УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року

м. Київ

справа № 607/6062/23

провадження № 51- 143 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

04 червня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина РФ, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 , будучи депутатом Державної думи Федеральних зборів РФ, тобто представником влади РФ, уповноваженими приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів Російської Федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС Російської Федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість загибелі людей, зокрема й цивільного населення, та настання інших тяжких наслідків, розуміючи, що вони порушують встановлений статей 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягають на недоторканість та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та державного кордону, а також розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимоги частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХIХ), ст. 1-3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року, за адресою Російська Федерація, м. Москва, вул. Охотний ряд, буд. 1, прийняли участь у засіданні Державної думи Федеральних зборів РФ, де підтримали постанову із зверненням до Президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав. Також 22 лютого 2022 року, за тією ж адресою, депутат Державної думи Федеральних зборів РФ ОСОБА_5 , прийняв участь у засіданні Державної думи Федеральних зборів РФ, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецької народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Луганською народною республікою. У такий спосіб ОСОБА_5 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.Зазначені рішення Державної думи Федеральних зборів РФ були частиною злочинного плану, так як сам факт їх існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою. Дії РФ призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Цим вироком засуджено також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .

Ухвалою Тернопільськогоапеляційного суду від 16 жовтня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок - без змін.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржені судові рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК). Обґрунтовуючи наведене, стверджує, що у діях останньої відсутній склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 110 КК, а винуватість його підзахисного у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не доведена, оскільки в текстах документів від 15 та 22 лютого 2022 року, за які він проголосував, як депутат Держдуми РФ, відсутні заклики до зміни меж або державного кордону, військового вторгнення на територію України і проведення СВО, яке відбулось 24 лютого 2022 року та призвело до загибелі людей й інших тяжких наслідків. Такожзазначає, що проведення судового розгляду без участі ОСОБА_5 призвело до недотримання гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи, що у матеріалах справи немає жодного підтвердження щодо обізнаності останньої стосовно розгляду відносно неї кримінального провадження. Зауважує, що судом проігноровано той факт, що ОСОБА_5 користується імунітетом «ratione materiae» у національній судовій системі, а тому кримінальне переслідування може бути здійснене тільки відповідними органами міжнародної судової юрисдикції. Також зазначає, що повідомлення про підозру, повістки, обвинувальний акт було надіслано не особисто ОСОБА_5 , а на адресу Державної думи РФ, при цьому, докази їх отримання, а також того, що вищевказані документи були перекладені на російську мову, відсутні. Вказує також, що стороною обвинувачення не надано доказів щодо перебування ОСОБА_5 у міжнародному розшуку. Зазначає, що апеляційний суд на вказані порушення належної уваги не звернув та безпідставно залишив без змін вирок місцевого суду, при цьому у порушення вимог ст. 370, 419 КПК своїх висновків не мотивував, не навів доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч.3 ст. 110 КК, висновок суду про доведеність йоговинуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які були досліджені, перевірені під час судового розгляду та оцінені відповідно до приписів статті 94 КПК.

Так, установлені судом першої інстанції обставини, які докладно викладені у мотивувальній частині вироку, підтверджуються сукупністю доказів, зокрема: відомостями, зафіксованими у протоколі огляду від 10 березня 2022 року з окремим додатком - поіменним списком усіх депутатів, що брали участь узасіданні

15 лютого 2022 року та фотозображеннями вказаної інформації на екрані робочого комп`ютера, об`єктом огляду якого є сторінки у мережі інтернет за посиланням «http://vote.duma.gov.ru/vote/117112», на якій розміщена інформація, викладена російською мовою «Система анализа результатов голосований на заседаниях Государственной думы». У протоколі огляду міститься інформація щодо переліку депутатів Державної думи РФ, які брали участь у засіданні та голосували за звернення до президента РФ з проханням про визнання незалежності так знаних «ДНР» та «ЛНР». Зазначеним оглядом встановлено, що 15лютого 2022 року

ОСОБА_26 , проголосував «За» звернення до президента РФ з проханням про визнання незалежності так званих «ДНР» та «ЛНР»та 22 лютого 2022 року за проекти федеральних законів №75578-8 «О ратификаци Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Донецкой Народной Республикой» та №75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Луганской Народной Республикой». Додатком до протоколу огляду є оглянутий в судовому засіданні DVD-R диск, на якому міститься папка із збереженою Інтернет сторінкою, де містяться зазначені публікації, уході огляду якоїпідтверджено відомості, які відображені у протоколі огляду від 10 березня 2022 року; протоколі огляду електронних документів від 30квітня 2022 року, у якому оглянуто тексти проектів цих законів, стенограми та результати голосувань депутатів у засіданнях Державної думи Федеральних зборів РФ по зазначеним законопроектам.

Проаналізувавши зміст вказаних вище нормативних документів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання інших державних утворень так званих «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки» у межах міжнародно визнаних кордонів України на її території є діями, спрямованими на зміну меж території та державного кордону України, що внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу, РФ під приводом допомоги так званим «Донецькій народній республіці» і «Луганській народній республіці» здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що призвело до загибелі значної кількості людей, значних руйнувань та інших тяжких наслідків.

Проаналізувавши всі досліджені у кримінальному провадженні докази та надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог

статей 86, 87, 94 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК.

Не погоджуючись з постановленим вироком, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.

Під час перегляду вироку місцевого суду за вказаною апеляційною скаргою, апеляційний суд у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив викладені у них доводи та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі, відповідно до вимог ст. 419 КПК, докладні мотиви на спростування доводів апеляційної скарги.

Доводи захисника про відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, є національна безпека у політичній сфері, яка полягає у відсутності загрози порушення встановлених Конституцією, законами України і міжнародними правовими актами територіальної цілісності України та порядку визначення її території.

Об`єктивна сторона злочину характеризується активними діями, які можуть проявитися у таких формах: 1) дії, вчинені з метою зміни меж території або з метою зміни державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України; 2) публічні заклики до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України; 3) розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України.

Суб`єкт вказаного злочину є загальним. Якщо ж цей злочин вчиняється представником влади за попередньою змовою групою осіб, що призвело до загибелі людей або інших тяжких наслідків, це є кваліфікуючою ознакою і потребує кваліфікації дій винної особи за ч. 3 ст. 110 КК .

Суб`єктивна сторона злочину характеризується виною у виді прямого умислу.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_5 , будучи діючим депутатом Державної думи Федеральних зборів рф, при голосуванні за ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званими «Луганською народною республікою» та «Донецькою народною республікою» усвідомлював, що Україна є суверенною державою з міжнародно визнаними кордонами; як представник влади знав про ратифікацію РФ 22 квітня 2004 року Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року, яким визнано та демарковано кордон між Україною та РФ; розумів про незаконність, протиправність зміни меж території та державного кордону України; передбачав, що своїми діями (позитивним голосуванням) створивпередумови повномасштабного військового вторгнення РФ на територію України

24 лютого 2022 року, початку бойових дій, з метою зміни меж території та державного кордону України; усвідомлював наслідки таких дій (загибель значної кількості людей, значні руйнування); мав можливість голосувати проти, однак цього не зробив.

Дії ОСОБА_5 , які полягають у голосуванні за постанову про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між рф і так званими «Луганською народною республікою» та «Донецькою народною республікою», стали однією з передумов повномасштабного військового вторгнення РФ на територію України 24 лютого 2022 року, початку бойових дій на території України, з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель значної кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про те, що суди не вжили належних і достатніх заходів для повідомлення ОСОБА_5 про розгляд справи стосовно нього.

Як убачається з копії оскаржувного вироку, кримінальне провадження було розглянуто в порядку спеціального судового провадження, за відсутності обвинуваченого ОСОБА_5 (in absentia).

Верховний Суд неодноразово у своїх рішенняханалізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Така процедура у кримінальному провадженні є специфічною, оскільки проводиться без участі обвинуваченого, а повідомлення особи здійснюється з дотриманням певних правил, передбачених процесуальним законом.

Законодавець врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема, порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК, повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до змісту судових рішень у цьому кримінальному провадженні,вимоги абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК щодо здійснення заходів для повідомлення ОСОБА_6 про розгляд стосовно неї кримінального провадження були дотримані.

Зі змісту вироку видно, що повідомлення ОСОБА_5 про призначені судові засідання здійснювалося шляхом публікацій в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, на офіційному веб-сайті Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у мережі «Інтернет».

Зважаючи на специфіку судового провадження за процедурою in absentia, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій вжили передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування ОСОБА_5 про здійснення стосовно нього кримінального провадження.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи сторони захисту щодо відсутності даних про здійснений належним чином переклад процесуальних документів на зрозумілу ОСОБА_5 мову, зокрема, російську, зазначив, що повідомлення про підозру, повідомлення про здійснення спеціального досудового розслідування, повістки про виклик до слідчого, були перекладені російською мовою, до того ж, даними протоколів огляду встановлено, що перекладене повідомлення про підозру було надіслано ОСОБА_5 в електронному вигляді через офіційний сайт Державної думи Федеральних зборів РФ, тобто, у спосіб, передбачений статтями 133, 135, 278 КПК.

До того ж, у цьому кримінальному провадженні брав участь захисник ОСОБА_4 , який здіснював захист ОСОБА_5 , а отже, право на захист останнього порушено не було.

Також судом враховано, що постановою уповноваженої посадової особи слідчого відділу Управління СБ України в Тернопільській області підозрюваного

ОСОБА_5 оголошено у державний та міждержавний розшук.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_5 імунітету від кримінального переслідування унаціональній судовій системі.

Так, зокрема, зоскаржуваного вироку вбачається, що місцевим судом було проаналізовано кримінальне процесуальне законодавство на предмет наявності у ОСОБА_5 імунітету, який би унеможливлював розгляд вказаного кримінального провадження зазначеним судом, однак такого факту встановлено не було.

Колегія суддів зазначає, що функціональний імунітет ratione materiae не застосовується до посадових осіб іноземної держави щодо несення кримінальної відповідальності у третій державі у випадках вчинення міжнародних злочинів, порушень норм jus cogens. Тобто, депутати Державної думи РФ не мають функціонального імунітету ratione materiae від кримінальної юрисдикції України у випадках вчинення міжнародних злочинів, порушень норм jus cogens, зокрема злочину агресії, воєнних злочинів, геноциду, та інших злочинів, що порушують суверенітет та територіальну цілісність України, та пов`язані з порушенням норм jus cogens. Україна може поширювати свою кримінальну юрисдикцію на громадян РФ, зокрема, депутатів Державної думи РФ, серед іншого, в частині притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені Розділом І «Злочини проти основ національної безпеки України» та Розділом XX «Кримінальні правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку» КК.

Реалізація вказаних прав та обов`язків знайшла відображення у ст. 8 КК, відповідно до якої іноземці або особи без громадянства, що не проживають постійно в Україні, які вчинили кримінальні правопорушення за її межами, підлягають в Україні відповідальності за цим Кодексом у випадках, передбачених міжнародними договорами або якщо вони вчинили передбачені цим Кодексом тяжкі або особливо тяжкі злочини проти прав і свобод громадян України або інтересів України.

Така позиція суду апеляційної інстанції повністю узгоджується зусталеною практикою Верховного Суду (постанова від 11 грудня 2025 року у справі 686/6637/23,ухвали від 29 травня 2025 року у справі № 686/22916/22, від 26 травня 2025 року у справі № 686/22462/22, від 28 липня 2025 року у справі № 607/6056/23, від 22 вересня 2025 року у справі № 686/20908/22).

Отже, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки ухвали за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від

16 жовтня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3