ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/6939/25 (1-кп/643/349/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2001/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2025 року, якою застосовано стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0001344 від 08 квітня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою застосовано стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком до 20.10.2025 року.

Також визначено розмір застави, з покладенням на підозрюваного процесуальних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, у разі її внесення.

На зазначену ухвалу суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила судову ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України є недоведеними, оскільки відсутні докази їх існування. Посилалася на відомості про особу підозрюваного та наявність у нього міцних соціальних зв`язків. Вважав, що суд першої інстанції не дослідив обставин, які дають процесуальну можливість застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Також посилалася на практику ЄСПЛ.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції прокурор не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Салтівського районного суду м. Харкова перебуває на розгляді кримінальне провадження № 00001344 від 08 квітня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.1 ст. 357, ч.4 ст. 185 КК України.

Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 03.07.2024 року призначив підготовче судове засідання у вказаному кримінальному провадженні.

Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 25.02.2025 року оголосив у розшук обвинуваченого ОСОБА_7 , кримінальне провадження до розшуку обвинуваченого зупинив.

Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 13.03.2025 року відновив провадження у кримінальному провадженні, призначив підготовче судове засідання.

Московський районний суд м. Харкова ухвалою 13.03.2025 року задовольнив клопотання прокурора, надав дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_7 з метою його приводу до Московського районного суду м. Харкова для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Установив строк дії ухвали в частині надання дозволу на затримання обвинуваченого шість місяців, а саме з 13 березня 2025 року до 13 вересня 2025 року, включно, зупинив кримінальне провадження.

Салтівський районний суд м. Харкова ухвалою від 04.08.2025 року відновив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання.

23 серпня 2025 року прокурор у підготовчому засіданні звернувся з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на фактичні обставини кримінального провадження, наявність обґрунтованої підозри, а також на існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також на те, що неможливо запобігти вказаним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватості, відомості про особу обвинуваченого, його вік, репутацію, відсутність відомостей про наявність тяжких захворювань, існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків або потерпілих у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, відповідно до вимог ст. 182 КПК України, з урахуванням викладених обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, враховуючи існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції вважав можливим визначити заставу в розмірі, 90840 грн. та вважав її достатньою для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками слідчого судді з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховування від суду, незаконно впливати на свідків або потерпілого у кримінальному провадженні, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 відповідно до змісту повідомлення про підозру, вчинив, втому числі, злочин, який є тяжким і знаходячись на свободі може негативно вплинути на хід встановлення істини у справі. Крім того, перебуваючи на свободі, ОСОБА_7 усвідомлюючи, що ним скоєно, в тому числі, тяжкий злочин, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі до 8 років, а також у зв`язку з тим, що він, раніше судимий за вчинення корисливого злочину, офіційно не працевлаштований, а отже не має постійного джерела доходів, після отримання клопотання про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишив місце постійного мешкання з метою уникнення кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим останнього було оголошено у розшук, а тому з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від суду на території України або за її межами.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого або свідків, або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисних кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185,ч.1 ст. 357 КК України, один, з яких, відповідно до положень ст. 12 КК України, є тяжким злочином за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення корисливого злочину, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність постійного джерела доходу, одружений, перебував у розшуку у цьому провадженні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо існування ризиків, а саме того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків або потерпілого у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не зменшилися та не перестали існувати на момент апеляційного розгляду.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються підозрюваному, а саме злочинів проти власності, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема права власності громадян, яке, відповідно до ст. 41 Конституції України є непорушним.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, незаконно впливати на свідків або потерпілого у кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Доводи захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про обрання іншого запобіжного заходу, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, а доводи захисника ґрунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави стосовно ОСОБА_7 та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :