Справа № 569/931/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Рівному) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому старшого лейтенанта Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 , яке погоджене прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий, у рамках кримінального провадження № 0011278 від 17.12.2025 за підозрою ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України, звернувся до суду із вказаним клопотанням, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 .

Своє клопотання обґрунтовує тим, що 09.05.2024 громадянин України ОСОБА_5 призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_1 під час загальної мобілізації.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2024 № 134 солдат ОСОБА_5 , який проходить військову службу за призовом під час загальної мобілізації, вважається таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків за посадою курсанта навчального взводу навчальної роти 4 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 .

Надалі, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.09.2024 № 252 старшого сержанта ОСОБА_5 , призначено на посаду, сержанта із матеріального батальйону резерву сержантського складу школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 02.09.2024 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

Положеннями ст. 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України молодший сержант ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджений Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє безперервно по цей час.

За обґрунтованою версією сторони обвинувачення вбачається, що група осіб з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , не пізніше грудня 2025 року, з метою незаконного збагачення, нехтуючи тим, що відповідно до ст. 65 Конституції України передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності й територіальної цілісності України, в умовах воєнного стану, розподіливши між собою ролі та функції, організували функціонування на систематичній основі незаконного багатоетапного механізму дезертирства військовослужбовцями військових частин, зокрема НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), після чого шляхом надання порад, вказівок, інструктажів та заздалегідь підготовлених засобів (автомобілів, тощо) реалізовують такі механізми, за що одержують від осіб, які незаконно ухиляються від проходження військової служби, неправомірну вигоду у різних розмірах, яку розподіляють між всіма учасниками групи, зокрема для подальшого фінансування наступних епізодів протиправної діяльності, що у сукупності порушує функції збройних формувань України, не сприяє зміцненню дисципліни, фактично утворює деструктивні прояви у інших осіб, стимулює останніх вчиняти аналогічні дії та не проходити військову службу без поважних на те причин, що у подальшому і слугує причинно-наслідковим зв`язком настанню негативних наслідків для держави України під час відсічі збройної агресії рф, а отже такі дії є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність держави, її конституційний лад.

Так, вкінці 2025 року - на початку 2026 року сержант із матеріального батальйону резерву сержантського складу школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з невстановленими на даний час особами, з метою незаконного збагачення, нехтуючи тим, що відповідно до ст. 65 Конституції України передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, незважаючи на введення в Україні воєнного стану та необхідності надання відсічі збройній агресії рф, під час особистої зустрічі з командиром 5 навчального взводу викладачем 3 навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 старшим сержантом ОСОБА_7 , запропонував останньому за надання неправомірної вигоди в розмірі 4000 доларів США забезпечити безперешкодний вивід з розташування підрозділу 1 навчального батальйону військової частини курсанта навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_8 , з подальшою передачею такого військовослужбовця ОСОБА_5 з метою вивезення останнього на власному транспортному засобі за межі території зазначеної військової частини.

Надалі, ОСОБА_5 16.01.2026 близько 14 години 00 хвилин, здійснюючи реалізацію злочинного умислу, направленого на організацію дезертирства військовослужбовця ОСОБА_8 під час зустрічі із ОСОБА_7 на території військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_1 надав останньому частину неправомірної вигоди у розмірі 1000 доларів США з метою виконання раніше обумовленого ним плану спрямованого на виведення ОСОБА_8 в обумовлене місце за межами території батальйону.

В подальшому, ОСОБА_5 , 16.01.2026 близько 18 години 10 хвилин доводячи злочинний умисел до кінця, забрав доставленого ОСОБА_7 військовослужбовця ОСОБА_8 з раніше обумовленого місця та на власному транспортному засобі марки «Mercedes Benz E210 CDI», р.н. НОМЕР_2 забезпечив безперешкодний вивіз останнього за межі території військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_2 , своїми умисними діями організувавши дезертирство ОСОБА_8

16 січня 2026 року о 23 год. 18 хв. ОСОБА_5 затримано на підставі ст. 208 КПК України та 17 січня 2026 року останньому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України.

Підозра ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України, підтверджується зібраними доказами, а саме: повідомленням Рівненського управління ДВБ НП України та 5 відділу 6 управління ДВКР СБ України про вчинення кримінального правопорушення; матеріалами оперативних підрозділів Рівненського управління ДВБ НП України та 5 відділу 6 управління ДВКР СБ України на виконання доручення слідчого; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 ; протоколами затримання та обшуками, та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Слідчий у клопотанні просить застосувати до підозрюваного запобіжний захід тримання під вартою, покликаючись на наявність ризиків передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігання вищевказаним ризикам, а тому підозрюваному слід застосувати запобіжний захід тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Прокурор та слідчий в судовому засіданні підтримали клопотання, просили його задоволити з викладених у ньому підстав.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні клопотання слідчого та застосувати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, домашній арешт, покликаючись на відсутність та необґрунтованість заявлених стороною обвинувачення ризиків.

Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що Третім слідчим відділом (із дислокацією у м. Рівне) Територіального управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, за процесуального керівництва Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону розслідується кримінальне провадження № 0011278 від 17.12.2025 за підозрою ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України.

За вищевказаних обставин, у рамках даного кримінального провадження, 16 січня 2026 року о 23 год. 18 хв. ОСОБА_5 затримано на підставі ст. 208 КПК України та 17 січня 2026 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до якого, зокрема, відноситься: верховенство права.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Узагальнююче визначення «обґрунтованість підозри» у вчиненні кримінального правопорушення, доведення якої, як одного з трьох обов`язкових елементів, визначених КПК України для можливості взагалі обрання запобіжного заходу, покладено на прокурора, сформульовано у правових позиціях Європейського суду з прав людини.

У п. 175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року вказав, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. ЄСПЛ в даному рішенні наголошує, що вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою.

Європейський Суд з прав людини у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Крім того, як зазначено у матеріалі ВССУ від 11.07.2016р. «захист прав людини у кримінальному провадженні: доказування та докази», передумовою для подання клопотання стороною обвинувачення про застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри про те, що особа вчинила кримінальне правопорушення. Слідчий, прокурор зобов`язані з належним обґрунтуванням викласти обставини, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначив, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню, знищення, сховати або спотворити річ, яка має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, ризик незаконного впливу на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення є недостатньою для обґрунтування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Бойченко проти Молдови» №41088/05, рішення від 11 липня 2006 року «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу».

Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосування більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та особливості підозрюваного і його поведінки.

Вище наведені докази у їх сукупності, вказують на обґрунтовану підозру у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України.

Окрім того, під час розгляду клопотання слідчим та прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за який, передбачено безальтернативне понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 12 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання.

Враховуючи воєнний стан в Україні, підозра у вчинені резонансного злочину, вчиненого під час такого стану, з явним цинізмом по відношенню до інтересів держави та завдав негативного результату обороноздатності держави під час прямої воєнної агресії, існує ризик втечі підозрюваного за межі України з метою переховування від органу досудового розслідування та суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення хоча не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

На даний час у кримінальному провадженні проведений не усі необхідні слідчі (розшукові) дії, не встановлено усі обставини, що мають значення для досудового розслідування; не встановлені усі співучасники злочину, місця зберігання предметів, що мають значення для кримінального провадження, що дає підстави вважати, що ОСОБА_5 перебуваючи на волі, з метою уникнення кримінальної відповідальності, буде намагатися знищити, сховати або спотворити вказані речові докази, які мають значення для кримінального провадження.

Враховуючи характер злочину, який інкримінуються підозрюваному ОСОБА_5 останньому достеменно відомо про анкетні дані військовослужбовців, які незаконно залишили військові частини, а також особи, які сприяли цьому та є свідками або можуть бути свідками у даному кримінальному провадженні.

Слід зазначити, що ОСОБА_5 проходить службу на посаді сержанта із матеріального батальйону резерву сержантського складу школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , та може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій, при цьому, враховуючи той факт, що останні на даний час в ході досудового розслідування не допитані в силу об`єктивних підстав, які можуть вказувати на вчинення ним злочину, а тому має можливість та може їх примушувати та вимагати від них дачу неправдивих показів, а також перешкоджати проведенню досудового розслідування, тому на думку органу досудового розслідування, в разі незастосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній буде систематично контактувати з вказаними свідками, а тому може прямо (особисто) чи опосередковано (за допомогою сторонніх осіб) чинити тиск на свідків з метою вплинути на їх свідчення, зміни показань, тощо.

Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, підозрюваний, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, при цьому як військовослужбовець маючи певну підтримку серед інших військовослужбовців може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким чином. Крім цього, підозрюваний ОСОБА_5 перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, в якому підозрюється, як військовослужбовець може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення досудового розслідування.

Крім того, на даний час не встановлені інші особи, які могли бути співучасниками інкримінованого ОСОБА_5 злочину, яким підозрюваний матиме можливість повідомити про факт виявлення їх злочинної діяльності та обставини, які стали відомі йому в ході проведення досудового розслідування, що унеможливить притягнення до кримінальної відповідальності всіх винних осіб.

ОСОБА_5 який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України, перебуваючи на волі також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, в якому на даний час підозрюється.

Більше того, вказаний ризик тісно переплітається із ризиком, що підозрюваний буде переховуватися від органу досудового розслідування та суду, оскільки за ним зберігається статус військовослужбовця, і у разі відсутності законних підстав перебування поза межами підрозділу настає кримінальна відповідальність.

Фактично, підозрюваний вчинив це кримінальне правопорушення під час виконання службових обов`язків, порушуючи вимоги ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності й територіальної цілісності України, що у подальшому і слугувало причинно-наслідковим зв`язком настанню негативних наслідків для держави України під час відсічі збройної агресії рф та дискредитації ЗС України.

За таких обставин при наявності вказаних ризиків не має можливості застосувати до підозрюваного інший запобіжний захід.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 року у справі «Волосюк проти України» тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тобто, у розумінні практики Європейського суду з прав людини сама тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Частиною 8 ст. 176 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

Можливість підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, слідчий суддя вважає такі дії вірогідними, з огляду на докази, які вказують на обґрунтовану підозру у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, тяжкості кримінального правопорушення який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, відсутність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, відсутність осіб, які перебувають на його утриманні, а отже стороною обвинувачення доведено існування вказаних ризиків передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Застосування запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки не є достатніми для запобігання вищевказаним ризиками та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до статей 3, 27 Конституції України, людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст. ст. 3, 7 Конституції права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від злочинів проти життя та здоров`я особи.

Слідчий, звертаючись із клопотанням про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та прокурор при його розгляді довели про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 408 КК України.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини га основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», слідчий суддя вважає необхідним застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні слідчого та гарантувати належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Даних, які б вказували на неможливість застосування щодо підозрюваного вказаного запобіжного заходу не встановлено.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим кодексом.

Однак, відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176 - 178, 183, 184, 376, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задоволити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , який на момент вчинення злочину перебував на посаді сержанта із матеріального батальйону резерву сержантського складу школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , у званні «молодший сержант», запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк 60 днів без визначення розміру застави, тобто до 16.03.2026.

Утримувати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Державній установі "Рівненський слідчий ізолятор" - м. Рівне, вул. Дворецька, 116.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити на виконання уповноваженій особі ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", вручити учасникам судового розгляду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя