Дата документу 19.11.2025 Справа № 334/8616/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8616/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/973//25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року, якою задоволено клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0001939, що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 вересня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 за погодженням з прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна по кримінальному провадженню №0001939, що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 вересня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 10 жовтня 2025 року приблизно о 7 год. 10 хв., водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Opel Movano», р/н НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Михайла Гончаренка зі сторони вул. Рекордній в сторону вул. Незалежної України в м. Запоріжжі, в районі будинку №4 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , 1957 року народження, яка перетинала проїзну частину поза межами пішохідного переходу, справа - наліво відносно напрямку руху автомобіля піж керуванням ОСОБА_10 . В результаті ДТП пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до лікарні.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що транспортний засіб зберігає на собі сліди дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку із чим забезпечення його збереження в тому ж вигляді, в якому він перебуває після дорожньо-транспортної пригоди, являється одним із способів встановлення доказів в кримінальному провадженні.

Слідчий суддя задовольнив клопотання про накладення арешту на майно, з тих підстав, що при зверненні із клопотанням доведено вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, де доказове та суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні має вказане майно.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 вважає ухвалу слідчого судді незаконною та такою, що підлягає частковому скасуванню.

В обґрунтування скарги вказує, що ОСОБА_7 не було повідомлено ні слідчим, ні прокурором, ні судом про розгляд клопотання про арешт майна, ОСОБА_7 був позбавлений можливості особисто бути присутнім у судовому засіданні, надати свої пояснення та доводи, подати свої заперечення чи докази.

Зазначає, що ОСОБА_10 , який є братом ОСОБА_7 та який за обставинами провадження допустив наїзд на пішохода, звернувся до останнього з проханням дати йому в користування його автомобіль на один день.

Звертає увагу на те, що майно на яке слідчий просить накласти арешт є майном третьої особи - ОСОБА_7 , а тому відповідно з положеннями ст. 64-2 КПК України, з клопотанням про арешт майна третьої особи має право звертатися виключно прокурор, а не слідчий.

Крім того вказує, що у порушення вимог чинного законодавства, під час вилучення автомобіля 10 жовтня 2025 року ОСОБА_7 не було вручено жодного протоколу про вилучення майна, що є істотним порушенням процесуальних норм та підтверджує незаконність подальшого арешту майна.

Зазначає, що автомобіль, на який накладено арешт, є приватною власністю ОСОБА_7 та його єдиним транспортним засобом, який він використовує як волонтер виключно для виконання гуманітарних завдань.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині заборони користування автомобілем «Opel Movano» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить власнику ОСОБА_7 на праві приватної власності.

Крім того, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Виходячи зі змісту клопотання, як на підставу поважності пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді посилається на те, що 5 листопада 2025 року стало відомо про повернення поданої нею апеляційної скарги у зв`язку із відсутністю копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а тому після усунення вказаних недоліків, нею повторно було подано апеляційну скаргу.

Заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів провадження, представником власника майна - адвокатом ОСОБА_6 була подана апеляційна скарга на оскаржувану ухвалу. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року подану адвокатом апеляційну скаргу було повернуто, у зв`язку із відсутністю свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. 5 листопада 2025 року представником - адвокатом ОСОБА_6 повторно подано апеляційну скаргу з клопотанням про поновленням строку на апеляційне оскарження.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку строк на апеляційне оскарження ухвали пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна - адвокат ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу та вказала, що ОСОБА_7 є волонтером.

Повідомлені належним чином прокурор та власник майна ОСОБА_7 до судового засідання апеляційного суду не з`явились.

Заслухавши доповідь судді, представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 , обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, якщо існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, перетворення, відчуження.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При цьому слід врахувати, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК країни (збереження речових доказів) арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Отже, саме до компетенції органу досудового розслідування належить встановлення чи є вказане майно знаряддям чи предметом злочину, для чого, з метою його збереження, запобігання приховування, пошкодження, псування, зникнення, втраті, знищення, використання, пересування, передачі, відчуження.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування приведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб;

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що накладаючи арешт на автомобіль «Opel Movano», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з позбавленням його власника права розпорядження, відчуження та користування, слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, із матеріалів провадження убачається, що Запорізьким районним управлінням Головного управління Національної поліції в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №001939 від 10 жовтня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Згідно з фабулою з витягу з ЄРДР слідує, що 10 жовтня 2025 року приблизно о 7 год. 10 хв., водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Opel Movano», р/н НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Михайла Гончаренка зі сторони вул. Рекордній в сторону вул. Незалежної України в м. Запоріжжі, в районі будинку №4 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , 1957 року народження, яка перетинала проїзну частину поза межами пішохідного переходу, справа - наліво відносно напрямку руху автомобіля піж керуванням ОСОБА_10 . В результаті ДТП пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до лікарні (а.с. 4).

Крім того, із матеріалів клопотання убачається, що 10 жовтня 2025 року було проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 7-14).

Із письмових пояснень ОСОБА_10 випливає, що останній підтвердив викладені у витязі з ЄРДР обставини.

Отже, із наведеного убачається, що транспортний засіб має безпосереднє відношення до обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, який зареєстрований на ОСОБА_7 .

Крім того, із протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди слідує, що вказаний транспортний засіб має пошкодження, які можуть мати істотне значення для встановлення обставин даного кримінального провадження.

Більш того, в обґрунтування клопотання, слідчий вказує про необхідність проведення судових експертиз у даному кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, незастосування арешту на автомобіль, може призвести до таких наслідків, які унеможливлять зберегти транспортний засіб в тому ж вигляді, в якому він перебував після дорожньо-транспортної пригоди, що є суттєвим для проведення судових експертиз.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вилучений під час огляду місця події ДТП транспортний засіб «Opel Movano», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який слідчим суддею накладено арешт, цілком відповідає ознакам речового доказу, оскільки він може містити на собі сліди скоєння злочину або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження.

Ураховуючи всі обставини в їх сукупності, слідчий суддя дійшов правильного висновку, що в даному конкретному випадку, накладення арешту на майно у кримінальному провадженні з позбавленням власника права розпорядження, відчуження та користування майном, забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються - арешт та метою, яку прагнуть досягти - збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків.

Доводи представника про те, що ОСОБА_7 є волонтером та займається доставкою гуманітарної допомоги, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на те, що вказаний транспортний засіб є речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Щодо доводів про проведення судового розгляду клопотання про арешт майна без повідомлення власника майна, то колегія суддів передусім враховує те, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Отже, оскільки ймовірним наслідком розголошення інформації про розгляд судом питання щодо арешту майна певної особи є вчинення нею дій, направлених на його відчуження, то проведення судового розгляду у відкритому судовому засіданні, зокрема, з повідомленням власника майна, може завадити виконати таке завдання цього виду заходу забезпечення кримінального провадження як запобігання можливості відчуження відповідного майна.

Інші доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно з позбавленням власника права розпорядження, відчуження та користування майном, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи стосовно необґрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_7 - адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року, якою задоволено клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0001939, що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 вересня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4