справа № 619/1846/23
провадження № 1-кп/619/35/25
ВИРОКіменем України

22 вересня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000453 від 16.02.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: -23 грудня 2022 року вироком Дергачівського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік; -14 лютого 2024 року вироком Харківського апеляційного суду за ч. 2 ст. 309 КК України на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки; -27 лютого 2024 року Київським районним судом міста Полтави за ч. 2 ст. 309 КК України в силу статей 71, 72 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць; -17 вересня 2024 року Октябрьським районним судом міста Полтави за ч. 1 ст. 309, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць; -24 жовтня 2024 року вироком Жовтневого районного суду міста Харкова за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України на підставі ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,
за участю сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження:
прокурораОСОБА_4
обвинуваченогоОСОБА_3
захисникаОСОБА_5 .

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

16.02.2023, ОСОБА_3 , перебуваючи у м. Харкові, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, всупереч вимог ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», діючи повторно, маючи прямий злочинний умисел направлений на придбання, зберігання та перевезення без мети збуту психотропних речовин, шляхом відшукування «закладок», розташованих у лісопосадці поблизу КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. О.І. Мещанінова», яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Балакірєва З-А, виявив 10 згортків та 1 зіп-пакет, в яких перебувала психотропна речовина «PVP», які поклав до кишені своєї куртки, та використовуючи послуги таксі, маючи при собі вищевказані психотропні речовини, виїхав у бік с-ще Мала Данилівка Харківського району Харківської області.

16 лютого 2023 року близько 15 год 42 хв на блок-посту с-ще Мала Данилівка Харківського район Харківської області, працівниками поліції був зупинений ОСОБА_3 , після чого в період часу з 20 год 25 хв по 20 год 55 хв слідчим ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області було проведено огляд місця події на відкритій ділянці місцевості блок-посту за адресою: Харківська область, Харківський район, с-ще Мала Данилівка.

Під час огляду місця події, за добровільною згодою, ОСОБА_3 видав працівникам поліції 10 паперових згортків, в яких виявлено кристалічну речовину жовтого кольору в кожному, а також 1 полімерний зіп-пакет з кристалічною речовиною жовтого кольору, які було поміщено до сейф пакету «НПУ» №WAR 0050190 та опечатано підписами учасників слідчої дії.

Відповідно до висновку експерта від 21.02.2023 за результатами судової експертизи дослідження матеріалів, речовин та виробів, за експертною спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» надана речовина кристалічного походження, у десяти паперових згортках загальною масою 2,6931 г, та одному полімерному зіп- пакеті» масою 5,3496 г., «які вилучені в ході огляду місця події, поміщені до сейф пакету «НПУ» №WAR 0050190» містять у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої обмежено PVP.

Маса PVP в перерахунку на суху речовину паперовому згортку № 1 склала 0,0976 грам, згортку № 2 склала 0,1137 грам, згортку № 3 склала 0,0841 грам, згортку № 4 склала 0,3633 грам, згортку № 5 склала 0,1938 грам, згортку № 6 склала 0,1389 грам, згортку № 7 склала 0,1010 грам, згортку № 8 склала 0,1130 грам, згортку № 9 склала 0,1339 грам, згортку № 10 склала 0,3800 грам, та прозорий зіп-пакет склала 3,0596 грам.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразилися у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні особливо небезпечної психотропної речовини без мети збуту, вчинені протягом року після засудження за статтею 309 КК України, у великих розмірах, суд кваліфікує за ч. 2 ст. 309 КК України.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 2 ст. 307 КК України не визнав, а за ч. 2 ст. 309 КК України визнав повністю, розкаявся у вчиненні вказаного злочину та дав наступні показання. ОСОБА_3 замовив в інтернет магазині закладку та поїхав за нею до 4 лікарні невідкладної допомоги. Коли приїхав, побачив як якийсь чоловік клав закладки, він забрав свою, а потім той чоловік ще одну положив, він і її забрав, просто підняв чуже. Потім зустрів знайомого, запропонував йому разом поїхати на таксі, взяв таксі і вони поїхали додому, ще якась дівчина сіла, а на блок-посту в с-ще Мала Данилівка їх зупинили, спитали документи, дівчина була без документів, їх попросили почекати. Приїхали працівники поліції та він їм видав все, що у нього було, всього було 2 пакетика: в 1 були папірчики, а в другому було те, що брав для себе. Ваги йому потрібні були для того, щоб не було «передозу», оскільки він наркозалежний і раніше йому було погано він передозування, тому він насипає на ваги. У скоєному розкаюється, вину визнає тільки за вживання та зберігання, але не за збут.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК України, тобто незаконне придбання, зберігання та перевезення особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, вчинене особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 309 КК України, у великих розмірах.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Заслухавши показання обвинуваченого ОСОБА_3 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши в порядку ст. 358 КПК України документи, які надані прокурором та містяться в матеріалах кримінального провадження, суд з урахуванням положень ч. 3 ст. 337 КПК України дійшов висновку, що своїми діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про злочини в сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», вказано, що про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так і інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що саме особа наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє їх, тощо. При цьому слід мати на увазі, що відповідальність за збут таких засобів і речовин настає незалежно від їх розміру.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_3 незаконно придбав, зберігав та перевозив психотропну речовину у великих розмірах, проте, факту збуту психотропної речовини обвинуваченим ОСОБА_3 стороною обвинувачення не надано, також стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено в установленому законом порядку умисел обвинуваченого ОСОБА_3 на збут психотропної речовини.

Слід зазначити, що судова практика визнає вчиненими без мети збуту дії особи, що придбала, зберігала та перевозила психотропну речовину, не маючи при цьому змогу ними розпорядитися, (на замовлення інших осіб, як робота, тощо).

Досліджуючи мету конкретної поведінки обвинуваченого ОСОБА_3 , тобто, досліджуючи обставини справи, що стосуються наявності чи відсутності мети збуту психотропної речовини, судом було враховано такі чинники, як кількість психотропної речовини, яка є в даному кримінальному провадженні предметом злочину, чи вживав обвинувачений психотропну речовину, та інші обставини справи, які судом будуть наведені нижче.

Так, дійсно предметом даного злочину згідно висновку експерта № СЕ-19/121-23/3310-НЗПРАП від 21.02.2023 є особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено PVP. Маса PVP, в перерахунку на масу наданої на дослідження речовини, складає 1,7193 г; 3,0596 г.

PVP (1 - феніл-2-піролідин-1-ілпентан-1он), згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», «Список № 2 особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено» в «Таблиці 2», є особливо небезпечною психотропною речовиною.

Згідно пункту 1.2 Наказу МОЗ України від 01.08.2000 № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу, вказана маса PVР відноситься до великих розмірів.

Відповідно, предметом злочину у даному кримінальному провадженні є психотропна речовина - PVP у великих розмірах.

Проте, суд звертає увагу на ту обставину, що розфасування психотропної речовини, вилученої в обвинуваченого ОСОБА_3 , здійснено не в однаковій вазі.

Суд вважає, що у випадку наміру продажу наркотичного засобу іншим особам, фасування повинно було б бути в пакетах однаковою вагою, або в одній ємкості, для зручності збуту психотропної речовини та обліку об`єму продажу та залишку психотропної речовини.

Тобто, суд звертає увагу, що у п. 4 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26.04.2002 року звернута увага судів при розмежуванні складів злочинів ст. 307 КК України та ст. 309 КК України саме на спосіб розфасування, а не лише на розфасування, тому в даному випадку суд вважає, що спосіб розфасування не може свідчити достеменно про розфасування психотропної речовини з метою збуту.

Окрім того, суд сприймає покази обвинуваченого ОСОБА_3 , що дану психотропну речовину він зберігав для особистого вживання.

Отже, стороною обвинувачення не доведено в діях обвинуваченого ОСОБА_3 наявний головний елемент складу злочину, який передбачено ч. 2 ст. 307 КК України, мета збуту психотропної речовини.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Отже, належність доказів - це їх властивість бути засобами пізнання вчиненого у минулому кримінального правопорушення, що зумовлюється тими об`єктивними зв`язками, які існують між ними і обставинами минулої події кримінального правопорушення. Відсутність такої взаємозалежності свідчить про відсутність доказів.

Зв`язок фактичних даних з обставинами вчинення кримінального правопорушення, їх слідами, що відбиваються у навколишньому середовищі, дає змогу виділити і закріпити в законі обов`язкову ознаку доказів - їх належність. Доказ не буде належним, якщо він не здатний встановлювати факт, що має значення для кримінального провадження.

У ст. 91 КПК України сформульовані обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Це критерії, які вказують на істотні обставини, знання яких дозволяє досягти завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК України).

Належність доказів визначається тим, що вони прямо чи побічно підтверджують існування чи відсутність обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Показання свідків в даному кримінальному провадженні, не можуть бути прямим доказом на підтвердження вчинення останнім злочину, який передбачено ч. 2 ст. 307 КК України, так як вони не підтверджують головної складової складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, мети збуту психотропної речовини.

Суд зазначає, що стороною обвинувачення також не надано доказів, на підставі яких суд мав би змогу встановити наявність головного факту в даному кримінальному провадженні, наявність умислу на збут психотропної речовини, що в даному випадку підлягає обов`язковому доказуванню та обов`язок якого повністю лежить на стороні обвинувачення.

Посилання прокурора на те, що придбання у великому розмірі та фасування в сукупності підтверджують мету збуту психотропної речовини суд не бере до уваги, оскільки мета збуту не підтверджена належними та допустимими доказами.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано як прямих так і не прямих доказів на підтвердження мети збуту психотропної речовини обвинуваченим ОСОБА_3 , що є безумовною підставою для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 2 ст. 309 КК України.

Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2020 року (справа № 727/6578/17, провадження № 51-4494 км 19) зазначив, що про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема, великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасування, поведінка суб`єкта злочину, те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє або зберігає їх, тощо. При цьому, якщо висновок суду про наявність умислу особи на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів ґрунтується на великому або особливо великому розмірі відповідної речовини, слід звертати увагу на її упакування та розфасування, повинні бути дослідженні обставини, за яких особа придбала відповідний засіб чи речовину, в тому числі чи залежало від волі особи те, який розмір речовини опиниться у її володінні. Зокрема, якщо особа здійснює свідоме придбання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів в особливо великих розмірах, то має бути доведено, що така кількість об`єктивно перевищує потреби такої особи для власного вживання.

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року (справа № 759/16565/16-к, провадження № 51-1622км18) зазначив, що посилання прокурора на великий розмір вилученого у ОСОБА_3 особливо небезпечного наркотичного засобу, як на доказ підтвердження мети збуту, є необґрунтованими. Так, зокрема, з протоколу огляду місця події та висновку експерта вбачається, що у ОСОБА_3 був вилучений особливо небезпечний наркотичний засіб, при цьому відсутні дані про те, що ОСОБА_3 намагався продати чи продав зазначений особливо небезпечний наркотичний засіб, а тому велика кількість вилученого не може свідчити про наявність у ОСОБА_3 умислу саме на збут наркотичного засобу. Крім того, апеляційним судом правильно зазначено, що великий розмір, спосіб упакування та розфасування не може бути достатнім доказом наявності у ОСОБА_3 мети збуту. Інших ознак щодо наявності умислу на збут наркотичних засобів, які зазначені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» під час судового розгляду кримінального провадження не встановлено.

Також у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та за умови, що такі дії особи охоплюються обсягом висунутого їй обвинувачення.

Сторонами кримінального провадження не оспорюється факт придбання, зберігання та перевезення психотропної речовини у великих розмірах.

До того ж, обвинувачений у судовому засіданні підтвердив факт придбання, зберігання та перевезення психотропної речовини.

Отже, в даному конкретному випадку мало місце незаконне придбання, зберігання та перевезення психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах, у зв`язку з чим дії ОСОБА_3 підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 307 України на ч. 2 ст. 309 КК України.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п.65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, визнаного судом доведеним, підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів:

- протоколом огляду місця події від 16.02.2023, яким виявлено та вилучено 10 паперових згортків, в яких виявлено кристалічну речовину жовтого кольору в кожному, а також 1 полімерний зіп-пакет з кристалічною речовиною жовтого кольору, які було поміщено до сейф пакету «НПУ» №WAR 0050190 та опечатано підписами учасників слідчої дії;

- висновком експерта № СЕ-19/121-23/3310-НЗПРАП від 21.02.2023 відповідно до якого, вилучена у ОСОБА_3 речовина є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено PVP. Маса PVP, в перерахунку на масу наданої на дослідження речовини, складає 1,7193 г; 3,0596 г;

- показаннями свідка ОСОБА_9 , даними в ході судового розгляду про те, щоз ОСОБА_3 він знайомий давно. Десь всередині лютого 2023 року вони зустрілись з ним, а до цього не зустрічались більше року. Зустрілись без причини на ОСОБА_10 , просто, та поїхали на ОСОБА_11 запропонував підвезти його на таксі, він їхав додому. Поки їхали не спілкувались, сиділи окремо. Хтось йому телефонував, але про що йшла розмова він не чув, просто не звернув увагу з ким та про що розмовляє. Вони поїхали, їх таксист повіз через окружний блок пост, там їх зупинили для перевірки документів. У них були документи, з ними ще дівчина їхала якась, у неї не було документів, їх зупинили, попросили почекати. Приїхали поліція і були вилучені наркотичні засоби у ОСОБА_3 . Під час досудового розслідування коли його допитували у якості свідка, то йому сказали як треба казати, але він такого і не чув, але сказав раз вам так треба, хай буде так, а зараз каже як дійсно все було, бо він під присягою. Також вказав, що він довго ще сперечався з працівником поліції з цього приводу. Пояснив, що довгий час він з ОСОБА_12 не бачився, але він розуміє, що він вживає наркотичні засоби;

- показаннями свідка ОСОБА_8 , даними в ході судового розгляду про те, що він працює водієм таксі, 16.02.2023 отримав замовлення з Олексіївки у м. Харкові з заїздом одночасно на 3 адреси. У салоні автомобіля сіли три особи: 2 чоловіка та одна жінка. Поїхав за першою адресою на Сортировку у м. Харкові до мінімаркету «Аврора» через блок-пост на виїзді з м. Харкова у напрямку м. Дергачів, де службова собака виявила у ОСОБА_3 наркотичну речовину, яку вилучила поліція. Під час руху ніяких розмов не було;

- показаннями свідка ОСОБА_7 , даними в ході судового розгляду про те, що 16.02.2023 вона перебувала у лікарні невідкладної допомоги, відомої як «4-та неотложка», та за нею заїхав на таксі ОСОБА_3 разом з іншим невідомим чоловіком, в автомобілі перебувало 4 особи, якщо рахувати разом із водієм. Розмови про вживання наркотичних речовин у салоні автомобіля не чула, на виїзді з міста Харкова у напрямку м. Дергачі у ОСОБА_3 було виявлено наркотичні речовини;

- показаннями свідка ОСОБА_6 , даними в ході судового розгляду про те, що 16.02.2023 він намагався придбати наркотичну речовину, для чого він вів переписку у месенджері з невідомою особою, припускає, що з ОСОБА_3 , але не впевнений у цьому. ОСОБА_6 повідомив, що перебував у АДРЕСА_3 , та очікував прибуття цієї особи до цього місця. У цей день свідок ОСОБА_6 не дочекався невідомої особи, від якої очікував отримати наркотичну речовину. Також ОСОБА_6 повідомив, що раніше ОСОБА_3 йому наркотичну речовину не збував;

- протоколом слідчого експерименту від 18.04.2023 проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_3 , в якому останній вказав та пояснив, де саме знайшов згортки з психотропною речовиною;

- постановою слідчого від 19.04.2023 про визнання речовими доказами речовини жовтого кольору, мобільного телефону та вагів.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразилися у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні особливо небезпечної психотропної речовини без мети збуту, вчинені протягом року після засудження за цією статтею, у великих розмірах, необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 309 КК України.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття судом визнається обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.67 КК України, обставин, які обтяжують покарання винного, судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання та звільнення від його відбування.

Вивченням даних про особу ОСОБА_3 встановлено, що він раніше судимий, за місцем проживання характеризується негативно. На обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 листопада 2021 року (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_3 суд бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, ставлення до скоєного та наслідків дій винного, який вину свою вину вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, визнав повністю.

За таких обставин справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції частини цієї статті, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

При визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили: а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 70 ч. 4 КК України (за сукупністю злочинів); б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України (за сукупністю вироків).

Така позиція відповідає висновкам про застосування норми права, який містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2020 у справі № 766/39/17 та в постанові від 26.11.2020 у справі № 127/885/20.

Так як ОСОБА_3 вчинив зазначений злочин до постановлення вироку Жовтневим районним судом міста Харкова 24 жовтня 2024 року, то суд застосовує ч. 4 ст. 70 КК України.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

При вирішенні питання про те, який із передбачених ч. 1 ст. 70 КК України, принципів необхідно застосувати ОСОБА_3 при призначенні покарання за сукупністю злочинів, суд крім даних про особу винуватого та обставин, які пом`якшують покарання, враховує число кримінальних правопорушень, які входять у сукупність, форму вини і мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків.

Отже, суд дійшов висновку про застосування принципу часткового складання призначених покарань.

Вирок Харківського апеляційного суду від 14.02.2024 відносно ОСОБА_3 необхідно виконувати самостійно, оскільки злочин вчинено до постановлення вказаного вироку, яким ОСОБА_3 призначено покарання із застосуванням ст. 75 КК України, а цим вироком суду обвинуваченому призначається покарання, яке необхідно відбувати реально.

Така позиція відповідає висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.04.2024 у справі № 183/6854/20 (провадження № 51-4885кмо23).

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до п. 3 ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому: майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується.

У зв`язку з викладеним на п. 3 ч. 9 ст. 100 КПК України небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено - РVР, підлягає знищенню.

Відповідно до статей 124, 126 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З урахуванням вимог статей 176, 177, 200, 377 КПК України у суду відсутні підстави для зміни запобіжного заходу, у зв`язку з цим до набрання вироком законної сили суд залишає незмінним запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

В силу ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_3 , з урахуванням вироку Жовтневого районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2024 року, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту фактичного затримання, тобто з 28 лютого 2023 року.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити незмінним тримання під вартою.

Вирок Харківського апеляційного суду від 14.02.2024 відносно ОСОБА_3 виконувати самостійно.

Речові докази: прозорий зіп-пакет з кристалічною речовиною жовтого кольору, 10 згортків з речовиною жовтого кольору, мобільний телефон «Redmi 10» чорного кольору, ваги (терези) чорного кольору, які знаходяться на зберіганні ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, - знищити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати за проведення в Харківському НДЕКЦ МВС України експертизи № СЕ-19/121-23/3310-НЗПРАП від 21.02.2023 у розмірі 1 434,00 грн.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_3 , в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1