УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року

м. Київ

Справа № 646/3533/24

Провадження № 51-3752 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 червня 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

м. Харкова, громадянки України, зареєстрована та проживає у

АДРЕСА_1 ,раніше судимої10 липня 2023 року Комінтернівським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 17 000 грн,

03 жовтня 2023 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова вказане покарання замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців.

На підставі положень ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року, замінене ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2023 року на покарання у виді 240 годин громадських робіт, що відповідно до положень ст.72 КК України відповідає 30 дням позбавлення волі, й призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців і 20 днів. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком 14 жовтня 2023 року, в період часу з 12:30 до 14:00 (більш точний час не встановлено), ОСОБА_5 у період дії воєнного стану, перебуваючи на дитячому майданчику у м. Харкові (вул. Сохора, 3), побачила на лавочці мобільний телефон ТМ «Samsung Galaxy A73 5G 8/256GB».

Реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , переконавшись, що її дії є непоміченими, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, здійснила викрадення вказаного мобільного телефона, який належить неповнолітній потерпілій ОСОБА_6 , поклавши його у кишеню своєї куртки.

Далі ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зникла, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши матеріальну шкоду потерпілій у розмірі 13 120 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, просить змінити оскаржувані судові рішення, перекваліфікувати дії засудженої ОСОБА_5 з ч. 4 ст. 185

КК України на ст. 193 КК України та призначити покарання у межах санкції зазначеної статті.

Вказує, що засуджена ОСОБА_5 знайшла телефон на дитячому майданчику на лаві. На майданчику нікого не було, а тому вона вважала, що цей телефон вона знайшла, а не вкрала. Жодних дій щодо таємного викрадення чужого майна вона не вчинила, оскільки весь час коли вона перебувала на майданчику, й довкола нього нікого не було.

На думку сторони захисту, вирок суду ґрунтується на неналежних доказах. Зокрема, у справі були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які фактичними очевидцями подій не були й лише надали загальні відомості щодо особи засудженої, характеризуючи її позитивно як працьовиту людину, не здатну вчинити крадіжку.

Свідок ОСОБА_9 взагалі відмовилась від своїх свідчень, які давала на досудовому розслідуванні, зазначивши, що особисто подій не бачила, а зміст протоколу її допиту був викладений працівниками поліції на власний розсуд. Тобто жоден із допитаних свідків не зазначив, що був на майданчику. Таким чином, має місце знахідка загубленої речі й фактично склад ст. 193 КК України, а саме привласнення чужого майна, а не крадіжка.

Захисник вважає, що за цих обставин провадження фактично базується виключно на визнанні причетності до подій самою ОСОБА_5 , а також на показаннях неповнолітньої потерпілої, яка під час допиту зазначила, що ОСОБА_5 не бачила й не заперечувала, що телефон забула на лаві дитячого майданчику, а у подальшому, коли повернулася через деякий час за ним, його не знайшла.

Також вказує, що показання потерпілої суперечливі, а суд безпідставно не надав цим свідченням критичної оцінки та проігнорував принцип доведення винуватості «поза розумним сумнівом».

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.

Щодо доводів захисника про необхідність перекваліфікації дій засудженої з ч. 4

ст. 185 КК України на ст. 193 КК України колегія суддів вважає таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні нею кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, кваліфікація її дій за ч.4 ст.185 КК України ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах.

Зокрема, допитана у судовому засіданні неповнолітня потерпіла ОСОБА_6 пояснила, що 14 жовтня 2023 року близько 12:00 год вона, перебуваючи разом з подругами на зазначеному дитячому майданчику, поклала свій мобільний телефон на лаву та відійшла у власних справах на відстань близько 100 м. Повернувшись, побачила, що телефона на місці, де вона його залишала, не було. Хто саме вкрав телефон, вона не бачила.

Крім того, відповідно до протоколу огляду місця події від 08 листопада 2023 року та відеозаписом до нього за участю, окрім інших, ОСОБА_10 , який зазначив, що 15 жовтня 2023 року близько 13:00 год він на зупинці зустрів незнайому жінку на ім`я ОСОБА_11 , яка запропонувала йому придбати у неї за 500 грн мобільний телефон. При цьому остання повідомила, що вказаний телефон належить їй.

ОСОБА_10 надав придбаний телефон ТМ «Samsung Galaxy A73 5G 8/256GB», який був вилучений.

Окрім того, згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08 листопада 2023 року ОСОБА_10 впізнав

ОСОБА_5 як особу, яка 15 жовтня 2023 року продала йому мобільний телефон за 500 грн.

Також згідно з протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 листопада 2023 року та 16 листопада 2023 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 впізнали засуджену ОСОБА_5 як особу, яка 14 жовтня 2023 року забрала щось з лавочки на території вказаного дитячого майданчика.

Крім цього, засуджена під час проведення слідчого експерименту від 07 грудня 2023 року показала та розказала про обставини викрадення нею 14 жовтня

2023 року мобільного телефона ТМ «Samsung», який вона 15 жовтня 2023 року продала за 500 грн.

Суд першої інстанції, дослідивши докази у їх сукупності, правильно дійшов висновку, що вчинене ОСОБА_5 діяння підлягає кваліфікації за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, дав належну оцінку доводам сторони захисту та погодився із висновками суду першої інстанції щодо кваліфікації дій засудженої та правильності призначеного їй покарання.

Суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі зауважив, що за нормативним визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, необхідно розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 виявила мобільний телефон у громадському місці - на лавці дитячого майданчика, де не було ознак остаточного вибуття майна з володіння власника.

Апеляційним судом зазначено, що обвинувачена, не вживши жодних заходів для повернення мобільного телефону чи з`ясування обставин його знаходження, одразу вимкнула пристрій, залишила місце події, чим умисно перешкодила власнику поновити право на володіння забутим у відомому власнику місці майном; після чого розпорядилася чужим майном - продала його третій особі за готівку, чим фактично підтвердила намір звернути чуже майно на свою користь, що свідчить про вчинення крадіжки з корисливим мотивом.

Харківський апеляційний суд, переглянувши вирок, обґрунтовано дійшов висновку, що дії засудженої правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України саме як таємне викрадення чужого майна, а доводи апеляційної скарги захисника

ОСОБА_4 не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин кримінального правопорушення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 червня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3