судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1
За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_5 залишив без задоволення.
Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 задовольнив.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 25.11.2025 року, якою частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_5 та накладений арешт на автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про його реєстрацію серійний номер НОМЕР_2 та ключі від нього, із забороною права відчуження та розпорядження зазначеним транспортним засобом власником та іншими особами скасував.
В обґрунтування вказаної ухвали зазначено, що дослідивши зміст клопотання слідчого та долучені матеріали кримінального провадження колегією суддів встановлено, що вони не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що законним власником автомобілю марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 - є громадянин ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Факт того, що законним власником автомобілю є ОСОБА_7 не заперечується прокурором.
Матеріали кримінального провадження не містять доказів можливої причетності ОСОБА_7 до подій, які є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні, про підозру йому також не повідомлено.
Доводи прокурора про те, що підозрювана ОСОБА_8 користувалась вказаним автомобілем не є підставою для накладення на нього арешту, оскільки стороною обвинувачення не доведено тієї обставини, що автомобіль використовувався підозрюваною під час вчинення будь-яких протиправних дій. Матеріали клопотання слідчого про арешт майна та матеріали НСРД також не містять такої інформації.
Висновки слідчого судді про те, що вилучений транспортний засіб належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_9 , у відповідності до закріпленої в презумпції ст.70 СК України апеляційний суд не вважає достатньою підставою для накладення арешту на автомобіль, оскільки як вже зазначалось відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу єдиним законим власником автомобілю є ОСОБА_7 , а матеріали кримінального провадження не містять будь-яких доказів причетності власника майна до подій кримінального провадження.
Також, у порушення п.6 ч.2 ст.173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя не враховував наслідки арешту майна для його власника.
Окрім цього, доводи прокурора стосовно наявності підстав для накладення решту на транспортний засіб, який є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів визнає необґрунтованими, з урахування правової позиції касаційного суду (постанова ВС від 19.06.2024 по справі №676/4542/22).
Оцінюючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у даному кримінальному провадженні підстав, передбачених ст.170 КПК України, для накладення арешту на автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду, керуючись ст.375 КПК України, вважаю за необхідне викласти доводи з цього приводу в окремій думці.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
В свою чергу, п.п.1 та 3 ч.2 ст.171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.
Частина 3 ст. 170 КПК України встановлює, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті (задля забезпечення збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно із ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті (задля забезпечення конфіскації майна як виду покарання), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
В ході проведення 23.04.2025 обшуку транспортного засобу «Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_3 , було вилучено зазначений транспортний засіб із ключами від нього та свідоцтво про реєстрацію.
В подальшому, вищезазначений автомобіль було визнано речовим доказом та винесено відповідну постанову від 23.04.2025.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В судовому засіданні встановлено, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є всі підстави вважати що було знаряддям вчинення злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.
Також необхідно взяти до уваги, що в ході обшуку в салоні автомобіля «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 виявлені чорнові записи та документи та ім`я ОСОБА_10 , що можуть мати важливе значення для кримінального провадження та свідчити про можливе використання підозрюваною зазначеного транспортного засобу під час вчинення злочину.
Дійсно, як на цьому обґрунтовано зауважує сторона захисту, автомобіль Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстрований на чоловіка підозрюваної ОСОБА_8 ..
Разом із тим, із матеріалів провадження вбачається, що підозрювана ОСОБА_8 користувалась зазначеним транспортним засобом, в тому числі зафіксовані факти користування вказаним автомобілем, зокрема 24.03.2023 під час перевезення ОСОБА_11 разом з підопічними дітьми, що свідчить про те, що такий транспортний засіб можливо використовувався ОСОБА_8 , як засіб вчинення інкримінованих їй злочинів, тобто відповідає критеріям речових доказів, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України в зазначеному кримінальному провадженні.
Окрім того, в якості однієї із мети накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб, прокурор зазначив забезпечення конфіскації майна як виду покарання, яке може бути призначене ОСОБА_8 у разі визнання винуватою у вчиненні інкримінованого її злочину, при цьому, у зазначеному випадку, як це передбачено вимогами вищевикладеного ч. 5 ст. 170 КПК України, арешт накладається саме на майно підозрюваного.
В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому факті, що хоча вищезазначений транспортний засіб зареєстровано на чоловіка підозрюваного, проте, відповідно до наявною у розпорядженні суду апеляційної інстанції інформації, такий автомобіль зареєстровано 12.04.2019, тобто в період шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , що свідчить про те, що, згідно з вимогами ст. 60 Сімейного кодексу України, зазначений транспортний засіб Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_3 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто належить на праві власності також підозрюваній.
Вищезазначена обставина свідчить про те, що існують підстави для накладення арешту на вищезазначений автомобіль без права користування з метою забезпечення його збереження як речового доказу та забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.
Тому задоволення апеляційної скарги представника власника майна є помилковим.
Враховуючи викладені обставини, приходжу до висновку про те, що ухвала апеляційного суду від 13 січня 2026 року, якою було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_5 , всупереч вимогам ст.370 КПК України є не обґрунтованою, не вмотивованою, а тому і не законною.
Суддя
Одеського апеляційного суду ОСОБА_1