ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/1153/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1949/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 17.07.2025 ОСОБА_7 , с. Шевелівка Балаклійського району Харківської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 01.02.1993 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 81, ст. 46-1 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;

2) 29.06.1993 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.1 ст. 215-3, ст. 43, ст.14 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі та примусового лікування від алкоголізму;

3) 26.06.1996 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 81/17, ч.3 ст. 140, ст. 89 ч.1, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

4) 23.01.2003 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 185, ст. 75 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;

5) 30.10.2003 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.4 ст. 185 ст. 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі; ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.09.2004 дії перекваліфіковано на ч.ч. 2,3 ст. 185 КК України і покарання знижено до 4 років 6 місяців позбавлення волі; постановою Харківського районного суду Харківської області від 27.09.2005 звільненого від покарання за ч.2 ст. 185 КК України за цим вироком, за ч.3 ст. 185 КК України по вироку від 23.01.2003 у зв`язку з декриміналізацією вважається засудженим за ч.3 ст. 185 КК України; постановою Харківського районного суду Харківської області від 10.08.2006 звільненого умовно-достроково на невідбуту частину строку покарання 6 місяців 11 днів;

6) 28.04.2009 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

7) 16.10.2009 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 122, ст. ст. 70, 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.06.2011 невідбута частина покарання 1 рік 7 місяців 9 днів замінена на більш м`яке покарання у виді обмеження волі; постановою Харківського районного суду Харківської області від 24.05.2012 звільненого умовно-достроково на невідбуту частину строку покарання 7 місяців 1 день;

8) 28.10.2013 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст. ст.75,76 КК України з іспитовим строком 2 роки;

9) 08.02.2014 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.1 ст. 125, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186, ч.1 ст. 70, ч.4 ст. 70, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі; постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.01.2018 звільненого умовно-достроково на невідбуту частину покарання 17 днів;

10) 20.05.2020 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 185, ч.2ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого 21.08.2020 за відбуттям строку покарання;

11) 17.01.2022 вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, звільненого 26.07.2024 по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Строк відбування покарання обчислюється з моменту фактичного затримання, а саме з 19.02.2025.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що 18.02.2025 приблизно о 22.00 годині в селі Шевелівка Ізюмського району Харківської області ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в кімнаті будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків під час спільного вживання спиртних напоїв з ОСОБА_9 у нього виник злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння смерті іншій людині, під час сварки з останньою взяв зі столу до лівої руки кухонний ніж, яким наніс три ударив область тулубу ОСОБА_9 , чим завдав їй тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних поранень тулуба: рани на передній поверхні грудної клітки зліва по середній ключичній лінії на рівні 5 ребра, рани на правій боковій поверхні грудної клітки між передньою та задньою під пахвовими лініями, рани в правій поперековій ділянці по задній підпахвовій лінії на рівні 3 поперекового хребця, які призвели до кровотечі, гострої крововтрати (анемії) та розвитку незворотного геморагічного шоку, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, від яких ОСОБА_9 померла на місці події через короткий проміжок часу.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченим ОСОБА_7 та захисником ОСОБА_8 подані апеляційні скарги.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_10 відмовився від своєї апеляційної скарги на підставі ч.1 ст.403 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 17.07.2025, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 з ч.1 ст.115 КК України на ст.118 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки ОСОБА_7 вчинив вбивство ОСОБА_9 при перевищенні меж необхідної оборони.

Апелянта також вказує на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду не доведено вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, належними та допустимими доказами.

Захисник ОСОБА_8 в своїх апеляційних доводах також зазначає про невідповідність призначеного покарання особі її підзахисного, який на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Просить врахувати, що цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлено, потерпілий не має претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_7 .

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що повністю підтримує апеляційні доводи та вимоги апеляційної скарги свого захисника.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 не з`явився, але останній був належним чином повідомлений про дату, місце та час апеляційного розгляду, про що свідчить відомості телефонограми від 07.10.2025.

За таких обставин, з урахуванням думки учасників судового провадження, апеляційний суд визнав за можливе, на підставі ст. 405 КК України, проводити апеляційний розгляд цього провадження за відсутності потерпілого ОСОБА_11 , який був належним чином повідомлений про місце, дату та час апеляційного розгляду, але в судове засідання не з`явився і будь-яких клопотань про відкладення судового розгляду до суду не подавав.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту в повному обсязі, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Переглядаючи вирок в межах апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 щодо скасування оскаржуваного вироку з підстав, як зазначають апелянти, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставин кримінального провадження встановлення фактичних обставин та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з неправильною правовою кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів апеляційного вважає їх безпідставними, оскільки сторона захисту під час апеляційного розгляду не довела наявність правових і фактичних підстав для цього.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст.ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину і виключають можливу відсутність умислу або інший його характер.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Так, апеляційний суд критично оцінює твердження сторони захисту стосовно наявності підстав для кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, оскільки вони повністю спростовуються відомостями доказів, які судом першої інстанції співставлені, проаналізовані і покладені в основу обвинувального вироку.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Зокрема, потерпілий ОСОБА_11 в суді першої інстанції надав показання про те, що особисто із ОСОБА_15 не знайомий, так як тривалий час не приїздив до матері в село Шевелівка. Однак з її слів знав, що вона проживає із ОСОБА_16 . 19 лютого2025 року йому подзвонила тітка і повідомила, що мати померла. Він приїхав в село в будинок до матері перед обідом, саме в той час, коли поліція виводила з нього ОСОБА_15 . З їх слів він взнав, що матір вбили. В будинку він побачив поліцейських, які проводили огляд, мати лежала на підлозі. На килитмі, де вона знаходилась, і під ним була кров.

Свідок ОСОБА_12 надав в суді першої інстанції показання про те, що загибла ОСОБА_9 доводиться тіткою його дружини. Загибла проживала із ОСОБА_16 , вони випивали. В лютому 2025 року його дружині подзвонила мати - ОСОБА_17 і повідомила, що померла тітка ОСОБА_18 , про що їй повідомив ОСОБА_15 з чужого номеру. Вона ( ОСОБА_17 ) самостійно прийти до них не може, бо погано ходить. Він разом із дружиною приїхали з Балаклії до Шевелівки спочатку до тещі, забрали її і поїхали до тітки ОСОБА_19 . В будинку, в якому вона проживала, побачили ОСОБА_16 , який спав, його розбудили, бо він був п`яний, що не міг ходити. Тітка лежала на підлозі і було видно, що вона мертва. Вони викликали ритуальну службу і дочекалися приїзду співробітника, який оглянув труп і сказав, щоб викликали поліцію, бо на тілі є поранення. Після цього вони викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаним в суді першої інстанції, пояснив, що він працює в ритуальній службі, приїздив на виклик в село Шевелівка на вулицю Центральна для організації похорон. Там він зустрівся з родичами померлої, а в будинку побачив чоловіка, якого впізнав на екрані. Він перевірив пульс на тілі жінки, яка лежала на підлозі, а потім побачив плями бурого кольору на одязі, на підлозі, на тілі було 3 рани. Він повідомив родичам, що ховати жінку не буде, бо треба викликати поліцію, є підозра на насильницьку смерть.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 , який є оперуповноваженим відділу поліції №1, пояснив, що 19.02.2025 ОСОБА_20 - сестра загиблої викликала поліцію після виявлення трупа ОСОБА_21 . Він виїздив в складі СОГ. Будинок був відкритий, дозвіл на огляд надала сестра загиблої ОСОБА_17 . Він знімав своє перебування в будинку на боді -камеру з моменту заходу в нього, в якому біля пічки побачив ОСОБА_15 , якого знає як раніше судимого. Він був в стані алкогольного сп`яніння, на підлозі лежала жінка без ознак життя. ОСОБА_15 говорив про сварку з загиблою, про те, що вдарив її декілька разів ножем, а сам ніж сховав до пічки.

Судом першої інстанції також співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться в письмових доказах, що надані стороною обвинувачення, а саме у: витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що відомості про кримінальне провадження №0000080 внесено 19.02.2025 на підставі повідомлення ОСОБА_22 ; протоколу огляду місця події від 19.02.2025 з фототаблицями до нього та відеозаписом на флеш-носії; висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 19.02.2025; протоколу огляду місця події від 19.02.2025 в приміщенні Балаклійського районного відділу ХОБСМЕ в м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, вул. Партизанська, 25; протоколу огляду речового доказу від 20.02.2025; висновку експерта №12-14/25-БЛ/25 від 22.02.2025; протоколу слідчого експерименту від 21.02.2025 за участі підозрюваного ОСОБА_7 з відеозаписом; висновків експертів №15-12/150Дм/2025 від 04.03.2025 та №15-12/149-Дм/2025 від 04.03.2025; висновків судово-медичних експертиз № 14-12/503-Дм/25 від 07.03.2025 та №14-12/502-Дм/25 від 06.03.2025; висновку експерта №15-12/163-Ц/Дм 2025 від 11.03.2025; висновку експерта № 12-17/27-Бл/25 від 01.04.2025; висновку експерта № 12-17/65-Бл/25 від 02.04.2025; висновку експерта № 17-79-МК/12-17/27-Бл/25 від 18.03.2025; висновку експерта №12-17/29-Бл/25 від 02.04.2025; протоколу затримання особи, підозрюваної у вчинені кримінального правопорушення від 19.02.2025; постанови слідчого про визнання речовими доказами від 19.02.2025; постановою слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 21.02.2025 про накладення арешту.

Зокрема, з відомостей протоколу огляду місця події від 19.02.2025 з фототаблицями до нього та відеозаписом на флеш-носії, який було відтворено в судовому засіданні в суді першої інстанції, вбачається, що за місцем вчинення кримінального правопорушення під час огляду в одній з кімнат на підлозі ближче до шафи було виявлено труп ОСОБА_9 , 1958 р.н., з раною в підпахвовій ділянці справа на спині, на правій боковій поверхні мається також рана, проникаюча в брюшну порожнину, на передній поверхні грудної клітини справа в середній третині по ключичній лінії мається третя рана. На трупі мається одяг, який забруднений рідиною бурого кольору та має пошкодження у вигляді слідів розрізу в правій частині та в передній лівій частині зверху. Всередині дров`яної пічки виявлено ніж з дерев`яною рукояткою, з лівої сторони клинка мається нашарування речовини бурого кольору (т.1 арк.52-75).

Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 19.02.2025, о 19.45 год встановлено алкогольне сп`яніння ОСОБА_7 - 2,65 проміле ( т.1 арк.81).

Згідно відомостей протоколом огляду речового доказу від 20.02.2025, слідчим оглянуто DVD-R диск з відеозаписом з нагрудної камери поліцейського Tecsar BDC 43 GWCP інв./21, виготовленого під час опрацювання ЄО №1863 від 19.02.2025 (т.1 арк.104-114).

Зазначений диск було відтворено в судовому засіданні в суді першої інстанції, на якому зображено житлове приміщення, в якому на стільці сидить чоловік - ОСОБА_7 , на запитання ОСОБА_23 , що зробив, відповів «Дістала вже»; « Куди подів ніж? », - «Сховав в пічку».

Відповідно до висновку експерта №12-14/25-БЛ/25 від 22.02.2025, на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_7 у нього виявлені тілесні ушкодження : синець та 5 саден на вушній раковині зліва, які утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів, за механізмом синець - удар, садна- тертя-удар-ковзання, та могли бути отримані за 2-3 доби до огляду. За ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень (т.1 арк.186-187 ).

З відомостей протоколу слідчого експерименту від 21.02.2025 за участі підозрюваного ОСОБА_7 з відеозаписом, який було відтворено в судовому засіданні, під час проведення якого на місці вчинення кримінального правопорушення- будинок АДРЕСА_1 підозрюваний розказав, що з жовтня 2024 року проживав в будинку разом із ОСОБА_9 . Детально події 18 лютого не пам`ятає через алкогольне сп`яніння, так як зранку того дня купив 2,5 літра горілки. На протязі дня вони розпивали спиртне із ОСОБА_25 спочатку на кухні, потім біля спального місця. Через деякий час ОСОБА_25 просила ще випити, а він відмовив. Тоді вона пішла до іншої кімнати, взяла палку та почала бити його по голові в області лівого вуха, а він сидів на ліжку. Вона лаялася з ним і повернулася назад на ліжко. Де взяв він ніж, не пам`ятає, але пам`ятає, що декілька разів вдарив ножем ОСОБА_25 по тулубу. Все це відбувалося вже ввечері, бо було темно. На статисті підозрюваний показав удар у верхню праву частину грудної клітки в районі ключиці, а інший з лівого боку в області черевної порожнини. Третій удар не пам`ятає. Жінка під час нанесення їй ударів сиділа, а він привстав з ліжка. Удари наносив лівою рукою, бо він лівша. Після того він ліг спати на ліжку біля стіни, ОСОБА_25 біля краю. Вранці він прокинувся і побачив ОСОБА_25 на підлозі вже мертвою. Вранці він знайшов ніж і заховав його у дров`яну пічку. Після цього пішов до сусідів сказати, що його співмешканка померла і зателефонувати її сестрі ( ОСОБА_17 ), після чого повернувся до будинку і ліг спати далі. Прокинувся вже тоді, коли до будинку прибула сестри померлої (т.1 арк.188-195).

Згідно з висновком експерта №15-12/163-Ц/Дм 2025 від 11.03.2025, під час проведення судово-медичної експертизи кухонного ножа з дерев`яним руків`ям виявлено на клинку сліди крові людини. При серологічному дослідженні виявлені антигени А та В. Таким чином, сліди крові могли походити від людини з групою крові АВ((IV), в тому числі і від потерпілої ОСОБА_25 . Проте, враховуючи групову приналежність крові громадянина ОСОБА_15, можна припустити домішки слідів крові і від нього, якщо на момент скоєння злочину у нього були травми, які супроводжувалися зовнішньою кровотечею. На рукояті ножа сліди крові не виявлено (т.1 арк.208-213).

Висновком експерта № 12-17/27-Бл/25 від 01.04.2025 встановлені прижиттєві тілесні ушкодження у ОСОБА_9 , а саме: рана на передній поверхні грудної клітки зліва по середній ключичній лінії на рівні 5 ребра, рана на правій боковій поверхні грудної клітки між середньою та задньою підпахвовими лініями, рана в правій поперековій ділянці по задній підпахвовій лінії на рівні 3 поперекового хребця, масивний крововилив в м`які тканини на праві половині грудної клітки у верхній її частині, крововиливи по ходу раневих каналів. Ці рани утворилися від дії предмету (ів), який (які) мають колюче-ріжучі властивості незадовго до настання смерті. Відносно до живих осіб встановлені у ОСОБА_9 рани на тулубі, які призвели до кровотечі та розвитку незворотного геморагічного шоку мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Причиною смерті ОСОБА_9 настала внаслідок колото-різаних поранень тулуба, які призвели до кровотечі, гострої крововтрати (анемії) та розвитку незворотного геморагічного шоку. Смерть настала внаслідок сукупності ушкоджень (колото-різані рани тулуба) через короткий проміжок часу (хвилини) після отриманих колото-різаних поранень, на що вказує відсутність запальної реакції в м`яких тканина по ходу раневих каналів. Смерть настала в проміжок часу приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1

Встановлені колото-різані рани тулуба не могли утворитися внаслідок падіння з висоти власного зросту та тверду поверхню. Будь-яких тілесних ушкоджень, характерних для самооборони не встановлено. Локалізація ран вказують на дуже низьку ймовірність власноручного їх спричинення.

В крові ОСОБА_9 виявлено етиловий спирт в кількості 2,85 проміле.

При проведенні судово-медичної експертизи шкірного клаптя з раною із області правої половини грудної клітки від трупа ОСОБА_9 встановлено, що в області рани по краях, стінках і в глибині її будь-яких сторонніх включень (часток металу, скла, деревини, грунту і т.д.) не виявлено.

Встановлені колото-різані рани тулуба утворилися послідовно в короткий проміжок часу, встановити послідовність спричинення ушкоджень неможливо. Судово-медичних даних, які вказують на значний проміжок в часі спричинення ушкоджень немає.

ОСОБА_9 могла виконувати самостійні продуктивні дії після спричинення ушкоджень до моменту втрати свідомості при розвитку гострої крововтрати та геморагічного шоку.

Експертизою встановлені три колото-різані рани на тулубі, які утворилися від нанесення трьох ударів колюче-ріжучим предметом (предметами) з достатньою силою.

Встановлені рани утворилися від дії предмета (предметів), який (які) мають колюче-ріжучі властивості. Рани утворилися від дії клинка колючо-ріжучого знаряддя (предмету), який був плаский, гострокінцевий, мав з одного боку ріжучий край (лезо), а з іншого - обушок з «П»-подібним поперечним перерізом та вираженими ребрами. Клинок був довжиною не менш 5,5 см шириною на рівні занурення не більш 3,5 см (т.1 арк.214-217).

Висновком експерта № 12-17/65-Бл/25 від 02.04.2025 встановлено, що рана на передній поверхні грудної клітки зліва по середній ключичній лінії на рівні 5ребра, рана на правій боковій поверхні грудної клітки між середньою та задньою підпахвовими лініями, рана в правій поперековій ділянці по задній підпахвовій лінії на рівні 3 поперекового хребця, масивний крововилив в м`які тканини на правій половині грудної клітки в верхній її частині, крововиливи по ходу раневих каналів, встановлені у ОСОБА_9 знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Колото-різані рани, встановлені у ОСОБА_9, могли утворитися внаслідок ударів ножем, наданим на експертизу (т.1 арк.223-225).

Висновком експерта № 17-79-МК/12-17/27-Бл/25 від 18.03.2025 встановлено, що при проведенні судово-медичної експертизи шкіряного клаптя з раною із області правої половини грудної клітки від трупа ОСОБА_9 встановлена колото-різана рана, про це свідчить її наскрізна щілиноподібна форма, яка при зіставленні країв набуває майже прямолінійної форми, а вісь проходить зверху вниз та дещо ззаду наперед; краї рани рівні, верхній задній кінець гострокутний, а нижній передній наближений до «П»-подібної форми; в області переднього кута «П»-подібного кінця є незначне поверхневе надсічення шкіри; стінки рани гладкі, вбачається скошеність стінки по задньому краю і підритість по передньому краю; в області рани по краях та зі сторони підшкірно-жирової клітковини встановлені крововиливи. Ця рана утворилася від дії клинка колючо-ріжучого знаряддя (предмету), який був плаский, гострокінцевий, мав з одного боку ріжучий край (лезо), а з іншого - обушок з «П»- подібним поперечним перерізом та вираженими ребрами (т.1 арк. 218-219).

Згідно висновку експерта №12-17/29-Бл/25 від 02.04.2025, будь-яких ушкоджень в ділянці правої ключиці та в ділянці лівого боку черевної порожнини, як зазначено в протоколі слідчого експерименту підозрюваним ОСОБА_7 від 21.02.2025, на трупі ОСОБА_9 не встановлено.

Рана №1 на передній поверхні грудної клітки зліва по середній ключичній лінії на рівні 5 ребра могла утворитися при обставинах, вказаних у протоколі слідчого експерименту за участі підозрюваного від 21.02.2025 («…Далі підозрюваний зазначив, що у верхню частину грудної клітини зліва удар наносив рівно. А другий удар наносив перевернувши ніж лезом догори, а третій так і не пам`ятає…»).

Підозрюваний ОСОБА_15 у наданому протоколі слідчого експерименту від 21.02.2025 за його участі не розкриває механізм утворення рани №2 на правій боковій поверхні грудної клітки між середньою та задньою підпахвовими лініями та рани №3 в правій поперековій ділянці по задній підпахвовій лінії на рівні 3 поперекового хребця, встановлених експертизою трупа ОСОБА_9 (т.1 арк. 220-222).

В своїх апеляційних скаргах захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюють відомості, що містяться у вищенаведених доказах, на які послався суд першої інстанції при доведеності вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, а також не порушують питання щодо допустимості і достовірності цих доказів, а тому колегія суддів, дотримуючись вимог ст.404 КПК України, не перевіяє оскаржуваний вирок в цій частині.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, які зводяться до того, що суд першої інстанції дав неправильну правову оцінку діям ОСОБА_7 , що призвело до помилкової їх кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки останній лише оборонявся від нападу потерпілої, а тому він діяв у стані необхідної оборони, але перевищив її межі, відтак, на думку апелянтів, їх слід кваліфікувати за ст.118 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень у життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Відповідно до положень ст. 118 КК України кримінальна відповідальність передбачена, зокрема за умисне вбивство при перевищені меж необхідної оборони.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Отже, у разі умисного позбавленням життя особи для правильного визначення, чи діяла особа в стані оборони та чи залишалися її дії в межах необхідності для оборони або перевищили ці межі, суд має оцінити наявність чи відсутність суспільно небезпечного посягання і, в разі його наявності, - якщо характер посягання не підпадає під ознаки, зазначені у частині 5 статті 36 КК України, - оцінити відповідність захисту небезпечності посягання.

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що містяться в його постанові від 29.05.2025 у справі №

551/1124/19 (провадження № № 51-3757 км 22), згідно яких, я

кщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанцій під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження з`ясував характер взаємовідносин обвинуваченого та потерпілого, які були співмешканцями, та перебіг подій перед вчиненням умисного вбивства, а саме те, що між ними виник конфлікт під час спільного вживання спритних напоїв, який переріс у бійку.

Також суд першої інстнації дослідили відомості про знаряддя вчинення злочину, характер, механізм утворення та локалізацію заподіяних потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а саме ОСОБА_7 наніс потерпілій не менше 3 ударів ножем по тулубу, які призвели до кровотечі, гострої крововтрати (анемії) та розвитку незворотного геморагічного шоку. Смерть настала внаслідок сукупності ушкоджень (колото-різані рани тулуба) через короткий проміжок часу (хвилини) після отриманих колото-різаних поранень (висновокм експерта № 12-17/27-Бл/25 від 01.04.2025), не надавши допомогу, не викликавши швидку.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що тільки під час судового розгляду в суді першої інстанції виникла версія сторони захисту про те, що ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство потерпілої ОСОБА_9 при перевищенні меж необхідної оборони, з тієї підстави, що він боявся за своє життя, оскільки потерпіла спочатку била його палкою по голові, а потім взяла в руки ніж.

Натомість, колегія суддів ставиться критично до цих тверджень апелянтів, оскільки під час проведення слідчого експерименту від 21.02.2025, обвинувачений ОСОБА_7 зазначав, що детально події 18 лютого не пам`ятає через алкогольне сп`яніння, так як зранку того дня купив 2,5 літра горілки. На протязі дня вони розпивали спиртне із ОСОБА_25 спочатку на кухні, потім біля спального місця. Через деякий час ОСОБА_25 просила ще випити, а він відмовив. Тоді вона пішла до іншої кімнати, взяла палку та почала бити його по голові в області лівого вуха, а він сидів на ліжку. Вона лаялася з ним і повернулася назад на ліжко. Де взяв він ніж, не пам`ятає, але пам`ятає, що декілька разів вдарив ножем ОСОБА_25 по тулубу. Все це відбувалося вже ввечері, бо було темно. На статисті підозрюваний показав удар у верхню праву частину грудної клітки в районі ключиці, а інший з лівого боку в області черевної порожнини. Третій удар не пам`ятає. Жінка під час нанесення їй ударів сиділа, а він привстав з ліжка.

При цьому, під час судового розгляду було досліджено речовий доказ - DVD-R диск з відеозаписом з нагрудної камери поліцейського Tecsar BDC 43 GWCP інв./21 та встановлено судом, що на цьому відеозаписі зафіксовано житлове приміщення, в якому на стільці сидить чоловік - ОСОБА_7 , на запитання ОСОБА_23 : «Що зробив?», обвинувачений відповів: «Дістала вже»; «Куди подів ніж?», - «Сховав в пічку».

Крім того, належить взяти до уваги висновки судово-психіатричної експертизи № 162 від 03.03.2025, з яких вбачається, що ОСОБА_7 на теперішній страждає на хронічні психічні захворювання у формі дисоціального розладу особистості, синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_15 виявляв ознаки вказаних хронічних психічних захворювань та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасовим розладом психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (т.1 арк.234-236).

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, наявні у ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді синця та 5 саден на вушній раковині зліва, які підтверджені висновком експерта №12-14/25-БЛ/25 від 22.02.2025, не свідчать про небезпечність зі сторони особи, яка на нього посягала, зважаючи на сильне алкогольне сп`яніння ОСОБА_9.

Належить також врахувати поведінку обвинуваченого після вчиненого злочину, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 не надав потерпілій ОСОБА_9 невідкладну медичну допомогу та після спричинених колото-різаних поранень пішов спати.

Тобто, матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів того, що з боку ОСОБА_9 мало місце таке суспільно небезпечне посягання, яке в контексті положень ст. 36 КК України давало би засудженому підставу для захисту від нього шляхом заподіяння тяжкої шкоди, матеріали провадження не містять. Це свідчить про те, що визначальним у поведінці обвинуваченого було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілій, розправитися з нею за спричинені йому легких тілесних ушкоджень, а такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони або перевищення її меж, оскільки положеннями ст. 36 КК України передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Отже, із фактичних обставин та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 під час конфлікту цілеспрямовано заподіяв потерпілій ОСОБА_9 кухонним ножем трьох колото-різаних поранень тулубу, від яких настала смерть останньої. При цьому він усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі тих, що фактично настали. Водночас у діях потерпілої не встановлено суспільно небезпечного посягання на життя ОСОБА_7 , яке давало би останньому підставу для захисту від нього шляхом заподіяння тяжкої шкоди, в розумінні положень ст.36 КК України.

За таких обставин, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, спрямування його умислу саме на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_9 з мотивів попередньо виниклого конфлікту на ґрунті неприязних стосунків під час вживання спритних напоїв, а доводи сторони захисту спростовується сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, які в своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, у зв`язку з чим, на переконання суду апеляційної інстанції, доводи захисника та обвинуваченого щодо неправильної правової кваліфікації дій обвинуваченого є способом захисту і спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги захисника в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, відомості про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обтяжуючої покарання обставини.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, а саме.

Так, кримінальне правопорушення за ч.1 ст.115 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини, ніхто не може бути свавільно його позбавлений.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, судом не встановлено, оскільки щирого каяття з боку обвинуваченого не вбачається.

Обставиною, яка обтяжує покарання, згідно зі ст. 67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

З відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він неодноразово судимий (11 разів), звільнився з місць позбавлення волі лише 26.07.2024, зареєстрований та проживає в с. Шевелівка Ізюмського району, за місцем проживання характеризується негативно як особа, яка ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, у лікаря-психіатра та в органах пробації на обліку не перебував.

На переконання колегії суддів, такі відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать про те, що останній своєю поведінкою не доводить свого виправлення та перевиховання, а тому є суспільно-небезпечною особою.

З висновку судово-психіатричної експертизи № 162 від 03.03.2025 вбачається, що ОСОБА_7 на теперішній страждає на хронічні психічні захворювання у формі дисоціального розладу особистості, синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно д свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_15 виявляв ознаки вказаних хронічних психічних захворювань та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасовим розладом психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_15 на теперішній час відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Апеляційні доводи сторони захисту про зайву суворість призначеного ОСОБА_7 покарання за вчинений особливо тяжкий злочин у виді 10 років позбавлення волі, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , об`єктивно відсутні нові обставини, що пом`якшують призначене покарання та вказують на його невиправдану суворість і несправедливість.

Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчиненого злочину, вищезазначені відомості про особу обвинуваченого, який раніше одинадцять разів притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення тяжких злочинів, звільнявся від відбування умовно-достроково та з випробуванням, а також враховує відсутність обставин, що пом`якшують покарання, і наявність обтяжуючої покарання обставини, та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства на строк, що призначений оскаржуваним вироком.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним, а також іншими особами, нових кримінальних правопорушень, а апеляційні доводи сторони захисту щодо явно несправедливого покарання є формальними, оскільки в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 фактично не обґрунтувала, в зв`язку з чим пом`якшення покарання може позитивно вплинути на процес виправлення обвинуваченого.

Отже, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, відомостей про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що пом`якшують покарання, наявність обтяжуючої покарання обставини, фактичних обставин за цим кримінальним провадженням, наведених в оскаржуваному вироку, невідворотність спричинених наслідків, на думку колегії суддів, призначення покарання ОСОБА_7 , в тому числі із застосовуванням положень ст.69 КК України, чи будь-якого іншого пом`якшення покарання, не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а також не буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , а також наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду.

Разом з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий -

Судді :