ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3738/24

23 вересня 2025 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000974 від 20.07.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алексін Тульської обл., громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 у період часу з 17.40 год. 19.07.2024 до 05.40 год. 20.07.2024, перебуваючи у житловому будинку АДРЕСА_1 , проявивши злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння ОСОБА_7 смерті, хоча повинен був та міг їх передбачити, усвідомлюючи, що ОСОБА_7 через стан алкогольного сп`яніння не в повному обсязі здатний контролювати свої дії, застосовуючи мускульну силу обох рук декілька разів штовхнув ОСОБА_7 , від чого останній втративши рівновагу декілька разів впав на тверду поверхню, в результаті чого спричинив ОСОБА_7 відповідно до висновку експерта №05-8-02/216 від 20.07.2024 тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки з численними двобічними переломами ребер (7-го, 8-го, 9-го, 10-го, 11-го, ребер зліва, 5-го, 6-го, 7-го, 8-го, 9-го, 10-го, 11-го, ребер праворуч), ушкодженням легень та пристінкової плеври (з накопиченням крові та повітря в грудній клітці), що ускладнилося розвитком дихальної недостатності: садном та синцями на грудній клітці, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя,від яких настала смерть ОСОБА_7 ..

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі при обставинах, визначених в обвинувальному акті, вказавши, що події, а також час та спосіб вчинення ним кримінального правопорушення, зазначені в обвинувальному акті, викладені вірно та відповідають дійсності, він їх в повному обсязі підтверджує, розкаюється у вчиненому, зрозумів всю протиправність своєї поведінки. Просив суворо не карати та застосувати іспитовий термін до нього.

Потерпіла ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилася. Подала до суду заяву про проведення судового розгляду справи без її участі. Претензій будь-якого характеру до обвинуваченого не має. Щодо призначення покарання обвинуваченому поклалася на розсуд суду.

Суд приймає до уваги показання обвинуваченого про обставини вчинення ним кримінального правопорушення і приходить до висновку, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство вчинене через необережність.

У судовому засіданні учасники судового розгляду не оспорювали обставини, при яких скоєно кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Суд вважає встановленою вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України: вбивство вчинене через необережність.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту першого частини першої статті 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При обранні виду покарання обвинуваченому по даній справі, суд суворо дотримується принципів законності, справедливості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів та враховує обставини кримінального правопорушення, його наслідки, характер інкримінованого кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України бере до уваги ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, дані, які характеризують його особу, стан здоров`я, вік обвинуваченого, сімейний стан, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із сталої судової практики, щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого і готовність відбувати покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують її щире каяття.

Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Судом встановлено, що обвинувачений не просив пробачення у потерпілої, не засуджував свою поведінку, тобто фактично ОСОБА_5 погодився із висунутим обвинуваченням, що може бути розцінено як визнання провини, однак не може вважатися щирим каяттям.

Зазначений висновок суду, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.03.2025 (справа №619/4355/23, провадження № 51-4779км24).

Окрім цього, матеріали дослідженого кримінального провадження не містять жодних підтверджень активного сприяння органу досудового розслідування.

Таким чином, бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась чи понести кримінальну відповідальність за вчинене, не знайшло своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а обвинувачений, на думку суду визнав свою вину лише для того, щоб уникнути справедливого покарання, його каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Крім того, суд враховує, що об`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, є життя та здоров`я особи.

Статтею 3 Конституції України, визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, яке ніхто не може порушувати, а ст.27 Конституції України визначено, що кожна людина має невід`ємне право на життя, тобто ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Тому злочини проти особи становлять найбільшу суспільну небезпеку та потребують призначення покарання, яке б забезпечувало виправлення особи та попередження скоєння аналогічних протиправних діянь.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує, що відомостей про перебування його на обліку у лікарів нарколога та психіатра немає, за місцем проживання зарекомендував себе із посередньої сторони, неодружений, раніше не судимий.

Підстав для застосування ст.ст. 69, 69-1, 75 КК України суд не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченому обставин, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покаранняу виді обмеження волі у межах санкції ч. 1 ст. 119 КК України.

Таке покарання на переконання суду повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі ч.1, ч.7 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбуття покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом за період з 03 вересня 2024 року до 11 червня 2025 року, із розрахунку, що двом дням обмеження волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань в учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст.22,26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Арешт майна, у кримінальному провадженні не накладався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся.

Питання речових доказів буде вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені слід вирішити відповідно до ст. 124 КПК України.

Керуючись ст.ст.368,370,373,374,376 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років обмеження волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 рахувати з дня прибуття до місця відбування покарання.

На підставі ч.1, ч.7 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбуття покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом за період з 03 вересня 2024 року до 11 червня 2025 року, із розрахунку, що двом дням обмеження волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи в сумі 2271,84 грн.

Речові докази: постільні білизни №1 та № 2, скляні пляшки 0,7 та 0,5 л, пляшку з рідиною та чарку, капці чорного кольору, сокиру, мікронакладення з правої та лівої рук трупа, п`ять зразків волосся, зрізи з правої та лівої рук трупа, дактилокарту трупа, чотири окурки, зрізи з нігтів правої та лівої руки, змиви з правої та лівої рук, дактилокарту, зразок крові, нижню білизну (труси) синього кольору, шорти синього кольору, які передана на зберігання до кімнати речових доказів Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області - знищити; оптичний носій інформації (диск) та флеш-карту, які приєднано до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1