Провадження №11-сс/801/771/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , та прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000158 , внесеного до ЄРДР 04.10.2023, за ознаками за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 11.09.2025 до підозрюваного ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, із визначеним розміром застави в сумі 1 514 000 грн (один мільйон п`ятсот чотирнадцять тисяч гривень), у кримінальному провадженні № 0000158 внесеного до ЄРДР 04.10.2023 за ознаками за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 190 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивує тим, що наведені слідчим у клопотанні факти знайшли своє підтвердження у зібраних доказах. Сукупність цих даних свідчить про обґрунтованість підозри та існування ризиків, передбачених законом. За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідало б тяжкості інкримінованого злочину та суперечило б завданню кримінального провадження щодо забезпечення дієвості процесу.

Так, не погодившись із даною ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, проте застосувати меншу суму застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242 240,00 грн.

Зокрема, захисник зазначає, що обґрунтованість підозри щодо його підзахисного належним чином не доведена, адже сама лише наявність повідомлення про підозру не може вважатися достатньою підставою для тримання особи під вартою. При цьому посилається на практику ЄСПЛ, відповідно до якої тримання під вартою має ґрунтуватися на фактах, а не припущеннях (справа «Кавала проти Туреччини»).

Крім того, Захисник ОСОБА_7 наголошує на відсутності реальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України:

?ризик переховування від органів досудового розслідування та суду не підтверджений жодними доказами, оскільки підозрюваний має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, не намагався ухилятися від слідства;

?ризик знищення чи приховування доказів відсутній, адже основні докази вже зібрані органом досудового розслідування;

?ризик незаконного впливу на свідків є голослівним, бо протягом тривалого часу з моменту внесення відомостей до ЄРДР жодних таких фактів не зафіксовано;

?ризик вчинення іншого кримінального правопорушення не обґрунтований, оскільки підозрюваний раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання.

Окремо апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дотримався принципу пропорційності, адже тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом і може застосовуватися лише тоді, коли інші, більш м`які заходи, не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного. На переконання апелянта, застосування застави чи домашнього арешту було б достатнім у даному випадку.

Крім того, суд першої інстанції не виконав обов`язку щодо визначення розміру застави, передбаченого ч. 3 ст. 183 КПК України, що також є істотним порушенням вимог закону.

На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на практику Європейського суду з прав людини («Мамедова проти Росії», «Койчоглу проти Молдови», «Ісмоїна проти України»), відповідно до якої сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути достатньою підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу без оцінки індивідуальних обставин особи та перевірки пропорційності такого обмеження свободи.

Прокурор у свої апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначеного розміру застави.

Апеляційну скаргу прокурор мотивує тим, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_8 не врахував усіх обставин кримінального провадження та неправильно застосував норми кримінального процесуального закону.

Зокрема, прокурор вказує, що слідчим суддею безпідставно проігноровано наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які підтверджуються матеріалами досудового розслідування. Так, існує ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, у тому числі незаконного перетину державного кордону з метою уникнення кримінальної відповідальності, зважаючи на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Крім того, наявний ризик незаконного впливу на свідків, зокрема колишніх працівників підприємства, де підозрюваний обіймав посаду директора та мав службові повноваження, що створює небезпеку схилення свідків до надання неправдивих показань. Також існує ризик знищення чи спотворення речей і документів, які мають істотне значення для кримінального провадження, оскільки досудове розслідування ще триває, а отже слідство потребує збереження усіх доказів.

Окремо прокурор наголошує на ризику вчинення ОСОБА_8 інших кримінальних правопорушень, зважаючи на те, що предметом обвинувачення є корисливий злочин, пов`язаний із розтратою майна підприємства у особливо великих розмірах.

Також прокурор зазначає, що ухвалюючи рішення, слідчий суддя не врахував даних про попереднє ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування, зокрема неявку за викликами слідчого та суду, а також його зникнення з місця постійного проживання після вручення повідомлення про підозру.

На думку прокурора, обставини справи та сукупність наведених ризиків свідчать про необхідність застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою, без визначення розміру застави, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку захисника ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу задовільнити, скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 11.09.2025 та постановити нову, якою зменшити розмір застави, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, проте просив задовільнити апеляційну скаргу прокурора та застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначеного розміру застави, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, прийшла до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного обвинуваченого та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000158 від 04.10.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 190 КК України.

Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 , відповідно до протоколу загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Козятин-млин» (далі ТОВ «Козятин-млин», товариство, підприємство) № 13 від 01.03.2019 призначений на посаду директора. Згідно із наказом директора підприємства від 04.03.2019 за № 1-К ОСОБА_8 з 05.03.2019 вступив на посаду директора ТОВ «Козятин-млин» (, юридична адреса: м. Вінниця, вул. Замостянська, 35; фактична адреса: Вінницька область, м. Козятин, вул. О. Довженка, 1).

Відповідно до Статуту товариства, затвердженого загальними зборами учасників ТОВ «Козятин-млин» (протокол від 14.01.2022 року), органами управління підприємства є загальні збори учасників та директор.

Директор товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції директора належить вирішення всіх питань, пов?язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції Загальних зборів учасників товариства. Директор товариства може діяти від імені товариства без довіреності. Директор представляє інтереси товариства у відносинах зі всіма вітчизняними і іноземними юридичними особами та громадянами, розпоряджається майном товариства, крім випадків віднесених до компетенції загальних зборів учасників, укладає договори, в тому числі і трудові, видає доручення, відкриває в банках поточні та інші рахунки, користується правом розпорядження коштами, видає накази і дає вказівки, обов?язкові для всіх робітників товариства. Директор товариства повинен діяти добросовісно і розумно в інтересах товариства. Директор товариства несе відповідальність перед товариством за збитки, заподіяні товариству його винними діями або бездіяльністю. Головний бухгалтер та керівники підрозділів призначаються на посаду і звільняються з посади директором.

Таким чином, ОСОБА_8 обіймав посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарський функцій, тобто відповідно до ч. 3 ст. 18 КК України був службовою особою.

ОСОБА_8 , зловживаючи своїм службовим становищем, здійснив розтрату товарно-матеріальних цінностей ТОВ «Козятин-млин» за наступних обставин.

У березні 2019 року, точної дати слідством не встановлено, у директора підприємства ОСОБА_8 виник злочинний умисел спрямований на незаконне витрачання майна ТОВ «Козятин-млин», шляхом зловживання службовим становищем.

Так ОСОБА_8 , керуючись корисливим мотивом, порушуючи службові повноваження та використовуючи свої організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції директора, всупереч інтересам служби, шляхом незабезпечення належного ведення бухгалтерського обліку та обліку товарно-матеріальних цінностей, у період часу з 05.03.2019 по 29.09.2023, за невстановлених слідством обставин, передав іншим особам борошно першого ґатунку, борошно вищого ґатунку, висівки пшеничні, відходи кормові пшеничні, чим спричинив ТОВ «Козятин-млин» матеріальної шкоди в особливо великих розмірах, яка згідно висновку судово-економічної експертизи № 743/24-21 від 05.05.2025 становить 12 498 452,99 грн.

10 червня 2025 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, тобто розтрати чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в особливо великих розмірах.

10 червня 2025 року ОСОБА_8 вручено клопотання про застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Розгляд вказаного клопотання слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області призначено на 13.06.2025, проте підозрюваний ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився та про поважні причини неприбуття не повідомив. У подальшому, ОСОБА_8 на неодноразові виклики до слідчого для проведення слідчих дій та у судові засідання Вінницького міського суду не з`являвся та зник з постійного місця проживання.

Враховуючи викладене, постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_9 від 24 червня 2025 року підозрюваного ОСОБА_8 оголошено в розшук.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.06.2025 по справі №127/19846/25 надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жигалівка Калинівського району Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з метою його приводу до Вінницького міського суду Вінницької області для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі вищевказаної ухвали суду, 10 вересня 2025 року о 07 год. 38 хв. ОСОБА_8 затримано.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводяться надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального провадження; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За приписами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд зважає на те, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Також, суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування (рішення у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984).

Підозра ОСОБА_8 у вчинені кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються обґрунтовується наступними доказами: витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000158 від 04.10.2023; повідомленням про підозру від 10.06.2025; постановою слідчого про оголошення підозрюваного в розшук від 24.06.2025; ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.06.2025 по справі №127/19846/25; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину на виконання ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 10.09.2025; протоколом обшуку від 10.09.2025; висновком експерта №743/24-21 від 05.05.2025; протоколом допиту потерпілого; протоколами допитів свідків; іншими матеріалами досудового розслідування.

На даний час в органу досудового розслідування наявні підстави у застосуванні стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить його належну процесуальну поведінку та надасть можливість уникнути підозрюваному кримінальної відповідальності, шляхом переховування від органу досудового розслідування та суду.

При оцінці обставин, передбачених ст. 178 КПК України, досудове слідство приймає до уваги, що:

?наявні докази вчинення підозрюваним ОСОБА_8 особливо тяжкого кримінального правопорушення, є вагомими та допустимими, отриманими у встановленому КПК України порядку;

?у разі доведення вини у вчиненні даних кримінальних правопорушень підозрюваному загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк понад 10 років;

?раніше ОСОБА_8 не притягувався до кримінальної відповідальності.

Без застосування найсуворішого запобіжного заходу ОСОБА_8 може:

- переховуватись від органів досудового розслідування та суду;

- незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

А тому, колегія суддів прийшла до висновку, що слідчий суддя Вінницького міського суду вірно обрав підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 стверджує, що слідчий суддя безпідставно дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та що до підозрюваного ОСОБА_8 слід було застосувати більш м`який запобіжний захід.

Разом із тим, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 190 КК України, підтверджується матеріалами провадження.

Стороною обвинувачення надано докази, які свідчать про завдання особливо великої матеріальної шкоди товариству, вчиненої шляхом зловживання службовим становищем.

Що стосується ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то:

?ризик переховування підтверджується тим, що підозрюваний після повідомлення про підозру не з`являвся за викликами органу досудового розслідування та суду, що вже саме по собі є підставою вважати ризик реальним, а не гіпотетичним;

?ризик впливу на свідків існує з огляду на те, що підозрюваний є колишнім директором підприємства, де працюють свідки, та має реальні можливості впливати на них шляхом погроз чи переконань;

?ризик знищення або спотворення документів є обґрунтованим, оскільки досудове розслідування ще триває, а ОСОБА_8 мав доступ до документації, яка має доказове значення.

Щодо ризику впливу на свідків, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих чи інших учасників кримінального провадження.

При цьому положення ст. 23 КПК України закріплюють принцип безпосередності дослідження доказів у суді, згідно з яким показання свідків повинні бути отримані судом у відкритому судовому засіданні.

Саме тому збереження їхньої процесуальної незалежності та вільного волевиявлення під час допиту є необхідною гарантією дотримання прав сторін та засад справедливого судового розгляду.

З огляду на процесуальний статус зазначених осіб та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, суд вважає обґрунтованим існування ризику незаконного впливу на свідків, який має бути врахований при визначенні запобіжного заходу та умов його застосування.

Посилання захисника на позитивні характеристики, сімейний стан, наявність утриманців та стан здоров`я суд апеляційної інстанції враховує, проте вважає, що такі обставини не нівелюють наявних ризиків.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Мамедова проти росії», заява № 7064/05), національні суди повинні зважувати всі обставини, але не можуть ігнорувати наявні ризики, підтверджені доказами, навіть за умови позитивних характеристик особи.

Таким чином, твердження захисника про відсутність підстав для тримання під вартою є необґрунтованими.

Прокурор ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі наполягає на тому, що до підозрюваного слід застосувати виключно тримання під вартою без визначення розміру застави.

Колегія суддів вважає ці доводи помилковими. Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд зобов`язаний визначити розмір застави при застосуванні тримання під вартою, крім випадків, передбачених законом. Перелік злочинів, у разі яких застава не визначається, є вичерпним і не охоплює кримінальні правопорушення, інкриміновані ОСОБА_8 .

Разом з тим, теза прокурора про те, що підозрюваний був оголошений у розшук і саме тому до нього не можна застосувати заставу спростовується наступним фактом.

Матеріали кримінального провадження підтверджують факт оголошення підозрюваного у розшук, однак доказів його перебування саме в міжнародному розшуку суду не надано.

Відповідно до ст. 281 КПК України оголошення особи у розшук здійснюється в межах кримінального провадження і може мати як внутрішньодержавний, так і міжнародний характер. При цьому законодавець чітко розмежовує ці два правові стани, оскільки вони тягнуть різні процесуальні наслідки.

Так, для кваліфікації статусу особи як такої, що перебуває у міжнародному розшуку, необхідно довести факт винесення компетентним органом відповідної постанови про міжнародний розшук та підтвердження цього через публікацію в системі Інтерполу або через інші офіційні міжнародні канали взаємодії правоохоронних органів. Лише наявність таких доказів дає можливість вважати, що особа перебуває саме у міжнародному розшуку, що у свою чергу впливає на можливість застосування абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Позиція Верховного Суду, викладена у низці рішень, зводиться до того, що сам по собі факт винесення постанови про розшук у межах кримінального провадження не означає, що особа перебуває у міжнародному розшуку. Для цього потрібне підтвердження від відповідних міжнародних органів, передусім Інтерполу. Відсутність такого підтвердження унеможливлює застосування спеціальних правил щодо виключення можливості визначення застави.

У даному випадку стороною обвинувачення не доведено, що підозрюваний оголошений саме у міжнародний розшук. Так само відсутні дані про перебування підозрюваного на тимчасово окупованій території України чи на території держави-агресора, навпаки підозрюваного було виявлено під час проведення обшуку у домоволодінні доньки підозрюваного, яка проживає у м. Вінниця.

Відтак колегія суддів дійшла висновку, що виняток, передбачений абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, який дозволяє суду не визначати розмір застави при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у даному кримінальному провадженні не підлягає застосуванню.

Таким чином, слідчий суддя обґрунтовано визначив розмір застави поряд із застосуванням тримання під вартою, чим дотримався вимог закону та принципу пропорційності у застосуванні запобіжних заходів.

Позиція Конституційного Суду України (рішення від 25.06.2019 № 7-р/2019) підтверджує, що позбавлення підозрюваного можливості скористатися правом на заставу у випадках, коли це прямо не заборонено законом, суперечить Конституції та міжнародним стандартам захисту прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сама лише тяжкість злочину не може виправдовувати автоматичне тримання під вартою. У справі «Койчоглу проти Молдови» (заява № 41088/05) та «Істоміна проти України» (заява № 23312/15) Європейський суд з прав людини констатував, що національні суди мають обґрунтовувати необхідність тримання під вартою конкретними ризиками, але навіть у такому разі повинні передбачати можливість застави як альтернативного заходу.

Суд першої інстанції виконав цю вимогу, застосувавши тримання під вартою та визначивши заставу в розмірі 1 514 000 грн, що є співмірним тяжкості інкримінованих діянь, розміру завданої шкоди та майновому стану підозрюваного.

Отже, доводи прокурора про необхідність виключного тримання під вартою без застави не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, ухвала слідчого судді відповідає принципу пропорційності, забезпечує баланс між інтересами кримінального провадження та правами підозрюваного і узгоджується як із положеннями КПК України, так і з практикою ЄСПЛ. Сторона захисту безпідставно заперечує існування ризиків, тоді як сторона обвинувачення наполягає на невиправдано суворому обмеженні свободи. Обидві позиції є однобокими та не враховують необхідності комплексного підходу, якого дотримався слідчий суддя.

У даному випадку слідчий суддя, обираючи запобіжний захід щодо підозрюваного ОСОБА_8 , дотримався європейських стандартів, оскільки, з одного боку, врахував тяжкість інкримінованого діяння та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а з іншого визначив альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, що забезпечує дотримання принципу пропорційності.

Ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги захисника і прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000158 , внесеного до ЄРДР 04.10.2023, за ознаками за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3