельного кодексу України визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі та особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

За положеннями ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що слугують умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме: якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї з трьох, зазначених у ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України ознак, свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За інформацією Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень за поданням Департаменту про надання дозволу па розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 та про передачу її будь-якій фізичній чи юридичній особі у власність чи користування, в тому числі для розміщення та експлуатації автостоянок та для будівництва об`єктів нерухомого майна.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна земельні ділянки з кадастровими номерами :62:008:0108 та :62:008:0109 перебувають у власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Виходячи з вищенаведеного, об`єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктами самочинного будівництва.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Частиною 2 ст. 12 Закону передбачено, що записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону, одним з етапів проведення державної реєстрації прав є перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

За ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншим нормативно-правовими актами.

Підсумовуючи вищезазначене, жодній фізичній або юридичній особі не надавались у власність або користування земельні ділянки з кадастровими номерами :62:008:0108 та :62:008:0109, відповідно об`єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м, які розташовані на вказаних ділянках, є об`єктами самочинного будівництва.

У зв`язку з тим, що нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м, що розміщенні за адресою: АДРЕСА_1, є об`єктом кримінальних протиправних дій групи невстановлених осіб, постановою дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 04.11.2025 зазначені нежитлові будівлі визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України.

Враховуючи викладене, прокурор клопоче про накладення арешту на нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м, розташовані за адресою: пр-т Червоної Калини, 47-Б із забороною відчуження, розпорядження та використання, для унеможливлення здійснити дії, пов`язані із оформленням, здійсненням продажу, передачі в заставу, найм, дарування, відчуження майна іншим способом, самовільного будівництва об`єктів нерухомого майна на вказаній земельній ділянці, з метою прийняття законних процесуальних рішень, притягнення винних осіб до відповідальності, збереження речових доказів - враховуючи наслідки арешту майна для інших осіб, виходячи із розумності та співмірності обмеження в результаті накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання розглядається без повідомлення власника майна.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримала та просила його задовольнити за наведених в ньому підстав.

Слідчий суддя вислухавши прокурора, дослідивши клопотання та додатки до нього, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з клопотання та додатків до нього, відділом дізнання Деснянського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження 0000869 від 16.10.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів клопотання, прокурор звертаючись до суду із клопотанням про арешт нежитлової будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В) (реєстраційний номер 00), загальною площею 46,9 кв.м, що розміщена за адресою: АДРЕСА_1, зазначив, що метою накладення арешту на вказаний об`єкт є забезпечення збереження речового доказу.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Слідчий суддя в даному випадку приходить до висновку, що прокурором не доведено ні в клопотанні, ні в судовому засіданні, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт нежитлового приміщення, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, що може бути виконане завдання для виконання якого прокурор звертається із клопотанням про арешт майна, враховуючи обставини викладені у клопотанні.

Прокурором не доведено можливість використання майна, про арешт якого він клопоче, як доказу у кримінальному провадженні та для забезпечення даного кримінального провадження, матеріали справи, а саме витяг з реєстру досудових розслідувань не містять інформації, що безпосередньо ці нежитлові приміщення є об`єктом кримінального правопорушення.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

В порушення вимог ст. 171 КПК України в клопотанні прокурором не зазначено конкретну мету накладення арешту на дане нежитлове приміщення, а мотивування застосування заходу забезпечення кримінального провадження є суто формальним, без зазначення конкретних обставин кримінального правопорушення, які можуть бути встановлені за допомогою вказаних нежитлових приміщень. Також прокурором у клопотанні не враховано розумність, співрозмірність та наслідки обмеження права власності третіх осіб, яким належать зазначені у клопотанні нежитлові приміщення.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить до висновку про необґрунтованість клопотання щодо накладення арешту та про відмову в його задоволенні, оскільки воно не відповідає вимогам глави 17 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 369-372, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000869 від 16.10.2024 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Час оголошення повного тексту ухвали: 14.11.2025 року о 10 годині 00 хвилин.

Слідчий суддя ОСОБА_1