справа № 631/380/25
провадження № 1-кп/631/131/25
У Х В А Л А

за результатами розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу

13 жовтня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області справу з єдиним унікальним № 631/380/25 за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2025 року під № 0000055 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області на стадії судового розгляду перебуває кримінальне провадження № 0000055, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України.

У зв`язку із спливом строку, на який було обрано запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у вигляді домашнього арешту, начальник Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 звернувся із дотриманням вимог частини 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України із письмовим клопотанням, зареєстрованим за вхідним № 6251/25-вх. від 13 жовтня 2025 року, щодо продовження застосованого запобіжного заходу у виді домашнього арешту обвинуваченому у певний період доби, яке надійшло у повній відповідності до строків та порядку, визначених Кримінальним процесуальним кодифікованим законом України.

Клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_3 обґрунтоване тим, що до суду направлений обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України, тобто у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування).

На думку прокурора, у розрізі того, що причетність обвинуваченого до кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, є дійсними ризики, визначені пунктами 1 та 3 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, як то можливість переховуватись від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності, так як за вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_3 передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, однак з урахуванням того факту, що він може отримати реальне покарання у вигляді позбавлення волі за вчинення правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, це вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду, в сукупності з іншими факторами та умовами життя, воєнним станом на території України та відсутністю вікових обмежень на перетин державного кордону.

Крім того, ОСОБА_3 за версією сторони обвинувачення, може незаконно вплинути на потерпілу та свідків, які володіють інформацією про його незаконні дії, при цьому значна частина свідків у даному кримінальному провадженні перебуває з обвинуваченим у дружніх чи родинних зв`язках, а отже він може застосувати відносно них методи залякування та погроз, тиснути з метою надання ними неправдивих свідчень у суді. Тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні, беручи до уваги неможливість запобігання вищезазначеним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж домашній арешт, прокурор просив продовжити застосований у відношенні обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні ОСОБА_3 залишати житло за місцем реєстрації та проживання у певній час доби, а саме з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня, на строк, що не може перевищувати двох місяців з огляду на наявність передумов, передбачених статтями 177, 178, пунктами 1 3 частини 1 статті 194, статтями 199, 331 Кримінального процесуального кодексу України.

Також прокурор просив суд покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 обов`язки, передбачені статтею 194 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: 1) прибувати за кожною вимогою прокурора або суду; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він мешкає, за адресою: АДРЕСА_1 , а також за межі Харківської області без дозволу суду, за винятком випадків необхідності забезпечення особистої безпеки, у зв`язку з запровадженням правового режиму воєнного стану; 3) невідкладно повідомляти суд, прокурора про зміну місця свого проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою у кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2025 року під № 0000055.

У судовому засіданні прокурор Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_2 , якому згідно з приписами статей 36 і 37 Кримінального процесуального кодексу України надані відповідні повноваження та який діє на підставі постанови «Про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні», прийнятої 10 жовтня 2025 року першим заступником керівника Харківської окружної прокуратури ОСОБА_7 , клопотання начальника Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_3 підтримав у повному обсязі та вважав, що клопотання слід задовольнити, посилаючись на його обґрунтованість та неможливість іншим шляхом запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, надавши пояснення, зміст яких відповідає поданому клопотанню. Підстави для зміни міри запобіжного заходу, на думку прокурора, відсутні, а характеризуючи особистість ОСОБА_3 дані не змінилися.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у відповідності до приписів статті 135 Кримінального процесуального кодексу України.

13 жовтня 2025 року на електронну адресу суду потерпіла ОСОБА_9 надіслала заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-1363/25-вх., відповідно до якої просила суд відкласти розгляд справи, призначений на 13 жовтня 2025 року, у зв`язку з неможливістю прибути до суду через її зайнятість у практичних навчаннях Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна.

Водночас, 13 жовтня 2025 року на електронну адресу суду представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 надіслав клопотання, що було зареєстроване за вхідним № ЕП-1359/25-вх., відповідно до якого також просив суд відкласти розгляд справи, призначений на 13 жовтня 2025 року, у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання потерпілої, ОСОБА_9 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора про продовження дії обраного відносного обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний час доби заперечував через не доведення, на його переконання, обставин регламентованих пунктами 1 3 частини 1 статті 194 Кримінального процесуального кодексу України. На думку захисника, ризики, окреслені прокурором у клопотанні, є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, й непідтверджені жодними доказами. Так, вина ОСОБА_3 повністю спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, висновками експертів. Обвинувачений виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, переховуватись від суду не збирається, оскільки сам зацікавлений у розгляді справи. Усі свідки по справі допитані, тому, на переконання захисника, вплив на них є неможливим. Окремо адвокат ОСОБА_4 звернув увагу суду, що на даний час за заявою ОСОБА_3 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань з приводу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 383 Кримінального кодексу України, з боку ОСОБА_9 , за якими, як йому відомо, триває досудове розслідування. До того ж, за твердженням захисника, наявність у ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту створює для останнього перепони у працевлаштуванні.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора щодо продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту заперечував, в цілому підтримав думку свого захисника, вказавши, що домашній арешт не порушував, бажає офіційно працевлаштуватись, але в цьому йому заважає наявність запобіжного заходу. Вважав, що підстав для продовження йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічній час доби, немає.

Заслухавши позиції сторін з приводу заявленого клопотання, дослідивши клопотання прокурора, а також матеріали кримінального провадження в межах питання, яке вирішується, проаналізувавши в системному зв`язку усі наявні на час розгляду клопотання відомості, які мають пряме та опосередковане значення при вирішенні питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, суд приходить до наступного.

Згідно з частиною 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (частина 2 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України, кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з частиною 1 статті 333 Кримінального процесуального кодексу України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Отже розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 розділу ІІ Кримінального процесуального кодексу України.

При цьому суд враховує положення частини 1 статті 131 вищевказаного нормативного акту України, які обумовлюють, що заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжний захід (пункт 9 частини 2 статті 131 Кримінального процесуального кодексу України).

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (частина 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України).

Перелік запобіжних заходів, які підлягають застосуванню наведений у статті 176 Кримінального процесуального кодексу України

Так, за змістом пункту 4 частини 1 статті 176 та частини 1 статті 181 Кримінального процесуального кодексу України домашній арешт є одним із видів запобіжних заходів та полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Відповідно до частини 2 статті 181 Кримінального процесуального кодексу України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з частиною 2 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Приписами статті 178 Кримінального процесуального кодексу України передбачені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, в тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.

Відповідно до статті 194 Кримінального процесуального кодексу України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені пунктами 1 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями статті 178 Кримінального процесуального кодексу України, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та визначені у пунктах 1 12 частини 1 вказаної статті.

В даному випадку, за обставин, викладених у сформульованому обвинуваченні, у вказаному кримінальному провадженні було висунуто обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, а отже вказане кримінальне правопорушення з огляду на приписи статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до нетяжкого злочину.

Судом з`ясовано, що під час підготовчого судового засідання у суді першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 травня 2025 року був застосований (обраний) запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло за місцем реєстрації та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня, строком на два місяця, з покладанням обов`язків: прибувати до Нововодолазького районного суду Харківської області або прокурора за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він мешкає, за адресою: АДРЕСА_1 , а також за межі Харківської області без дозволу суду, за винятком випадків необхідності забезпечення особистої безпеки, у зв`язку з запровадженням правового режиму воєнного стану; невідкладно повідомляти суд, прокурора про зміну місця свого проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою у кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2025 року під № 0000055. Строк дії ухвали визначений до 04 липня 2025 року включно.

У подальшому ухвалами Нововодолазького районного суду Харківської області неодноразово було продовжено застосований до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Так, ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 серпня 2025 року за клопотанням прокурора обвинуваченому ОСОБА_3 було продовжено застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний час доби до 24 жовтня 2025 року включно.

В ході обговорення питання доцільності продовження застосування обраного запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до обвинувального акту та долучених до клопотання матеріалів встановлено такі відомості: відповідно до обвинувального акту та долучених до кримінального провадження матеріалів встановлено такі відомості: ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Мелихівка Нововодолазького району Харківської області, громадянин України, має повну середню освіту, неодружений, неповнолітніх дітей або не працездатних батьків на утриманні не має. За станом здоров`я обвинувачений не має специфічних особливостей, до осіб з інвалідністю не відноситься, на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. ОСОБА_3 офіційно не працевлаштований, суб`єктом господарської діяльності не зареєстрований, зі слів на життя заробляє виконуючи роботу по найму.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 має зареєстроване та постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де характеризується формально; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Отже, обвинувачений на час вирішення питання щодо продовження строку застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді домашнього арешту за своїм станом здоров`я не має специфічних особливостей, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та прийнятну репутацію.

Відповідно, аналізуючи указані фактори у цьому провадженні в їх сукупності на предмет перевірки дійсності у справі обставин, визначених частиною 1 статті 194 Кримінального процесуального кодексу України, суд ураховує, що застосування до підозрюваного, обвинуваченого будь-якого запобіжного заходу першочергово передбачає наявність обґрунтованої підозри.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що передбачено частиною 5 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (наприклад, пункт 32 рішення від 30 серпня 1990 року у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» (заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86)) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (пункт 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04)).

Обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися, або якими може спростовуватися обвинувачення, яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, ухвалюючи остаточне рішення у кримінальному провадженні. З огляду на що, суд на даній стадії судового провадження (підготовче судове засідання) не може робити висновок щодо обґрунтованості підозри (обвинувачення) шляхом надання оцінки доказам у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа могла вчинити правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується.

Враховуючи наведені вище критерії, на обґрунтованість обвинувачення для вирішення питань на даній стадії кримінального провадження, вказує те, що в результаті проведеного досудового розслідування ОСОБА_3 було повідомлено про підозру, а згодом висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення нетяжкого злочину, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України зґвалтуванні, тобто у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи.

Проаналізувавши обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2025 року під № 0000055, а також доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, суд дійшов висновку, що в цьому випадку дотримано стандарт доказування «обґрунтована підозра», який є найнижчим стандартом доказування у кримінальному процесі та не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення, проте є достатнім для вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу. При цьому суд також враховує стадію кримінального провадження (початок судового розгляду), що в подальшому передбачає доведення стороною обвинувачення вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України, за найвищим стандартом доказування «поза розумним сумнівом» у змагальному судовому процесі під час розгляду справи по суті.

Разом із тим, строк дії ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленої 26 серпня 2025 року про продовження застосованого (обраного) обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний час доби, спливає 24 жовтня 2025 року, закінчити розгляд кримінального провадження до цієї дати є неможливим, оскільки на даний час не вирішені усі питання, пов`язані з процедурою судового розгляду, зокрема кримінальне провадження знаходиться на початковій стадії судового розгляду, обвинуваченому ще не роз`яснено суть обвинувачення, не визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження тощо.

З огляду на зазначене вище, суду належить вирішити, чи довела сторона обвинувачення обставини, на які вона покликається. Вирішуючи це питання, суд виходить із такого.

На цей час в даному кримінальному провадженні обвинуваченого, потерпілу та свідків не допитано, докази передбачені статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України з боку сторони обвинувачення та захисту, не досліджені, у зв`язку з чим, враховуючи наведені дані суд вважає, що обставини регламентовані статтею 177 вказаного Кодексу є дійсними, беручи до уваги наявні дані, які підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що обвинувачений має певне відношення до подій відображених в обвинувальному акті (суд не удається на цій стадії до оцінки його дій та ролі з точки зору норм Кримінального кодексу України, а лише констатує факт, того, що вони пов`язані з цими подіями).

Таким чином, під час розгляду заявленого клопотання прокурора, суд вважає, що в даному конкретному випадку наявні ризики, передбачені пунктами 1 та 3 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, ОСОБА_3 може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки останній обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання лише у виді позбавлення волі.

Те, що сама по собі суворість передбаченого покарання не є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, однак в цій ситуації слід урахувати, що обвинувачений обізнаний, шо санкція інкримінованої статті передбачає позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, що свідчать про обставини, які можуть бути підставою та мотивом для навмисного переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Про існування зазначеного ризику кримінального провадження також свідчить й відсутність стійких соціальних зв`язків у обвинуваченого, який не одружений, неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, суб`єктом господарської діяльності не зареєстрований. Також суд бере до уваги, що ОСОБА_3 має повних 19 років, а отже у останнього наразі відсутні вікові обмеження для перетину державного кордону, оскільки згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1031 від 26 серпня 2025 рок, якою внесені зміни до «Правил перетину державного кордону», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724) чоловікам віком від 18 років до 22 років дозволено виїзд за кордон під час воєнного стану.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

Та з його урахуванням суд погоджується з аргументами прокурора про наявність ризику перешкоджати кримінальному провадженню шляхом ухилення від суду.

Також, реальним є ризик переховування, адже наявність певного ризику/ризиків, зокрема ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, а у даному конкретному випадку, такий ризик є обґрунтованим, оскільки він належним чином умотивований прокурором та підтверджується наявними матеріалами.

Слушним є і ризик впливу на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, частина із яких, перебуває з обвинуваченим у дружніх чи родинних зв`язках, та дані про яких особисто відомі обвинуваченому, а отже перебуваючи на волі без запобіжного заходу він буде мати можливість безперешкодно здійснювати на них незаконний вплив.

Так, оцінюючи наявність цього ризику у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленої Кримінальним процесуальним кодексом України процедури отримання показань від потерпілої та осіб, які є свідками у кримінальному провадженні на різних його етапах, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1 та 2 статті 23, статті 224, 352, 353 Кримінального процесуального кодексу України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 Кримінального процесуального кодексу України, тобто якщо свідки чи потерпілий допитувалися на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, окрім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 Кримінального процесуального кодексу України (частина 4 статті 95 Кримінального процесуального кодексу України).

Ризик впливу на потерпілого та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, але й на стадії судового провадження до моменту безпосереднього отримання судом показань потерпілої, свідків та їх дослідження.

При цьому, відповідний незаконний виплив може стосуватись як свідків, які безпосередньо вказують на обвинуваченого як на особу, що вчинила кримінальне правопорушення, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження, які не інкримінуються обвинуваченому та не мають безпосереднього зв`язку із його особою (наприклад показання понятих, які брали участь у слідчих діях).

Так, застосований до обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленої 26 серпня 2025 року, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту спливає 24 жовтня 2025 року, завершити розгляд кримінального провадження до цього часу не можливо, оскільки в даному кримінальному провадженні прокурором на виконання приписів статті 347 Кримінального процесуального кодексу України не оголошено короткий виклад обвинувального акту, не визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження, й відповідно не допитано обвинуваченого, потерпілих та свідків, докази передбачені статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України з боку сторони обвинувачення та захисту, не досліджені.

Отже, залишається загроза того, що обвинувачений може здійснити дії, спрямовані на вплив у позапроцесуальний спосіб на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні з метою ненадання суду достовірних показань щодо обставин можливого вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення для уникнення останнім кримінальної відповідальності.

Встановлені під час розгляду клопотання обставини у своїй сукупності дають підстави визнати, що ризики, передбачені пунктом 1 та 3 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, на даний час існують на доволі високому рівні.

Враховуючи викладене у сукупності, проаналізувавши наявні дані, що характеризують обвинуваченого як особу, його соціальні зв`язки та репутацію у сукупності з обставинами інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд доходить висновку, що вказані обставини об`єктивно вказують на наявність існування ризиків, передбачених пунктами 1 та 3 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, як то: переховування від суду, незаконний вплив на потерпілу та свідків, що виправдовує застосування (обрання) відносно останнього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби.

При цьому, суд відхиляє доводи сторони захисту про необґрунтованість та недоведеність вказаних ризиків з огляду на належну процесуальну поведінку обвинуваченого упродовж всього часу здійснення кримінального провадження, а також недопущення ним спроб переховування та впливу на потерпілу й свідків.

Як вже зазначалось, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створюватимуть загрозу суспільству. Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме або вже здійснив відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладенням на нього додаткових процесуальних обов`язків є суттєвим чинником, який буде стимулювати обвинуваченого дотримуватись належної процесуальної поведінки.

Та обставина, що обвинувачений має неофіційне місце роботи та зареєстроване місце проживання не нівелюють повністю встановлений ризик, передбачений пунктом 1 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Під час вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту, крім встановлених ризиків кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 3 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, суд враховує існування інших обставин, визначених статтею 178 Кримінального процесуального кодексу України, а саме:

1) тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_3 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років;

2) вік обвинуваченого (повних 19 років), відсутність відомостей про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_3 ;

3) обвинувачений раніше не судимий, непрацевлаштований, офіційних та постійних джерел доходу не має, неодружений, без утриманців;

4) відсутність відомостей про застосування раніше до ОСОБА_3 запобіжних заходів та про наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Отже, встановлені під час розгляду клопотання обставини в своїй сукупності дають підстави стверджувати про те, що застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний час доби є об`єктивно необхідним з метою досягнення дієвості кримінального провадження.

Щодо можливості запобігання наявним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, суд з урахуванням даних, які характеризують обвинуваченого, тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , вважає недостатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Так, особистого зобов`язання для запобігання ризикам переховування від суду та впливу на потерпілу, свідків буде недостатньо, оскільки виконання покладених на обвинуваченого обов`язків залежатиме виключно від волі самого ОСОБА_3 та їх порушення не матиме для нього очевидних і достатньо суттєвих негативних наслідків. Застосування особистої поруки є неможливим, оскільки відсутні особи, які б висловили готовність надати письмове зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до приписів статті 194 Кримінального процесуального кодексу України і зобов`язуються за необхідності доставити його в суд на першу про те вимогу.

Окрім іншого, слід звернути увагу, що до обвинуваченого наразі застосований домашній арешт із забороною залишати житло лише у період доби з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин, що з урахуванням введення в Україні режиму воєнного стану та комендантської години на території Харківської області, не видається надмірно обтяжливим для ОСОБА_3 та ніяким чином не впливає повсякденну діяльність.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора щодо продовження строку дії домашнього арешту ОСОБА_3 , оскільки лише цей запобіжний захід, на даний час, зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб тиску ОСОБА_3 на потерпілу та свідків, а також не можливості переховуватись від суду є безпідставними, оскільки належна процесуальна поведінка обвинуваченого наразі обумовлена не його правосвідомістю, а наявністю запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що жодним чином не свідчить про неможливість переховування обвинуваченого та вчинення тиску на потерпілу чи свідків у разі не продовження йому запобіжного заходу.

Окрім того, суд зазначає, що застосований на стадії досудового розслідування та продовжений ОСОБА_3 запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний час доби, строк якого спливає 24 жовтня 2025 року, виявився вкрай дієвим та таким, завдяки якому досягнуто виключної та єдиної мети такого застосування забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Водночас суд вважає, що застосування цього запобіжного заходу без покладення на обвинуваченого окремих обов`язків, передбачених частиною 5 статті 194 Кримінального процесуального кодексу України, на даний час не є достатнім для подальшого забезпечення його безумовної участі в судових засіданнях і запобіганню наявним ризикам.

Оцінюючи необхідність продовження строку дії покладених на обвинуваченого обов`язків у сукупності та взаємозв`язку із встановленими ризиками, суд вважає, що такі обов`язки як: прибувати до Нововодолазького районного суду Харківської області або прокурора за першою вимогою та повідомляти суд про зміну місця свого проживання та/або місця роботи сприятимуть мінімізації ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Обов`язок утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою у кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2025 року під № 0000055 унеможливить втілення встановленого ризику, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України.

На переконання суду, покладені на обвинуваченого обов`язки не є надмірним втручанням у його права та є необхідними для досягнення дієвості кримінального провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено.

Таким чином, обставини регламентовані статтею 178 Кримінального процесуального кодексу України, у світлі даних про особу обвинуваченого, не є такими, що вказують на відсутність передумови визначеної пунктом 3 частини 1 статті 194 Кримінального процесуального кодексу України у поєднанні з характером висунутого обвинувачення та проведеним комплексом досліджених у цій справі доказів та тих, які тільки мають бути в ньому вчинені.

Як наслідок, на даний час наявні обставини визначені статтею 177, пунктам 1 3 частини 1 статті 194, статтею 331 Кримінального процесуального кодексу України, які в своїй сукупності вказують на дійсність обставин, як слушних щодо викладу обставин, які дають підстави обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення.

Приймаючи до уваги, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу встановленого ОСОБА_3 строку домашнього арешту, суд вважає за доцільне на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів та оцінених в сукупності з усіма обставинами, у тому числі визначеними статтями 177, 178, 181, 194, 331 Кримінального процесуального кодексу України, продовжити застосований відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби у межах строків визначених Кримінальним процесуальним кодексом України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 1 29, частинами 1 та 11 статті 31, статтями 33, 35, частиною 2 статті 110, статтями 131 132, 134 138, 176 178, 181, 186, 193 194, 196, 331, 369 372, частиною 2 статті 392, частиною 5 статті 532, статтею 533 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152 Кримінального кодексу України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, із забороною залишати житло за місцем реєстрації та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня, строком на два місяця, а саме до 11 грудня 2025 року (включно), за виключенням випадків необхідності отримання медичної допомоги та прибуття до укриття чи бомбосховища обумовленого сиреною та/або повідомленням «Повітряна тривога» в регіоні проживання обвинуваченого.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

1) прибувати до Нововодолазького районного суду Харківської області або прокурора за першою вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він мешкає, за адресою: АДРЕСА_1 , а також за межі Харківської області без дозволу суду, за винятком випадків необхідності забезпечення особистої безпеки, у зв`язку з запровадженням правового режиму воєнного стану;

3) невідкладно повідомляти суд, прокурора про зміну місця свого проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою у кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2025 року під № 0000055.

Термін дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_3 , визначити до 11 грудня 2025 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що:

1) в разі невиконання ним вищевказаних зобов`язань до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

2) відповідно до частини 5 статті 181 Кримінального процесуального кодексу України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвалу суду передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 , роз`яснивши про необхідність негайно поставити на облік особу, щодо якої продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це суд.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурорів, що входять до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її постановлення. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачені частини 1 статті 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала, що набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Повний текст ухвали виготовлений та проголошений 17 жовтня 2025 року о 08 годині 00 хвилин.

Суддя ОСОБА_1