Справа № 147/895/25
Провадження № 1-кп/147/204/25
ВИРОК

іменем України

09 грудня 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000394 від 05.02.2025 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України,

за ч.5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 до лав Збройних Сил України. Згідно з наказом начальника військової частини НОМЕР_1 №335 від 23.11.2024 солдата військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_4 обліковано, як такий, що тимчасово прикомандированим до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до ст. ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за мобілізацією.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ та організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією проти України в Україні введено воєнний стан із 05:30 24.02.2022, строк дії якого продовжено по теперішній час.

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, виконувати розпорядок дня військової частини, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитись питати дозволу у командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Статтею 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що розподіл часу у військовій частині протягом доби та протягом тижня здійснюється згідно з розпорядком дня, яким установлюється виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання та побуту особового складу підрозділів, штабів.

Згідно з ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України військовослужбовець військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 26.12.2024 солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_2 та проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, до моменту затримання, а саме 29.03.2025.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами вказаної військової частини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про учинене ним нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, не повідомляв та проводив час на власний розсуд не пов`язуючи з виконанням службових обов`язків.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, проте від надання показань відмовився. Проте зазначив, що має намір продовжити військову службу та просить винести йому вирок.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами доведена вина ОСОБА_4 за ч.5 ст. 407 КК України, а тому у зв`язку з позитивною характеристикою останнього, визнання ним вини просить призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі, запобіжний захід залишити в силі та рахувати строк покарання з моменту затримання.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 зазначив, що ОСОБА_4 характеризується позитивно, визнав вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а тому за вказаних обставин слід призначити мінімальне покарання в межах санкції статті за ч.5 ст. 407 КК України.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення:

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 про те, що він у грудні 2024 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , був заступником командира з психологічної частини. Зазначив, що ОСОБА_4 в кінці осені 2024 року був повернутий з СЗЧ до військової частини НОМЕР_1 і через короткий проміжок часу знову пішов в СЗЧ. Йому невідомо чи командування частини надавало дозвіл на залишення військової частини ОСОБА_4 . Про те, що ОСОБА_4 повертався до військової частини йому не відомо;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 про те, що він був командиром підрозділу та в осінь-зимовий період 2024 року - навесні 2025 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . ОСОБА_4 був його підлеглим. ОСОБА_4 самостійно покинув військову частину 26 грудня 2024 року і не повертався та був відсутній більше трьох днів. Про це він доповідав вищестоячому командуванню. Він особисто виявив відсутність ОСОБА_4 у військовій частині під час вечірньої перевірки. Він не давав ОСОБА_4 дозволу на залишення військової частини. Останній йому не повідомляв причини залишення військової частини;

повідомленням про кримінальне правопорушення від 22.01.2025, відповідно до якого повідомлено начальнику Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Хмельницькому про те, що посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 проведена перевірка за фактом самовільного залишення розташуваннян базового табору військової частини НОМЕР_1 (Вінницька область) військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 призваним за мобілізацією солдатом ОСОБА_4 . В ході перевірки встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.11.2024 №335 солдат ОСОБА_4 вважається таким, що прибув та обліковується як тимчасово прикомандирований військовослужбовець на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837. Під час перевірки наявності особового складу 27.11.2024 об 11.00 год. виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 , про що рапортом повідомлено командира військової частини. Організовані командуванням військової частини розшукові заходи позитивного результату не дали. На телефонні дзвінки солдат ОСОБА_4 не відповідав. Станом на сьогоднішній день солдат ОСОБА_4 до місця розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 (Вінницька область) не повернувся, обов`язки військової служби не виконує, а час проводить на власний розсуд. Таким чином, в діях содата ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального прапорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці /том 1 а.с.52-53/;

актом службового розслідування щодо самовільного залишення розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 содатом ОСОБА_4 , затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 24.12.2024, з якого вбачається, що за результатами проведеного службового розслідування підтверджено факт самовільного залишення ОСОБА_4 розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та відсутність з 26.11.2024 по теперішній час. В діях солдата ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України /том 1 а.с. 58-61/;

наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 26.11.2024 №1764 про призначення службового розслідування, яким наказано провести службове розслідування стосовно солдата ОСОБА_4 , який облікується як тимчасово прикомандирований щодо самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 /том 1 а.с. 62/;

рапортом командира 1 роти резерву сержантського складу ОСОБА_10 від 26.11.2024, яким здійснено доповідь про те, що 26.11.2024 під час контрольної перевірки об 11.00 год. ним було виявлено відсутність в підрозділі солдата ОСОБА_4 . Організовані пошуки на території військової частини та найближчих населених пунктів результатів не дали. На даний час його місцезнаходження не відоме, на дзвінки не відповідає. Зброя не видавалася /том 1 а.с.63/;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 23.11.2024 №335, яким постановлено вважати таким, що прибули та обліковувати як тимчасово прикомандированих військовослужбовців - солдата ОСОБА_4 . Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837 /том 1 а.с. 64/;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 27.11.2024 №339, яким постановлено вважати таким, що вибули з 26.11.2024 нижчезазначених військовослужбовців, які рахувалися у військовій частині НОМЕР_1 як тимчасово прикомандированими у зв`язку із самовільним залишенням військової частини - солдат ОСОБА_4 . Підстава: рапорт командира роти резерву сержантського складу капіьтана ОСОБА_7 (вх.№10532 від 27.11.2024) /том 1 а.с. 65/;

доповіддю про самовільне залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) військової частини НОМЕР_2 військовослужбовця військової служби за мобілізацією солдата ОСОБА_4 від 26.11.2024 №14708, згідно з якою 23.11.2024 до військової частини НОМЕР_1 у супроводжені представників Військової служби правопорядку доставлено солдата ОСОБА_4 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 26.11.2024 об 11.00 год. під час проведення контрольної перевірки особового складу командиром роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 капітаноим ОСОБА_11 було виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 . Розшуки організовані командуванням військової частини позитивного результату не дали. Військовослужбовець на телефонні дзвінки не відповідає та його місцезнаходження не відоме. Даний військовослужбовець до списку військової частини НОМЕР_1 зарахований не був. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №335 від 23.11.2024 солдат ОСОБА_4 , вважався таким, що прибув та обліковувався як тимчасово прикомандированим. Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 року №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України № 6837 від 08.05.2024. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 26.11.2024 №1764 призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 . Розслідування проводить офіцер групи психологічного супроводу та відновлення військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_12 . Термін проведення: 30 діб /том 1 а.с. 66-67/;

повторне СЗЧ доповіддю про дії, що набули ознак кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 та відсутність більше 3 діб військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 від 29.11.2024 №15143, відповідно до якої 23.11.2024 до військової частини НОМЕР_1 у супроводжені представників Військової служби правопорядку доставлено солдата ОСОБА_4 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 26.11.2024 об 11.00 год. під час проведення контрольної перевірки особового складу командиром роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_11 було виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 . Розшуки організовані командуванням військової частини позитивного результату не дали. Станом на 12.00 год. 29.11.2024 солдат ОСОБА_4 на телефонні дзвінки не відповідає та його місцезнаходження не відоме. Даний військовослужбовець до списку військової частини НОМЕР_1 зарахований не був. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №335 від 23.11.2024 солдат ОСОБА_4 , вважався таким, що прибув та обліковувався як тимчасово прикомандированим. Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України № 6837 від 08.05.2024. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 26.11.2024 №1764 призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 . Розслідування проводить офіцер групи психологічного супроводу та відновлення військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_12 . Термін проведення: 30 діб /том 1 а.с. 68-69/;

наказом начальника штабу -першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_13 від 24.12.2024 №2160 про результати службового розслідування, яким наказано, зокрема, службове розслідування за фактом самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 солдатом ОСОБА_4 вважати завершеним /том 1 а.с. 70-71/;

постановою слідчого слідчого відділення Відділення поліції №2 Жмеринського районного відділу ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_14 від 28 лютого 2025 року оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000394 від 05.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України /том 1 а.с. 80-81/;

постановою старшого слідчого слідчого відділення Відділення поліції №2 Жмеринського районного відділу ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_14 від 28 лютого 2025 року зупинено досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000394 від 05.02.2025 /а.с.том 1 а.с. 82-85/;

постановою старшого слідчого слідчого відділення Відділення поліції №2 Жмеринського районного відділу ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_14 від 29 березня 2025 року відновлено досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000394 від 05.02.2025 /а.с.том 1 а.с. 86-87/;

ухвалою слідчого судді Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_4 з метою його приводу до Шаргородського районного суду Вінницької області для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою /том 1 а.с.88-89/;

протоколом затримання на підставі ухвали суду про затримання від 29.03.2025, відовідно до якого 29 березня 2025 року о 12.30 год. за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 23В на підставі ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області від 25.02.2025 ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 131, 132, 191 КРПК України було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України /том 1 а.с.90-91/.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочинів, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Оцінюючи докази, безпосередньо досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Пояснення свідків в судовому засіданні є послідовними, не суперечать дослідженим доказам і пов`язуються із іншими доказами в сукупності та не довіряти їм у суду немає підстав.

За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.

При оцінці показань свідків суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Доорсон проти Нідерландів» від 26.03.1996 в п.78 якого зазначено, що «… відповідно до Конвенції, завдання Суду полягає не в тому, щоб ухвалювати, чи були свідчення свідків прийняті як докази належним чином, що мають зробити національні суди, завдання ж Європейського суду полягає в тому, щоб установити, чи було справедливим провадження загалом, зокрема і спосіб прийняття доказів. Суд не може визнати абстрактно, що свідчення свідка на відкритому засіданні і під присягою, завжди важать більше, ніж інші свідчення, які той самий свідок дає в межах судового провадження, тим більше, якщо між першими і другими є суперечність…». В рішенні Європейського суду з прав людини «Х і Y проти Федеративної Республіки Німеччини від 2 березня 1983 року, Суд зазначив: на свідках, що стають перед судом або перед слідчим суддею, лежить формальне і строге зобов`язання говорити правду…Ця позиція була б іншою, якби обвинувачення необґрунтовано вдалося до такого заходу з метою чинити тиск на свідків. Проте, якщо можливий тиск є просто наслідком, до якого призвели явно неправдиві свідчення, його слід визнати складником системи загальних гарантій кримінального процесу як такого. Комісія у цьому зв`язку повинна брати до уваги те, що передумовою системи кримінального правосуддя, яка захищає суспільство в цілому, є пильний контроль за виконанням обов`язку свідків говорити правду.

Суд бере до уваги показання вищевказаних свідків та надає віру, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів, крім того свідки описали обставини, які входять в предмет доказування.

Суд визнає належними та допустимими доказами повідомлення про кримінальне правопорушення від 22.01.2025, акт службового розслідування щодо самовільного залишення розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 , наказ командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 26.11.2024 №1764 про призначення службового розслідування, рапортом командира 1 роти резерву сержантського складу ОСОБА_10 від 26.11.2024, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 23.11.2024 №335, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 27.11.2024 №339, доповідь про самовільне залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) військової частини НОМЕР_2 військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 від 26.11.2024 №14708, повторне СЗЧ доповідь про дії, що набули ознак кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 та відсутність більше 3 діб військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 від 29.11.2024 №15143, наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адмінстративно-господарської діяльності) від 24.12.2024 №2160 про результати службового розслідування, постанову слідчого слідчого відділення Відділення поліції №2 Жмеринського районного відділу ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_14 від 28 лютого 2025 року оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_4 , постанову старшого слідчого слідчого відділення Відділення поліції №2 Жмеринського районного відділу ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_14 від 28 лютого 2025 року зупинено досудове розслідування, постанову старшого слідчого слідчого відділення Відділення поліції №2 Жмеринського районного відділу ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_14 від 29 березня 2025 року відновлено досудове розслідування, ухвалу слідчого судді Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року про дозвіл на затримання ОСОБА_4 , протокол затримання на підставі ухвали суду про затримання від 29.03.2025, оскільки такі складено уповноваженими на те особами та в сукупності підтверджують обставини, які входять в предмет доказування в даному кримінальному провадженні.

У постанові Верховного суду у справі №761/28347/15-к від 09.09.2020, суд вказав, що реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17 липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з ч.2 ст. 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

А відтак, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000394 від 05.02.2025 /том 1 а.с. 51/ суд вважає електронною базою даних, а не процесуальним джерелом доказів.

За змістом ст. 8 Конституції України в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи.

Розглядаючи кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

За частиною п`ятою статті 407 КК України кримінальна відповідальність настає у випадку самовільного залишення місця служби військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби).

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст. ст. 85, 94 КПК України, всі вказані вище докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, в судовому засіданні доведена повністю.

Таким чином, суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 самовільного залишення місця служби військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вказаний висновок суд робить поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_4 повністю доведена в інкримінованому йому злочині за ч.5 ст. 407 КК України. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу України чи виправдання суд не вбачає.

Вказаний висновок узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Згідно з п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, форму вини, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності позитивно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку в психіатричному кабінеті КНП «Великомихайлівської БЛ», не перебуває на обліку в наркологічному кабінеті КНП «Великомихайлівської БЛ».

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

Суд не визнає обставиною, яка пом`якшує відповідальність обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, зазначене у обвинувальному акті щире каяття, оскільки судом встановлено, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. До такого висновку дійшов Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено.

З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_4 відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання за ч.5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

За приписами ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Таким чином на переконання суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з протоколу затримання на підставі ухвали суду про затримання від 29.03.2025 ОСОБА_4 було затримано 29 березня 2025 року о 12.30 год.

За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, суд вважає за необхідне відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати обвинуваченому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання з 29 березня 2025 року до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся. Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 3 (три) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту вступу вироку в законну силу.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 29 березня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1