Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/973/24
провадження № 1-кп/624/26/25
УХВАЛА

Іменем України

селище Кегичівка 05 листопада 2025 року

Кегичівський районний суд Харківської області у складі

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні у залі суду с-ща Кегичівка, клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000730 від 20 липня 2025 року, стосовно якого:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Калинівка Кегичівського району Харківської області, українець, громадянин України, військовозобов`язаний, освіта середня, не одружений, утриманців не має, не працює, інвалідом не являється, зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , 04 березня 2024 року засуджений Кегичівським районним судом Харківської області за ч.4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, встановленням іспитового строку 2 роки, утримується в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 діб з 20 липня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Берестинського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року, ухвалою Кегичівського районного суду від 10 вересня 2025 року строк запобіжного заходу продовжено до 08 листопада 2025 року включно,

- у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст. 382, ч. 2 ст. 345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кегичівського районного суду Харківської області перебувають об`єднані матеріали кримінального провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за розслідувань за №0000730 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та матеріали кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000783 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обґрунтовуючи своє клопотання прокурор зазначив, що 20 липня 2025 року до чергової частини ВП №1 Берестинського РВП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення від інспектора з РПП СПД №1 ВП №1 Берестинського РВП ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_6 , про те, що під час виконання службових обов`язків, а саме відпрацювання особи, яка перебуває в розшуку за ініціативою РТЦК та СП, за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , наніс йому тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин обличчя.

За даним фактом 20 липня 2025 року слідчим відділення № 2 СВ Берестинського РВП ГУНП в Харківській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000730 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Встановлено, що ОСОБА_4 , будучи 04 березня 2024 року засудженим Кегичівським районним судом Харківської області за ч. 4 ст. 185 КК Країни до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки на шлях виправлення не став та піч час випробувального терміну вчинив новий умисний злочин за наступних обставин: постановою Кегичівського районного суду Харківської області від 25 березня 2024 року в справі № 624/206/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн в дохід держави із позбавленням його права керування транспортними засобами строком на один рік.

Однак, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про наявність постанови Кегичівського районного суду Харківської області від 25 березня 2024 року в справі № 624/206/24, яка набрала законної сили 05 квітня 2024 року, та будучи ознайомлений з нею належним чином, ігноруючи виконання постанови суду щодо позбавлення його права керування транспортними засобами та маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ст. 129-1 Конституції України, в частині обов`язковості судових рішень, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, всупереч вищевказаного судового рішення, якою його позбавлено права керувати транспортними засобами, вчинив дії щодо умисного невиконання вказаної постанови суду за наступних обставин:

26 травня 2024 року, близько 18 год 15 хв, ОСОБА_4 , керуючи мотоциклом VIPER, без номерного знаку, рухався по вулиці Калиновій смт. Кегичівка Красноградського району Харківської області, де не зупинився на законну вимогу працівників поліції. 29 вересня 2024 року працівником РПП СПД № 1 ВП № 1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області відносно ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення серія ААД № 289485 від 29 травня 2024 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, а саме невиконання водієм вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу, та винесено постанову про адміністративне правопорушення серія БАД № 317463 від 29 травня 2024 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, а саме умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи - органи прокуратури, національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Борю економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Згідно статі 17 України «Про національну поліцію», поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон.

Відповідно до витягу з наказу №14 о/с від 13 січня 2025 року, згідно з пунктом 2 (на рівнозначну посаду, за ініціативою поліцейського) ч. 1 ст. 65 Закону України «Про національну поліцію»: майора поліції ОСОБА_6 , спеціальний жетон 0087977 призначено на посаду інспектора з реагування патрульної поліції СПД №1 ВП №1 Берестинського РВП ГУНП в Харківській області.

У період з 09 год 00 хв 19 липня 2025 по 09 год 00 хв 20 липня 2025 року згідно графіку несення служби особовим складом СПД №1 ВП №1 Берестинського РВП ГУНП в Харківській області, на чергування заступила група з реагування патрульної поліції у складі інспектора з РПП СПД №1 ВП №1 Берестинського РВП ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_6 та поліцейського з РПП СПД №1 ВП №1 Берестинського РВП ГУНП в Харківській області старшого сержанта поліції ОСОБА_7

19 липня 2025 року, близько 23 год 50 хв ОСОБА_6 , виконуючи свої посадові обов`язки, здійснюючи заходи із доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянина ОСОБА_8 , який перебував у розшуку за фактом порушення правил військового обліку, знаходився на території вказаного режимного об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому, 20 липня 2025 року, близько 00 год 50 хв за вказаною адресою з`явився ОСОБА_4 , який усвідомлюючи, що ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу, так як останній був одягнений в однострій працівників поліції, з відповідними знаками розпізнавання, реалізуючи свій раптово виниклий умисел на протидію здійсненню ним покладених обов`язків, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, безпідставно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, стоячи навпроти останнього, наніс один удар долонею правої руки у ліву частину обличчя у ділянку скроні ОСОБА_6 , внаслідок чого у останнього утворився синець обличчя.

По ступеню тяжкості вказане тілесне ушкодження відноситься до легких тілесних ушкоджень, як таке, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності та мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше, як шість днів, згідно п.п. 2.3.2б, 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17 січня 1995 № 6..

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а саме умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

20 грудня 2024 року о 15 год 46 хв за адресою: вул. Волошина, 26, с. Кегичівка Берестинського району Харківської області ОСОБА_4 , відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 208 КПК України, затримано.

Ухвалою Берестинського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року по справі № 626/2288/25 підозрюваному ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб до 17 вересня 2025 року без визначення розміру застави.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року по справі № 626/2288/25 апеляційну скаргу захисника адвоката підозрюваного залишено без задоволення, а ухвалу Берестинського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року без змін.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 10 вересня 2025 року по справі № 624/734/25 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб до 08 листопада 2025 року без визначення розміру застави.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року по справі № 624/734/25 апеляційну скаргу захисника адвоката обвинуваченого залишено без задоволення, а ухвалу Кегичівського районного суду Харківської області від 10 вересня 2025 року без змін.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, з урахуванням особи обвинуваченого та його поведінки упродовж останніх років, наявні реальні ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те що обвинувачений ОСОБА_4 :

- не має постійного місця роботи, не навчається, не перебуває на обліку у жодних соціальних чи реабілітаційних програмах, не має на утриманні малолітніх дітей чи інших осіб, що свідчить про відсутність у нього стійких соціальних зв`язків, які б сприяли забезпеченню його належної процесуальної поведінки;

- раніше неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення, при цьому новий злочин вчинив у період дії іспитового строку, призначеного за вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року по справі № 624/16/24;

- достовірно усвідомлює, що за вчинення нового умисного злочину в умовах незнятої судимості йому реально загрожує призначення покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям, що об`єктивно посилює його особисту зацікавленість у втечі від суду з метою уникнення відповідальності.

Із урахуванням особи обвинуваченого та його поведінки упродовж останніх років, наявні достатні підстави вважати, що залишення ОСОБА_4 на свободі може спричинити реальну загрозу вчинення ним нового кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів:

- 21 березня 2023 року ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, яке було закрите ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2023 року по справі № 624/619/23 у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, що свідчить не про невинуватість, а про нереалізованість притягнення до відповідальності за насильницький злочин;

- 02 грудня 2023 року ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме крадіжку в умовах воєнного, за яку вироком Кегичівського районного суду від 04 березня 2024 року по справі № 624/16/24 засуджений до 5 років позбавлення волі, однак звільнений від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки;

- 18 жовтня 2024 року до суду направлено обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, що також свідчить про ігнорування ним рішень суду та органів правопорядку;

Попри надану можливість виправлення, вже у період іспитового строку, а саме 20 липня 2025 року, ОСОБА_4 вчинив новий умисний злочин насильницького характеру щодо працівника правоохоронного органу, що кваліфікується за ч. 2 ст. 345 КК України.

Таким чином, поведінка обвинуваченого має стійкий системний характер з ознаками рецидиву, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення, зневагу до вимог закону та рішень суду, а також про його реальну схильність до продовження злочинної діяльності.

За таких умов, існує обґрунтований ризик, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, вчинить нове кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить мети, передбаченої ст. 177 КПК України.

З урахуванням наведеного, в тому числі характеру та обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його системної протиправної поведінки упродовж останніх років, вчинення злочину в період іспитового строку, наявності реальних ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, слід дійти обґрунтованого висновку про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не запобігатиме вчиненню ним нових злочинів.

Окрім того, вчинене кримінальне правопорушення є суспільно небезпечним не лише за своєю правовою кваліфікацією, але й за обставинами, в яких його вчинено: насильницькі дії щодо працівника правоохоронного органу в умовах дії правового режиму воєнного стану, на території режимного об`єкта ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначене свідчить про особливий суспільний інтерес та резонанс події, відкриту зневагу обвинуваченого до правопорядку, представників державної влади та вимог закону, що в умовах воєнного стану створює особливу загрозу для безпеки суспільства та діяльності органів державної влади.

Таким чином, лише тримання під вартою як винятковий запобіжний захід є співмірним рівню ризиків та здатним забезпечити досягнення мети, передбаченої ст. 177 КПК України, а саме недопущення переховування обвинуваченого від суду, вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також належного розгляду справи по суті.

ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисного злочину із застосуванням фізичного насильства щодо працівника правоохоронного органу під час виконання останнім службових обов`язків. Злочин вчинено в умовах воєнного стану, що істотно підвищує ступінь його суспільної небезпеки.

З урахуванням системного характеру злочинної поведінки обвинуваченого, вчинення нового злочину у період іспитового строку, наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також його соціально нестабільного способу життя, визначення застави як альтернативного запобіжного заходу не здатне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без альтернативи застави відповідає завданням кримінального провадження, визначеним ст. 2 КПК України, зокрема забезпеченню ефективного розслідування, недопущення уникнення кримінальної відповідальності особою, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, а також відновленню справедливості у суспільстві, особливо в умовах воєнного стану, коли насильство щодо представника держави є проявом зухвалої зневаги до закону та інститутів правопорядку.

Поведінка ОСОБА_4 засвідчує не лише правову зневагу, а й глибоку антисоціальну настанову. Особа, якій держава вже надала шанс на виправлення, демонстративно проігнорувала надану довіру, вчинивши новий зухвалий злочин у період іспитового строку. Насильство щодо працівника правоохоронного органу, вчинене в умовах дії воєнного стану це не лише кримінальне правопорушення, це виклик самій ідеї державності, стабільності та безпеки в правовій державі.

На тлі загальнонаціональних зусиль зі збереження правопорядку, така демонстративна протиправна поведінка не може бути проігнорована чи виправдана міркуваннями гуманності. Обвинувачений своїми діями фактично виключив для себе можливість довіри з боку держави. Відповіддю має бути захист суспільства, закону та справедливості.

Лише тримання під вартою в умовах ізоляції здатне унеможливити подальшу протиправну поведінку обвинуваченого, забезпечити досягнення цілей кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, та відновити віру суспільства у спроможність держави захищати закон і гідність публічної служби.

Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Перевіривши надані суду матеріали кримінального провадження, дослідивши докази та додатки по даних матеріалів, оцінивши в сукупності всі обставини, заслухавши думку прокурора, який підтримав вказане клопотання, пославшись на доводи та факти викладені у ньому, думку самого обвинувачений та його захисника, який просив замінити йому міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту чи визначити розмір застави, пославшись на наявність постійного місця проживання у обвинуваченого, позитивні характеристики та бажання вступити до лав ЗСУ після зміни запобіжного заходу, звертає увагу, що його батько загинув на війні та те, що ризики зменшились, бо вже судом досліджені докази у справі.

Так, згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішення суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України, згідно з якою клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити, зокрема виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Згідно ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених уст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Так судом встановлено, що відносно обвинуваченого був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, відповідно до ухвали Берестинського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року та продовжено ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області до 08 листопада 2025 року.

Під час розгляду клопотання встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені злочинів за ч. 1 ст. 382, ч. 2 ст. 345 КК України, за ч. 2 ст. 345 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі терміном до 5 років.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме:

- переховуватися від органів досудового розслідування та суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5-ти; 21 березня 2023 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, яке було закрите ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2023 року у справі № 624/619/23 у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення; був засудженим вироком Кегичівського районного суду від 04 березня 2024 року у справі № 624/16/24 до 5 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки, у провадженні Кегичівського районного суду Харківської області перебуває обвинувальний акт відносно обвинуваченого за ч. 1 ст. 382 (справа №624/973/24), було призначено більше 15 судових засідань і у жодне він не з`явився, постанови про привід також виконані не були.

- вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), у зв`язку з неодноразовим притягненням до кримінальної та адміністративної відповідальності, оскільки при підготовці клопотання до розгляду також було встановлено, що обвинувачений за останні два роки притягувався і до адміністративної відповідальності за ст. 122-2, 126, 130 КУпАП.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, з урахуванням особи обвинуваченого та його поведінки упродовж останніх років, судом встановлено наявність реальних ризиків, передбачених п.1 та п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме те що обвинувачений: не має постійного місця роботи, не навчається, не перебуває на обліку у жодних соціальних чи реабілітаційних програмах, не має на утриманні малолітніх дітей чи інших осіб, що свідчить про відсутність у нього стійких соціальних зв`язків, які б сприяли забезпеченню його належної процесуальної поведінки; раніше неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення, при цьому новий злочин вчинив у період дії іспитового строку, призначеного за вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року у справі № 624/16/24; у жодне судове засідання не з`явився по справі притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 382 КК України; достовірно усвідомлює, що за вчинення нового умисного злочину в умовах незнятої судимості йому реально загрожує призначення покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям, що об`єктивно посилює його особисту зацікавленість у втечі від суду з метою уникнення відповідальності.

Із урахуванням особи обвинуваченого та його поведінки упродовж останніх років, наявні достатні підстави вважати, що залишення ОСОБА_4 на свободі може спричинити реальну загрозу вчинення ним нового кримінального правопорушення.

Попри надану можливість виправлення, вже у період іспитового строку, а саме 20 липня 2025 року, ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені нового умисного злочину насильницького характеру, щодо працівника правоохоронного органу, що кваліфікується за ч. 2 ст. 345 КК України.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 та ч.2 ст. 345 КК України, а саме: невиконання рішення та в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, на думку суду у цьому провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілого під час воєнного стану.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій, під час воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового розслідування та судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

З огляду на вищевикладене є достатньо підстав вважати, що існують передбачені статтею 177 КПК України ризики, на які вказує прокурор, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним ризикам.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Крім того, суд враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України» при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Водночас, розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених ознак, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку.

Також відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Посилання захисника на те, що обвинувачений має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки матір та сестру, в даному випадку не можуть достатньо свідчити про можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу так і те, що він бажає вступити до лав ЗСУ.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконливого висновку, що клопотання прокурора необхідно задовольнити, а щодо обвинуваченого слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, з урахуванням поведінки обвинуваченого, характеру скоєного та його особи, не зможуть забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків, а також забезпеченню спробам переховування від суду та перешкоджання встановлення істини у справі, а тому у такому разі не буде забезпечено виконання завдань кримінального судочинства.

Поряд з цим, положеннями ч.3 ст.183 КПК України передбачено, що при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Однак, відповідно до положень п.1 ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, виходячи з того, що ОСОБА_4 також обвинувачується у скоєнні умисного злочину з застосуванням насильства, а саме заподіянням тілесних ушкоджень працівнику поліції, то суд приходить до висновку, не визначати розмір застави в даному випадку.

В зв`язку з вищевикладеним, підстав для застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, суд не вбачає.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконливого висновку, що клопотання прокурора необхідно задовольнити, а щодо обвинуваченого слід продовжити раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 184, 197, 199, 314, 371, 372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком 60 днів, тобто до 03 січня 2026 року включно без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника про заміну запобіжного заходу на більш м`який чи визначення застави відмовити.

Копію даної ухвали надати учасникам провадження.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Кегичівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятиденний строк з дня проголошення ухвали, а якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1