Справа № 746/557/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/130/26
Категорія - ч. 1 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного 30 серпня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000880, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Срібнянського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого в силу ст.89 КК України,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Срібнянського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців.

Питання про речові докази вирішено відповідно до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду адвокатом ОСОБА_8 була подана апеляційна скарга, в якій він просить змінити вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч.1 ст.115 КК України на ст.118 КК України, призначивши йому покарання у межах санкції даної статті. За відсутності підстав для перекваліфікації - пом`якшити призначене ОСОБА_9 покарання. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відсутні докази наявності у ОСОБА_9 намірів позбавити життя потерпілого. Зазначив, що саме ОСОБА_10 , взявши до рук сокиру, замахнувся нею. Реагуючи на такі дії, обвинувачений почав забирати сокиру. У процесі боротьби та дій потерпілого, обвинувачений отримав рубану рану ноги. Коли ОСОБА_9 відібрав сокиру, потерпілий не заспокоївся та знову намагався її забрати. Побоюючись за своє життя та перебуваючи у емоційному стані, обвинувачений наніс сокирою, як йому здалося, кілька ударів у голову ОСОБА_10 . Коли усвідомив, що вбив останнього, подзвонив батьку і повідомив про те, що сталося. Апелянт зазначає, що показання ОСОБА_9 узгоджуються з матеріалами кримінального провадження. При цьому, сторона обвинувачення проігнорувала такі показання та не спростувала їх доказами. Зазначаючи про неповноту судового розгляду вказує, що сторона обвинувачення заперечувала, що потерпілий брав до рук сокиру, однак жодних доказів на таке не надала. Стверджує,що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив стороні захисту щодо отримання та дослідження висновку молекулярно-генетичної експертизи, яка була призначена під час досудового розслідування. Вказаний висновок може підтвердити показання обвинуваченого в частині того, що сокира перебувала в руках у ОСОБА_10 . Крім того, послався на невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_9 30 серпня 2024 року близько 11.00 год., у будинку АДРЕСА_2 , під час розпиття алкогольних напоїв, між ним та ОСОБА_10 , 1956 р.н., виникла словесна сварка, у ході якої ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті існуючих особистих неприязних відносин до ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, з метою умисного протиправного заподіяння смерті останньому, взяв до рук сокиру з рукояткою довжиною близько 50 см. та, тримаючи її двома руками, у той час, коли ОСОБА_10 сидів на дерев`яній лавці, завдав йому лезом вищевказаної сокири три удари в область голови, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді рубаної непроникаючої рани лобної ділянки зліва, рубаної проникаючої рани лівої тім`яної ділянки голови з повздовжньодирчатим переломом лівої тім`яної кістки та рубаної непроникаючої рани лівої тім`яної ділянки голови зліва. У цей час, намагаючись захиститись від нападу та завадити ОСОБА_9 продовжити наносити йому тілесні ушкодження, ОСОБА_10 підняв до гори праву руку, тим самим прикривши життєво важливий орган - голову, однак ОСОБА_9 не зважаючи на це завдав потерпілому лезом сокири ще один удар в область руки, чим спричинив йому тілесне ушкодженя у вигляді рубаної рани з повним розрубом кісток променево-зап`ястного суглобу з ушкодженням м`язів, сухожилків, артерій та вен. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 впав на лівий бік на підлогу кімнати, після чого, ОСОБА_9 маючи намір довести до кінця свій злочинний умисел спрямований на позбавлення життя ОСОБА_10 наніс йому лезом тієї ж сокири ще п`ять ударів в область голови, шиї та грудної клітки, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді рубаної рани підщелепної ділянки справа, рубаної рани правої бічної поверхні шиї з розрубами поперечних відростків 4,5,6-го шийних хребців, рубаної рани по задній поверхні верхньої третини шиї справа, рубаної непроникаючої рани задньої поверхні грудної клітки справа з розрубом правої лопатки та рубаної непроникаючої рани передньої поверхні грудної клітки справа. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №219 від 14.11.2024, вищеперераховані тілесні ушкодження виникли від дії предмету, що має рубаючі властивості, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

У результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер відразу ж на місці події від чисельних рубаних ран голови, шиї, грудної клітки та правої верхньої кінцівки, що призвело до гострої крововтрати.

Заслухавши доповідача, адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд зауважує, що за наявності суперечливих доказів, суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме, обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів, суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. (Справа "Салов проти України").

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції - переглянути його.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Наведених вимог закону судом першої інстанції не дотримано.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування постановою старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області від 04 вересня 2024 року було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, яка не досліджувалась в місцевому суді, оскільки своєчасно не була проведена.

Відмовляючись від дослідження висновку вказаної судової молекулярно-генетичної експертизи, суд першої інстанції обґрунтував таку відмову тим, що сторона обвинувачення, яка ініціювала дану експертизу, не наполягала на дослідженні вказаного доказу, бо вважала про наявність достатності доказів у матеріалах справи.

Разом з тим, згідно дослідженого в ході апеляційного розгляду висновку експерта № СЕ-9-24/59197-БД від 30 квітня 2025 року генетичні ознаки крові, виявленої у змивах х рук ОСОБА_9 , підлоги та на руків`ї сокири, збігаються між собою, є змішаними, містять генетичні ознаки двох осіб, а саме зразка букального епітелію підозрюваного ОСОБА_9 та не встановленої особи чоловічої генетичної статі, домінуючі генетичні ознаки якої встановлені в об`єкті № 5.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Згідно постанови Верховного Суду у даному кримінальному провадженні вказано про необхідність витребування та дослідження під час апеляційного розгляду висновку вказаної вище судової молекулярно-генетичної експертизи.

Також, судом касаційної інстанції звернуто увагу, що застосування для захисту засобів, що не відповідають обстановці посягання, не спростовує перебування особи у стані оборони.

Враховуючи, висновок вищезазначеної експертизи, то відповідні вказівки суду касаційної інстанції підлягають ретельній перевірці.

Захисником також заявлялося клопотання про допит судово-медичних експертів, які проводили експертизи щодо потерпілого та обвинуваченого.

Колегія суддів відмічає, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом.

Враховуючи вищевикладене та те, що питання про можливість дослідження вищевказаного висновку експерта та їх допиту суд першої не вирішував, колегія суддів приходить до переконання, що вказане є порушенням принципів безпосередності дослідження доказів, а також положень закону щодо обґрунтованості та повноти судового рішення, що не може бути усунуто судом апеляційної інстанції.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».

Оскільки при розгляді провадження судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які завадили ухвалити законне і обґрунтоване рішення, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в межах повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду скарги на вирок суду першої інстанції, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі сторони захисту, а також розглянути питання з приводу здійснення певних процесуальних дій, які залишилися не вирішеними під час судового розгляду, оскільки це певною мірою може вплинути на об`єктивність та неупередженість встановлення фактичних обставин подій та питання винності чи навпаки невинуватості ОСОБА_9 і в залежності від цього постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

З метою забезпечення можливості розгляду справи судом та попередження ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду, із урахуванням тягаря можливого відбування покарання за вчинене кримінальне правопорушення, тяжкості злочину, ступеня його суспільної небезпечності та конкретних обставин скоєного, колегія суддів вважає за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Срібнянського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року щодо ОСОБА_9 скасувати, призначивши новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Обрати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на трок 60 днів, тобто до 08 березня 2026 року включно.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4