КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №371/2003/25 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1
апеляційне провадження №11-сс/824/1633/2026 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

підозрюваного: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Козин Миронівського району Київської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючий, не одружений, на утриманні дітей не має, зареєстрованого та проживаючого в будинку АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000333 від 26 листопада 2025 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року клопотання заступника начальника слідчого відділення відділу поліції №2 Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Миронівського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволено.

Застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 08 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Встановлено, що ухвала слідчого судді діє до 08 лютого 2026 року включно та підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Встановлено, що для утримання підозрюваний ОСОБА_7 підлягає направленню до ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, покласти на нього обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України; як альтернативу обрати запобіжний захід підозрюваному ОСОБА_10 у вигляді домашнього арешту.

Уважає оскаржувану ухвалу незаконною, постановленою з порушенням вимог КПК України та міжнародних стандартів захисту прав людини, а тому такою, що підлягає скасуванню.

У мотивування скарги зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження наявності ризиків стороною обвинувачення надано не було.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України, санкція якого передбачає альтернативну міру покарання крім позбавлення волі строком на 6 років - арешт на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років.

На переконання сторони захисту, постановляючи ухвалу про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 08 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави, суд прийняв сторону обвинувачення, не врахував доводи самого підозрюваного та сторони захисту не прийняв рішення як альтернативу - домашній арешт, не врахував характеризуючі дані ОСОБА_7 , його стан здоров`я, міцні соціальні зв`язки.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділенням ВП №2 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 26 листопада 2025 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_7 у невстановлений час, однак не пізніше 24 жовтня 2021 року, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вирішив отримати доступ до дитячої порнографії з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, а також у подальшому зберігати дитячу порнографію без мети збуту чи розповсюдження.

Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел на одержання доступу до дитячої порнографії з метою подальшого її зберігання без мети збуту чи розповсюдження, порушуючи суспільну мораль, тобто систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей в частині заборони вульгарно-натуралістичної, цинічної, непристойної фіксації із зображенням у будь-який спосіб дитини чи особи, яка виглядає як дитина, які не відповідають моральним критеріям, ображають честь і гідність людини, спонукають негідні інстинкти, всупереч Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20 листопада 2003 року №1296-IV у редакції від 17 березня 2021 року, «Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства», ратифікованої 20 червня 2012 року та Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ у редакції від 17 березня 2021 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, 18 жовтня 2025 року, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , за допомогою свого мобільного телефону марки «Xiaomi» моделі «Redmi Note 13», IMEI - код (слот SIM 1): НОМЕР_1 , IMEI - код (слот SIM 2): НОМЕР_2 , укомплектований мобільним номером оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_3 та ПрАТ «Київстар» НОМЕР_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, маючи доступ до всесвітньої мережі Інтернет, через мобільний додаток «WhatsApp», завантажив до папки «Галерея WhatsApp» 2 (два) відеофайли, які відносяться до творів порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 , після умисного одержання доступу до дитячої порнографії з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, завантажив на свій вищевказаний мобільний телефон 2 (два) відеофайли зі сценами дитячої порнографії, які в подальшому умисно, незаконно зберігав на власному мобільному телефоні марки «Xiaomi» моделі «Redmi Note 13», за місцем свого проживання, без мети збуту чи розповсюдження до 10 грудня 2025 року, тобто до проведення обшуку.

10 грудня 2025 року об 11 годині 40 хвилин ОСОБА_7 затримано у порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України, про що в період з 11 години 40 хвилин по 12 годину 30 хвилин 10 грудня 2025 року складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину.

11 грудня 2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України.

Підозрюваний ОСОБА_7 свою вину з приводу пред`явленої йому підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України визнав повністю.

11 грудня 2025 року до Миронівського районного суду Київської області надійшло клопотання заступника начальника слідчого відділення відділу поліції №2 Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Миронівського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Козин Миронівського району Київської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, який на утриманні дітей не має, зареєстрованого та проживаючого в будинку АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України, у кримінальному провадженні №0000333 від 26 листопада 2025 року.

Ухвалою слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року клопотання заступника начальника слідчого відділення відділу поліції №2 Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Миронівського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволено.

Застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 08 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Встановлено, що ухвала слідчого судді діє до 08 лютого 2026 року включно та підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Встановлено, що для утримання підозрюваний ОСОБА_7 підлягає направленню до ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

З такими висновками колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

За змістом частини другої статті 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно частин першої, другої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно пунктів 57-59 рішення Європейського суду з прав людини «Корнійчук проти України» від 30 січня 2018 року, суд нагадує, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади. Обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання - на додаток до наявності обґрунтованої підозри - покладається на неї з моменту ухвалення першого рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, тобто «негайно» після затримання (див. рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova [GC]), заява № 23755/07, пункти 87 та 102, ЄСПЛ 2016 (витяги)). Більше того, вирішуючи питання про звільнення або подальше тримання особи під вартою, органи влади зобов`язані розглянути альтернативні заходи забезпечення її явки до суду (див. рішення у справі «Ідалов проти Росії» [ВП] (Idalov v. Russia [GC]), заява № 5826/03, пункт 140, від 22 травня 2012 року).

До обґрунтувань, які відповідно до практики Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами, входять такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. рішення у справі «Ара Арутюнян проти Вірменії» (Ara Harutyunyan v. Armenia), заява № 629/11, пункт 50, від 20 жовтня 2016 року, з подальшими посиланнями).

Презумпція завжди діє на користь звільнення. Національні органи судової влади повинні, з дотриманням принципу презумпції невинуватості, дослідити всі факти, що свідчать на користь чи проти існування згаданої вимоги про громадський порядок або виправдовують відступ від норми статті 5, та мають навести їх у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення. По суті, саме на підставі причин, наведених у цих рішеннях, та встановлених фактів, зазначених заявником у своїх скаргах, суд має дійти висновку про наявність або відсутність порушення пункту 3 статті 5 (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova [GC]), пункти 89 та 91). Аргументи на користь чи проти звільнення не повинні бути «загальними та абстрактними» (див. рішення у справі «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), заяви №№ 46133/99 та 48183/99, пункт 63, ЄСПЛ 2003-IX (витяги)). Якщо законодавство передбачає презумпцію щодо факторів, які стосуються підстав продовження тримання під вартою, то існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи, має бути переконливо продемонстровано (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункт 84 in fine, від 26 липня 2001 року).

У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (§ 80).

У рішенні у справі «Хайредінов проти України» від 14 жовтня 2010 року вказаний суд, зокрема, дійшов висновку, що національні суди порушили пункт 1 статті 5 Конвенції, оскільки при ухваленні рішень не було розглянуто можливості застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою (§ 29, § 31).

Застосовуючи щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлено, що матеріали провадження містять достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КК України, підтверджується достатньою сукупністю доказів, а саме: рапортом заступника начальника управління протидії кіберзлочинам в Київській області Департаменту кіберполіції НП України, зареєстрованим в інформаційно-комунікаційній системі «ІП НПУ» (журнал ЄО) 21 листопада 2025 року за №205 про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення; повідомленням начальника управління протидії кіберзлочинам в Київській області Департаменту кіберполіції НП України, зареєстрованим в інформаційно-комунікаційній системі «ІП НПУ» (журнал ЄО) 26 листопада 2025 року за №8093 про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення; протоколом огляду інформації, яка знаходиться на оптичному носії інформації СД-диску від 03 грудня 2025 року; протоколом огляду веб-ресурсу «NCMEC» (National Center for Missing & Exploited Children): приватної некомерційної корпорації, місія якої полягає у допомозі у пошуку зниклих безвісти дітей, зменшенні випадків сексуальної експлуатації дітей та запобіганні віктимізації дітей; протоколом обшуку від 10 грудня 2025 року, відповідно до якого проведено обшук домоволодіння ОСОБА_7 та вилучено мобільний телефон з вмістом фото та відеофайлів дитячої порнографії; протоколом огляду предмета від 10 грудня 2025 року, відповідно до якого проведеного огляд мобільного телефону ОСОБА_7 та скопійовано два відеофайлів дитячої порнографії; протоколом затримання ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочину від 10 грудня 2025 року; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_7 від 10 грудня 2025 року, який повідомив про обставини вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, та іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності, які містять достатні дані, що дають підстави вважати ОСОБА_7 причетним до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься у національному законодавстві, слід виходити з його визначення, наведеного у п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» де зазначено, що обґрунтована підозра - це існування фактів і інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Фактів та інформації, які переконливо свідчать про причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах міститься достатньо для висновку про обґрунтованість повідомленої йому підозри.

Крім того, перевіряючи доводи та обставини, на які посилався слідчий у клопотанні, слідчим суддею обґрунтовано з`ясовано, що наведені у клопотанні дані свідчать про наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, зокрема можливості підозрюваного ОСОБА_7 переховуватись від органу досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Також, слідчим суддею враховано вік підозрюваного ОСОБА_7 , його стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують особу підозрюваного, дані про соціальні зв`язки та спосіб життя, а саме, що підозрюваний ОСОБА_7 , якому станом на день розгляду клопотання виповнилося 30 років, має професійно-технічну освіту, не працює, не одружений, дітей на утриманні не має, проживає з матір`ю, братом та батьком, раніше не судимий у силу статті 89 КК України.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, як під час розгляду клопотання у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти вказаним слідчим у клопотанні ризикам, які б виправдовували обмеження права ОСОБА_7 на свободу.

Відповідно до частини четвертої статті 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що підозрюваний ОСОБА_7 має професійно-технічну освіту, не працює, не одружений, дітей на утриманні не має, проживає з матір`ю, братом та батьком, раніше не судимий у силу статті 89 КК України.

Враховуючи вищенаведені обставини у сукупності з конкретними обставинами кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , тяжкістю покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим, іншими даними про особу підозрюваного, який має професійно-технічну освіту, не працює, не одружений, дітей на утриманні не має, проживає з матір`ю, братом та батьком, раніше не судимий у силу статті 89 КК України, виходячи з відсутності обставин необхідності обмеження права особи на свободу, що передбачено кримінальним процесуальним законом України та статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зважаючи на правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Манчіні проти Італії», де зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей статті 5 §1(с) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів доходить висновку, що забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 та запобігти встановленим в ході апеляційного розгляду ризикам, передбаченим частиною першою статті 177 КПК України, здатен більш м`який запобіжний захід, а саме запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на підозрюваного обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

На переконання колегії суддів, такий запобіжний захід буде пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має досягти орган досудового розслідування, зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та виконання ним обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, враховуючи обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 КПК України, та наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, які дають підстави для застосування щодо нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, колегія суддів уважає, що інші запобіжні заходи, зокрема у вигляді особистого зобов`язання, будуть недостатніми для запобігання зазначеним ризикам, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 196 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом.

За змістом частини шостої статті 181 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до частини п`ятої статті 115 КПК України при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатричної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.

Як убачається з даних протоколу затримання ОСОБА_7 , останнього затримано 10 грудня 2025 року об 11 годині 40 хвилин.

За таких обставин, згідно вимог частини п`ятої статті 115 КПК України строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно ОСОБА_7 обчислюється з моменту затримання підозрюваного та встановлюється у межах строку досудового розслідування, а саме до 05 лютого 2026 року включно.

Виходячи з положень пункту 2 частини третьої статті 407 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання про застосування запобіжного заходу та застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Керуючись статтями 176-178, 183-184, 193, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання заступника начальника слідчого відділення відділу поліції № 2 Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київської області майора поліції ОСОБА_9 , погоджене прокурором Миронівського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із забороною йому цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду, за виключенням необхідності отримання медичної допомоги, у межах строку досудового розслідування, а саме до 05 лютого 2026 року включно.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти негайно.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до частини п`ятої статті 194 КПК України наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до частини п`ятої статті 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Строк дії ухвали визначити до 05 лютого 2026 року включно.

Зобов`язати прокурора у кримінальному провадженні передати ухвалу про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту стосовно підозрюваного до виконання органу Національної поліції за його місцем проживання.

Обов`язок контролю за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4