Номер провадження: 11-сс/813/2165/25
Справа № 523/8956/25 1-кс/523/6667/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою представника володільця майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 16.10.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000127 від 20.02.2025 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Одеській області ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000127 від 20.02.2025 року, за підозрою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.111-2 КК України, та накладено арешт на майно, яке було виявлене та вилучене 09.10.2025 року в ході обшуку за місцем проживання співзасновника ТОВ «Укрметінвестбуд» ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: 400000 гривень України (4 пакунки, з купюрами номіналом 1000 гривень України, по 100 купюр в кожному пакунку) та мобільний телефон Айфон 15 Про ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕI2 НОМЕР_2 , з сім картою НОМЕР_3 .

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник володільця майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна ОСОБА_5 , а саме: мобільного телефону IPHONE 15 Pro ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕI2 НОМЕР_2 , з сім картою НОМЕР_3 та 400000 гривень України.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, представник володільця майна вказує, що слідчий суддя допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування вимог представник володільця майна посилається на такі доводи:

- мобільний телефон «IPHONE 15 Pro» та грошові кошти в сумі 400000 гривень належать ОСОБА_5 , та не мають відношення до осіб, які підозрюються у кримінальному правопорушенні;

- майно було вилучене під час проведення обшуку у домоволодінні, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_5 ;

- грошові кошти у сумі 400000 грн., які були вилучені під час обшуку, є особистою власністю ОСОБА_5 , які вона позичила у ОСОБА_10 на підставі укладеного ними Договору безпроцентної позики від 30.09.2025 року;

- мобільний телефон оглянуто слідчим та не встановлено відомостей, які стосуються обставин, які мають значення для кримінального провадження;

- у клопотанні відсутнє обґрунтування яким чином ОСОБА_5 причетна до кримінального провадження та стосується осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення;

- підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_5 відсутні.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді не оскаржена.

Володілець майна, її представник адвокат ОСОБА_6 та прокурор, будучи повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися. При цьому, представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав клопотання про здійснення апеляційного розгляду за його відсутністю, у зв`язку із хворобою.

Прокурор також подав заяву про проведення судового засідання без його участі.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405, 422 КПК України (далі - КПК) апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою, яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п.10 ч.1 ст.393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник чи володілець майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження та долучених до апеляційної скарги документів, вбачається, що майно, на яке було накладено арешт, було виявлене та вилучене за версією органу досудового розслідування за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_8 , а саме з будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_5 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених у ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, представник власниці будинку та відповідно володільця вилученого майна ОСОБА_5 , - адвокат ОСОБА_6 є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвала слідчого судді не відповідає вимогам закону, та її неможливо вважати законною та обґрунтованою, з огляду на таке.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Статтею 171 КПК передбачені вимоги до клопотання про арешт майна та строки його подання.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.173 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.1 ст.98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК, не дотримався порядку розгляду клопотання про арешт майна, та ухвалив передчасне рішення, яке не можна вважати законним та обґрунтованим.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що слідчим відділом УСБУ в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000127 від 20.02.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.28, ч.1 ст.111-2 КК України.

Відповідно до клопотання слідчого, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 будучи засновниками ТОВ «Укрметінвестбуд» () (з тими же даними в реєстрах юридичних осіб РФ ООО «Метинвестстрой»: ИНН ; ОКПО 71988050), діючи за попередньою змовою групою осіб з невстановленими особами, вчинили умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчиненому громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, в період з 2022 року по теперішній час.

09.10.2025 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 оголошено про підозру та вручено повідомлення про підозру у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.111-2 КК України: в умисних діях, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчиненому громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, за попередньою змовою групою осіб.

У клопотанні вказано, що згідно відповіді на доручення ГВ КР УСБУ в Одеській області електронні носії інформації (комп`ютерна техніка, планшети, мобільні телефони, флеш-накопичувачі, жорсткі магнітні носії інформації), електронно-обчислювальна техніка з інформацією відносно незаконної діяльності, термінали мобільного зв`язку, готівкові грошові кошти та кошти у іноземній валюті (валютні цінності), фото та відео матеріали, текстові публікації, які місять інформацію щодо незаконної діяльності ТОВ «Укрметінвестбуд» (, ООО «Укрметинвестстрой» ИНН ; ОКПО 71988050) знаходяться за місцем проживання співзасновника ТОВ «Укрметінвестбуд» ОСОБА_8 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, 09.10.2025 року, в ході обшуку вищевказаного приміщення вилучено 400000 гривень (4 пакунки, з купюрами номіналом 1000 гривень України, по 100 купюр в кожному пакунку) та мобільний телефон Айфон 15 Про ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕI2 НОМЕР_2 , з сім картою НОМЕР_3 .

Наступного дня, 10.10.2025 року, старший слідчий в ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_7 , за погодженням із прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 , звернувся до слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси з клопотанням про накладення арешту речі і «документи», які були виявлені та вилучені «09.10.2024 року» (правильна дата згідно протоколу - 09.10.2025 року) в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на грошові кошти у сумі 400000 гривень (4 пакунки, з купюрами номіналом 1000 гривень України, по 100 купюр в кожному пакунку) та мобільний телефон Айфон 15 Про ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕI2 НОМЕР_2 , з сім картою НОМЕР_3 .

Клопотання слідчого мотивовано тим, що у органу досудового розслідування виникла необхідність в арешті майна з метою забезпечення збереження вилучених у кримінальному провадженні речей, предметів та «документів», які за обставинами кримінального провадження «можуть бути визнані речовими доказами».

Також в клопотанні слідчий посилається на те, що вищевказані предмети, речі та «документи», вилучені в ході проведення досудового розслідування, «у тому числі експертного», можливо використовувались підозрюваним та іншими причетними особами в ході вчинення кримінального правопорушення. Зазначені предмети, речі та «документи» мають значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а також «можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні».

Водночас колегією суддів встановлено, що клопотання слідчого, всупереч вимогам ч.2 ст.171 КПК, не містить відповідного зазначення наявності підстав та мети згідно ст.170 КПК та належного обґрунтування необхідності накладення арешту на вилучені в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти у сумі 400000 гривень (4 пакунки, з купюрами номіналом 1000 гривень України, по 100 купюр в кожному пакунку) та мобільний телефон Айфон 15 Про ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕI2 НОМЕР_2 , з сім картою НОМЕР_3 .

У клопотанні слідчий стверджує, що арешт необхідно накласти з метою забезпечення збереження вилучених у кримінальному провадженні речей, предметів та «документів», однак незрозуміло про які документи зазначає слідчий, якщо під час обшуку було вилучено лише грошові кошти та мобільний телефон.

Колегія суддів звертає увагу, що в клопотанні зазначається, що вилучені під час обшуку грошові кошти у сумі 400000 гривень та мобільний телефон «Айфон 15 Про» ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕI2 НОМЕР_2 , із сім картою НОМЕР_3 , лише можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, тобто станом на час подання клопотання слідчому судді про арешт майна, вказані грошові кошти та мобільний телефон речовими доказами визнані не були.

Колегією суддів також встановлено, що органом досудового розслідування грошові кошти та мобільний телефон, на які слідчий просить накласти арешт, речовими доказами у кримінальному провадженні не визнавались, оскільки відповідна постанова слідчого до клопотання не долучена.

Не міститься посилань слідчого про існування відповідної постанови про визнання речовими доказами і в самому клопотанні, яке містить загальні формулювання положень ст.ст.98, 170 КПК.

Так, в клопотанні слідчий вказує, що згідно ч.1 ст.98 КПК вилучені предмети можуть бути визнані в якості речових доказів у кримінальному провадженні, у зв`язку із чим потребують додаткового поглибленого дослідження, в тому числі при проведенні судових експертиз.

Дані обставини підтверджують, що на час подання клопотання про арешт майна грошові кошти у сумі 400000 гривень та мобільний телефон «Айфон 15 Про» ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕI2 НОМЕР_2 , із сім картою НОМЕР_3 , не були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні. Також до клопотання не долучено доказів про призначення в кримінальному провадженні будь-яких експертних досліджень.

Таким чином, залишається незрозумілим, яким чином, без визнання вказаних грошових коштів та мобільного телефону речовими доказами у кримінальному провадженні, без належного підтвердження підстав та мети його арешту, ставиться питання про обмеження права власності/володіння на вказане майно.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що до клопотання не долучено доказів на підтвердження правомірності проведення обшуку за вищевказаною адресою, а саме відповідної ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку.

Апеляційний суд наголошує, що частиною 2 статті 171 КПК чітко визначено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною 2 статті 170 КПК визначені конкретні підстави з метою забезпечення яких допускається арешт майна, які чітко мають бути вказані органом досудового розслідування в клопотанні про арешт майна.

Колегія суддів звертає увагу, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження та може бути застосований лише в порядку та на підставах визначених кримінальним процесуальним законодавством, та є не допустимим формальне посилання слідчого на необхідність накладення арешту на майно, без зазначення на те належних підстав та без долучення відповідних підтверджуючих документів.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що звертаючись із клопотанням про накладення арешту на майно, слідчим належним чином необґрунтовано та не підтверджено документально того, що вилучене майно може бути використано як доказ факту чи обставин кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.28, ч.1 ст.111-2 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що необґрунтоване накладення арешту на майно може в подальшому потягнути за собою негативні наслідки для даного кримінального провадження та не буде слугувати його завданням, а також може порушити законні права власників та володільців майна.

Безперечно, будь-яке скоєння кримінального правопорушення, тим паче в умовах воєнного стану, є особливо актуальним для встановлення та розслідування вказаного кримінального правопорушення, виявлення та покарання всіх винуватих осіб, які можливо вчинили певний злочин, однак кожне кримінальне провадження має здійснюватися із суворим дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, та до кожного учасника кримінального провадження має бути застосована належна правова процедура.

За таких підстав, у даному кримінальному провадженні, на даному етапі його розслідування, клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК, з урахуванням відсутності обґрунтування підстав та мети для накладення арешту.

На переконання апеляційного суду, встановлення вказаних обставин слугуватиме досягненню дієвості кримінального провадження, та буде дієвим запобіжником настання шкідливих наслідків як для кримінального провадження, так і для власників/володільців майна.

Колегія суддів вважає, що за існуючих обставин, враховуючи недотримання слідчим вимог ст.171 КПК при зверненні з клопотанням, слідчий суддя повинен був керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК та мав повернути прокурору клопотання для усунення недоліків.

Відповідно до ст.ст. 409, 412 КПК судове рішення підлягає скасуванню, якщо суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК, яка не була усунута слідчим суддею суду першої інстанції, в порядку ч.3 ст.172 КПК, та приймаючи до уваги те, що кримінальне провадження на даний час перебуває на стадії досудового розслідування, строк якого ще не закінчився, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, у разі існування для цього підстав.

За наведених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК.

Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника володільця майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 16.10.2025 року в кримінальному провадженні №0000127 від 20.02.2025 року, за підозрою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.111-2 КК України, якою накладено арешт на майно, вилучене 09.10.2025 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: 400000 гривень (4 пакунки, з купюрами номіналом 1000 гривень України, по 100 купюр в кожному пакунку) та мобільний телефон «Айфон 15 Про» ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 , із сім картою НОМЕР_3 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 , у кримінальному провадженні №0000127 від 20.02.2025 року про накладення арешту на майно, яке було виявлене та вилучене 09.10.2025 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: 400000 гривень (4 пакунки, з купюрами номіналом 1000 гривень України, по 100 купюр в кожному пакунку) та мобільний телефон «Айфон 15 Про» ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 , із сім картою НОМЕР_3 повернути прокурору для усунення недоліків викладених в мотивувальній частині ухвали, на протязі 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.

Копію ухвали надіслати на адресу прокурора.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4