УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року

м. Київ

Справа № 761/36641/24

Провадження № 51-3475 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, зареєстрованої у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 121 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року

ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України із застосуванням положень ст. 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року з урахуванням вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року, й остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком 26 червня 2024 року, приблизно о 00:50, перебуваючи у АДРЕСА_1 , під час бійки на фоні раптово виниклого конфлікту між чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_7 , у

ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на спричинення умисних тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 .

ОСОБА_5 з метою реалізації свого злочинного умислу, тримаючи у руці кухонний ніж, прослідувала за потерпілим ОСОБА_7 до гостьової кімнати зазначеного приміщення, де, маючи прямий умисел на нанесення тілесного ушкодження, завдала один удар ножем в живіт потерпілого ОСОБА_7 , спричинивши останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року апеляційні скарги засудженої ОСОБА_5 та її захисника залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить оскаржувані рішення змінити, призначити остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Скаржник у своїй касаційній скарзі вказує про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 71 КК України.

В обґрунтування своїх тверджень зазначає, що в змісті ст. 71 КК України мова йде про вчинення нового кримінального правопорушення саме засудженим, тоді як ОСОБА_5 на момент вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України такого процесуального статусу не набула у зв`язку із тим, що попередній вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року щодо неї на той час ще не набрав законної сили, а тому суди мали б застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Окрім цього вказує, що ОСОБА_5 на момент вчинення кримінального правопорушення не мала судимості, щиро покаялася, має дитину, вибачилася перед потерпілим та має намір відшкодувати завдану йому шкоду; сам потерпілий претензій до неї не має, просив у апеляційному суді не позбавляти її волі, у зв`язку з чим у судів першої та апеляційної інстанції були достатні підстави застосувати до неї положення ст. 75 КК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,та правильність кваліфікації її дій за вказаною нормою закону у касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування при призначенні покарання положень ст. 71 КК України замість, як вбачає захисник, ч. 4 ст.70 КК України у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 на момент вчинення нового кримінального правопорушення не набула статусу засудженої щодо попереднього вироку, то вони не вбачаються обґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що дійсно у змісті ч. 1 ст. 71 КК України вжито термін «засуджений». Однак аргументи захисника про те, що внаслідок використання у диспозиції ч. 1 ст. 71 КК України цього терміну суди у цьому провадженні мали застосовувати положення не ст. 71, а ч. 4 ст. 70 КК України, є помилковим тлумаченням змісту зазначених норм.

По-перше, у змісті ч. 4 ст. 70 КК України законодавець використав той самий термін «засуджений», що свідчить про те, що використання під час призначення покарання за правилами ст. 71 або ч. 4 ст. 70 КК України вказаного терміну не пов`язане з процесуальним статусом особи у тому розмінні, який використовується в окремих положеннях КПК України.

По-друге, призначення покарання особі як за сукупністю кримінальних правопорушень (ч. 4 ст. 70 КК України), так і за сукупністю вироків (ст. 71 КК України), визначається не за процесуальним статусом, якого набула особа, щодо якої розглядається кримінальне провадження, а за датою вчинення нового кримінального правопорушення (нових кримінальних правопорушень) у співвідношенні з іншими постановленими щодо неї вироками.

Тобто набуття процесуального статусу засудженого не впливає на вибір порядку призначення покарання за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків (постанова Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі № 760/10154/22, провадження № 51-6936 км 23).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року у справі № 761/31668/23 ОСОБА_5 було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі положень ст. 75 КК України її було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Вказаний вирок ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року було змінено в частині покарання й призначено ОСОБА_5 покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік.

В подальшому постановою Верховного Суду від 18 червня 2025 року було задоволено касаційну скаргу прокурора, а зазначену ухвалу апеляційного суду скасовано з призначенням нового апеляційного розгляду.

Кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України було вчинено ОСОБА_5 26 червня 2024 року, тобто після постановлення попереднього вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року і до повного відбуття нею покарання за цим вироком, тому місцевий суд, призначаючи остаточне покарання, правильно керувався положеннями ст. 71 КК України.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18), де зроблено висновок про те, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій, призначаючи остаточне покарання, правильно застосували положення ст. 71 КК України, а тому підстав для зміни чи скасування судових рішень з указаних мотивів не вбачається.

Доводи касаційної скарги про те, що у судів нижчих інстанцій були достатні підстави застосувати до засудженої положення ст. 75 КК України, однак цього не було зроблено, не вбачаються обґрунтованими.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, яка одружена, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання, судом враховано визнання вини та щире каяття. Обставиною, що обтяжує покарання, судом визнано вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винна перебуває у сімейних відносинах.

Таким чином, місцевий суд дав належну оцінку обставинам провадження в контексті положень ст. ст. 50, 65 КК України щодо аспектів призначення покарання, й апеляційний суд обґрунтовано погодився з такими висновками.

Обґрунтованих підстав для зміни чи скасування оскаржених судових рішень в аспекті застосування судами надмірно суворого покарання касаційна скарга захисника не містить.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3