Справа № 211/8855/25
Провадження № 1-кп/211/697/26
У Х В А Л А

29 січня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 (у режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000157 від 02.04.2025 року відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000157 від 02.04.2025 року відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Прокурор у судовому засіданні звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтоване тим, що наразі продовжують існувати встановлені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме є ризики того, що ОСОБА_4 , з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від суду з огляду на те, що інкриміноване йому кримінальне правопорушення є тяжким злочином, покарання за яке передбачено у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років, а отже, будучи обізнаним про тяжкість покарання, ОСОБА_4 може вчинити спробу переховування від суду. Крім того уважає, що ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується вчиненням ОСОБА_4 тяжкого кримінального правопорушення, що свідчить про неможливість запобіганням цим ризикам шляхом обрання застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Також прокурор уважає недоцільним застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки м. Дружківка, де мешкає обвинувачений, знаходиться в безпосередній близькості до лінії розмежування з тимчасово непідконтрольною територією України, і обвинувачений має реальну можливість перетину вказаної лінії, що зробить неможливість його прибування до суду. Крім того, ОСОБА_4 офіційно не працює, не має постійного заробітку, суспільно вагомою діяльністю не займається, отже стійких соціальних зв`язків не має, може легко залишити місце свого мешкання.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти клопотання прокурора, просив змінити запобіжних захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, оскільки намірів ухилятися від суду він не має.

Захисник також заперечував проти клопотання прокурора, уважав, що ризики, які вказує прокурор, не підтверджені жодним доказом. Свідки, які були допитані під час досудового розслідування, мешкають в м.Дружківка, Донецької області, а тому ОСОБА_4 не має можливості на них впливати. Уважає, що є всі підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Просить суд також зазначити в ухвалі розмір застави, який був визначений йому, як альтернативний запобіжний захід слідчим суддею, з урахуванням нового розміру прожиткового мінімуму встановленому для непрацездатних осіб з 01 січня 2026 року.

Суд, заслухавши думки учасників судового засідання, вивчивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

За правилами ч. 5 ст. 199 КПК України, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, зобов`язаний перевірити те, що заявлені стороною обвинувачення ризики не зменшилися.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Суд враховує також практику Європейського суду з прав людини, зокрема сформульовану в рішеннях «Марченко проти України» та «Лабіта проти Італії», згідно з якими тримання під вартою є виправданим у певному випадку, а саме тоді, коли суспільний інтерес, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини сформована у рішенні від 12.03.2013 «Волосюк проти України», у якому зокрема зазначено, що тяжкість обвинувачення також може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжно заходу тримання під вартою.

Також Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував (рішення у справі «Харченко проти України») на тому, що п.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою.

Судом встановлено, що 28 червня 2025 року ОСОБА_4 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

29 червня 2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2025 року ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 26.08.2025 року, з визначенням застави у розмірі 60 560 грн. 00 коп.

06 серпня 2025 року було складено та направлено до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 .

Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 18.10.2025 року.

Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 11.12.2025 року.

Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06 лютого 2026 року.

Доказами вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_4 , є протоколи допиту свідків, протоколи огляду грошових коштів, висновки експертиз, речові докази та інші зібрані під час досудового розслідування докази в їх сукупності.

Відповідно до положень ч. 1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 3) незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обставинами, що підтверджують наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховуватися від суду є те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено понесення винною особою покарання у виді позбавлення волі строком від 6 до 10 років, у зв`язку із чим, розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, останній може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання.

Обставинами, що підтверджують наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні є те, обвинувачений ОСОБА_4 є місцевим мешканцем та може дізнатись анкетні дані свідків. Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України. Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

На цей час жодний свідок судом не допитаний, а тому, на думку суду, вказаний ризик залишається актуальним.

Обставинами, що підтверджують наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином є те, що обвинувачений ОСОБА_4 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки та ризик втечі для нього, може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким чином.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, в якому обвинувачується, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду кримінального провадження.

Суд уважає, що вказані ризики на цей час не зменшилися, залишаються реальними та продовжують існувати.

Враховуючи зміст пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 , характер та обставини протиправних дій, в яких він обвинувачується, що виправдовує продовження тримання обвинуваченого під вартою і у цьому випадку буде виправданим з точки зору наявності відповідного суспільного інтересу, який за належним врахуванням принципу презумпції невинуватості, виправдовує відступ від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи.

Даних про те, що обвинувачений ОСОБА_4 за станом здоров`я чи з інших причин не може утримуватися під вартою судом не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного та стадії судового провадження, коли докази судом не досліджені, свідки не допитані, приймаючи до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше притягався до кримінальної відповідальності, офіційно не працевлаштований, не одружений, а також відсутність у нього міцних соціальних звязків, суд приходить до висновку, що підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який не вбачається, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі і домашній арешт, не зможуть забезпечити належну поведінку обвинуваченого, а обраний ОСОБА_4 запобіжний захід, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

На підставі викладеного, суд уважає необхідним клопотання прокурора задовольнити та продовжити застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Щодо клопотання захисника про визначення в ухвалі суду розміру застави з урахуванням нового розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого з 01 січня 2026 року, то суд зазначає наступне.

Ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2025 року ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 26.08.2025 року, з визначенням застави у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Враховуючи положення ст. 182 КПК України, запобіжний захід у вигляді застави є з необмеженим строком, а тому розмір застави, який був встановлений ухвалою слідчого судді, також є незмінним протягом усього судового розгляду кримінального провадження до того часу, коли суд не ухвалить іншого рішення щодо збільшення або зменшення його розміру.

На підставі викладеного, суд уважає, що підстав для визначення нового розміру застави з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого з 01 січня 2026 року не має, оскільки жодних клопотань про збільшення або зменшення розміру застави, який був визначений слідчим суддею як альтернативний запобіжний захід, до суду не надходило.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 176-178, 183, 184, 193, 194, 196, 198, 199, 336, 350, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на шістдесят днів, тобто до 29 березня 2026 року.

Утримувати ОСОБА_4 у Державній установі «Криворізька УВП (№3)».

У судовому засіданні оголосити перерву до 14 години 00 хвилин 05 березня 2026 року, у зв`язку із викликом свідків.

Судовий розгляд здійснювати у режимі відеоконференції.

Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомити прокурора, обвинуваченого, захисника.

Апеляційна скарга на ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, обвинуваченим ОСОБА_4 в той же строк, з моменту отримання копії ухвали, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та оголошений 03.02.2026 року о 09 годині 00 хвилин.

Суддя ОСОБА_1