КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/9026/2024 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку «EasyCon», апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року, -

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

представників - ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01.08.2025 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_10 погоджене прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 та накладено арешт з метою конфіскації як виду покарання шляхом заборони відчуження та розпорядження на майно ОСОБА_6 , яке є спільною сумісною власністю сім`ї з ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу, а саме на:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 173, 9 кв.м.;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0730 площею 0, 0316 га.;

транспортний засіб PORSCHE MACAN S, 2020 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , н.з.т.з. НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01.08.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що з копією оскаржуваного рішення ознайомилася 05.11.2025 року, а подана апеляційна скарга відповідно до відмітки, що міститься на конверті 10.11.2025 року.

Автор апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала винесена без належних на те правових підстав, суперечить вимогам кримінально процесуального закону.

Житловий будинок та земельну ділянку було придбано на законних підставах, у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 11.05.2025 року. Будь-яких ознак незаконності набуття права власності ОСОБА_6 , чи зв`язку зазначеного майна з обставинами кримінального провадження не встановлено.

Матеріали клопотання про арешт майна, яке належить ОСОБА_6 не є співмірним із завданням досудового розслідування та не виправдовує такий ступінь втручання у права й свободи власника.

ОСОБА_6 не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні, не є підозрюваною, обвинуваченою чи іншою особою, стосовно якої здійснюється провадження.

Заслухавши доповідь судді, доводи представників, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити у повному обсязі, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управління Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000038 від 17.04.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 309 КК України.

11.03.2025 року ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України.

31.07.2025 старший слідчий в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_10 за погодженням з прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 звернувся з клопотанням до Печерського районного суду міста Києва про накладення арешту з метою конфіскації як виду покарання шляхом заборони відчуження та розпорядження на майно ОСОБА_6 , яке є спільною сумісною власністю сім`ї з ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу, а саме на:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 173, 9 кв.м.;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0730 площею 0, 0316 га.;

транспортний засіб PORSCHE MACAN S, 2020 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , н.з.т.з. НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01.08.2025 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_10 погоджене прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 та накладено арешт з метою конфіскації як виду покарання шляхом заборони відчуження та розпорядження на майно ОСОБА_6 , яке є спільною сумісною власністю сім`ї з ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу, а саме на:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 173, 9 кв.м.;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0730 площею 0, 0316 га.;

транспортний засіб PORSCHE MACAN S, 2020 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , н.з.т.з. НОМЕР_2 .

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно слідчий суддя виходив з наявності передбачених законом підстав для задоволення такого клопотання з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання та запобігання можливості його відчуження.

З такими висновками слідчого судді, колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, передбачає наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою, щодо якої такий захід застосовується, кримінального правопорушення, а у випадку застосування такого запобіжного заходу відносно юридичної особи, то застосування арешту майна з даних підстав вважатиметься законним, якщо відносно вказаної юридичної особи здійснюється кримінальне провадження.

Задовольняючи клопотання старшого слідчого про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038 від 17.01.2024 року, слідчий суддя дослідивши матеріали, додані до клопотання та з`ясувавши обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна прийшов до висновку про наявність передбачених п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_6 , яке є спільною сумісною власністю сім`ї з ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

При цьому, під час розгляду клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя встановив наявність достатніх підстав вважати, що вищевказане майно на яке слідчий просить накласти арешт відповідає критеріям п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Так, зі змісту ст. 170 КПК України вбачається, що однією з обов`язкових умов для задоволення клопотання про накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання є наявність обґрунтованої підозри за статтею, санкція якої передбачає конфіскацію майна як виду покарання.

Згідно клопотання про арешт майна та матеріалів, наданих стороною обвинувачення на його обґрунтування вбачається, що ця обов`язкова умова органом досудового розслідування та слідчим суддею дотримана.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

З матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, вбачається, що зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_12 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та певними доказами.

Майно на яке накладено арешт є спільною сумісною власністю подружжя, один з яких є підозрюваним і санкція статті передбачає конфіскацію майна. Частини у ньому не виділенні, тому на таке майно може бути накладено арешт з такою метою.

Крім того, перевіряючи доводи апелянта стосовно повторного подання клопотання в частині арешту автомобіля слід відхилити, оскільки перше клопотання було подано з метою збереження речових доказів, а дане клопотання подане з метою конфіскації майна.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус як накладення арешту на вищевказане нерухоме майно та надасть змогу виконати завдання, для виконання якого старший слідчий звернувся із клопотанням.

Враховуючи, що ОСОБА_12 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, санкція яких передбачає покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна, зокрема, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, слідчий суддя дійшов правильного висновку про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , яка спільно проживала з підозрюваним і щодо майна якої поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, з метою забезпечення у майбутньому виконання рішення суду в частині конфіскації майна.

З огляду на обставини вчинення кримінальних правопорушень, матеріали провадження, додані до клопотання старшого слідчого, які обґрунтовують необхідність накладення арешту на майно, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя накладаючи арешт на майно ОСОБА_6 , діяв у спосіб та у межах чинного законодавства, арешт застосував на засадах розумності і співмірності, оскільки незастосування арешту на вищевказане майно може призвести до подальшого незаконного його відчуження та у подальшому унеможливить виконання рішення суду в частині забезпечення виконання рішення суду щодо конфіскації майна, у зв`язку з чим, посилання апелянта на незаконність ухвали слідчого судді слід визнати безпідставними.

За таких обставин доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла остаточного висновку, що рішення слідчого судді суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_10 погоджене прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 та накладено арешт з метою конфіскації як виду покарання шляхом заборони відчуження та розпорядження на майно ОСОБА_6 , яке є спільною сумісною власністю сім`ї з ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу, а саме на:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 173, 9 кв.м.;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0730 площею 0,0316 га.;

транспортний засіб PORSCHE MACAN S, 2020 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , н.з.т.з. НОМЕР_2 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3