Справа № 944/6615/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/768/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,-

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.2 ст.125 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 09 липня 2025 року стосовно ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 125 КК України, -

встановила:

вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч.4 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років ;

- за ч.2 ст.125 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 25.10.2024.

Зараховано в строк відбування покарання період попереднього ув`язнення з 25.10.2024 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, у зв`язку із воєнною агресією військ російської Федерації на території України указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан на території України неодноразово продовжувався, зокрема востаннє указом Президента України №271 від 06 травня 2024 року, затвердженим Законом України №3684-ІХ від 08 травня 2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Незважаючи на викладене, ОСОБА_6 достовірно знаючи про те, що на території України введено та діє правовий режим воєнного стану, 01.10.2024 приблизно о 02.00 год., шляхом пошкодження фрагменту фанерної дошки покрівлі магазину «Фермер», що на праві власності належить ОСОБА_9 та розташований в АДРЕСА_2 , проник в середину магазину, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, керуючись прямим умислом спрямованим на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, переконавшись в тому, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, таємно, в умовах воєнного стану, з комірки столу викрав грошові кошти у розмірі 4900 гривень. Після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та в подальшому викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), поєднаній із проникненням у інше приміщення, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Крім цього, 21 жовтня 2024 року приблизно о 17 год. 00 хв. ОСОБА_6 , знаходячись на автодорозі сполучення С - 142003 «Рава-Руська Судова Вишня», а саме неподалік вулиці С. Бандери в м. Яворів Яворівського району Львівської області, маючи умисел спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, безпідставно зупинив ОСОБА_10 , тримаючи у руці шпатель, рукояткою останнього умисно наніс останній приблизно п`ять ударів в область правої сторони обличчя та голови, внаслідок чого своїми неправомірними діями спричинив ОСОБА_10 синець у лобово-скроневій ділянці голови справа, синець у тім`яно - скроневій ділянці голови справа, синець на правій вушній раковині та в сосковій ділянці голови справа, синець на шкірі повік правого ока, синець на шкірі нижньої повіки лівого ока, крововиливи в білкових оболонках очей, синець у привушножувальній ділянці лиця зліва синець у нижньощелепній ділянці справа, синець на задній поверхні шиї зліва, синець на боковій поверхні шиї зліва, синець на правому передпліччі, а також закрито черепну - мозкову травму «Струс головного мозку», які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить, призначити (замінити) призначене покарання на примусове лікування. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що під час психологічних нападів він не до кінця усвідомлює та не контролює свої дії.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить, оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити. Пом`якшити покарання за ч.4 ст.185, ч.2 ст.125 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України: за ч.4 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (трьох) років; за ч.2 ст.125 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

В обґрунтування зазначає, що вирок є незаконним у частині призначення покарання, оскільки воно не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Вказує, що суд першої інстанції визнав наявними дві обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. При цьому обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. Незважаючи на це, положення ст. 69 КК України застосовані не були.

Захисник наголошує, що обвинувачений беззаперечно визнав вину у вчиненні інкримінованих діянь, щиро розкаявся у скоєному та активно сприяв розслідуванню. У судовому засіданні він не заперечував проти спрощеного порядку дослідження доказів, що свідчить про критичне ставлення до власних дій та готовність понести справедливе покарання.

Окремо акцентується увага на стані здоров`я обвинуваченого. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта, у ОСОБА_6 діагностовано легку розумову відсталість у ступені вираженої дебільності з емоційно-вольовими розладами. Ця обставина, на думку сторони захисту, повинна була враховуватися судом як така, що знижує ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого.

Також у апеляційній скарзі вказано, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання і реєстрації, що свідчить про його соціальну стабільність та наявність міцних соціальних зв`язків.

Захист вважає, що за сукупності цих обставин призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі є надмірно суворим та несправедливим. Апелянт переконаний, що суд повинен був застосувати положення ст. 69 КК України та призначити остаточне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечив апеляційні скарги сторони захисту, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч.1 ст. 404 КПК України.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційних скаргах не оспорюється.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то слід вказати наступне.

Доводи апеляційної скарги захисника в частині суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів є необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п. 1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі захисник, зокрема, вказує, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Так, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за цей злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

З приводу доводів захисника про наявність щирого каяття, повного визнання вини, то на переконання колегії суддів, слід враховувати, що саме по собі визнання своєї вини не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання стало результатом тривалого роздуму і впертої внутрішньої боротьби, свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. Стан щирого каяття характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність.

Крім цього, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Доводи наведені в апеляційній скарзі у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання явно несправедливе через суворість, без врахування положень ст. 69 КК України, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає такі безпідставними і необґрунтованими.

На переконання колегії суддів, покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає вищенаведеним нормам, так, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, та ч.2 ст.125 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, а також враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий. Судом взято до уваги, що ОСОБА_6 на обліку лікаря нарколога не перебуває, однак перебуває на обліку у психіатричному кабінеті з діагнозом F71. Згідно висновку судово-психіатричного експерта Львівської філії судових експертиз ДУ "ІСП МОЗ України" №1598 від 13.11.2024, ОСОБА_6 на час проведення експертизи психічною хворобою не страждав, виявляв ознаки легкої розумової відсталості в ступені вираженої дебільності з емоційно-вольовими розладами, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованого правопорушення також психічною хворобою не страждав, не зважаючи на наявний психічний розлад, був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також суд врахував обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Як обставини, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Крім цього, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд врахував висновок Яворівського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Львівській області про те, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства (у т. ч. окремих осіб), оскільки наявний дуже високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та дуже високий ризик небезпеки для суспільства.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції оцінивши в сукупності обставини справи, належним чином призначив обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, враховуючи конкретні обставини справи в їх сукупності та дані про особу винного, а описані вище дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, дають лише підстави для призначення покарання не у максимальних його межах, передбачених санкцією відповідної статті, у виді позбавлення волі, а не застосування ст.69 КК України, призначене покарання забезпечить досягнення мети виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Доводи обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не врахував його психологічні стани та нібито неможливість повністю усвідомлювати свої дії під час «психологічних нападів», є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №1598 від 13.11.2024, ОСОБА_6 як під час учинених діянь, так і під час проведення експертизи психічною хворобою не страждав, незважаючи на наявний психічний розлад, був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, а отже є осудним та підлягає кримінальній відповідальності. Таким чином, твердження апелянта про необхідність заміни покарання на примусове лікування є необґрунтованими, суперечать висновкам експертизи і встановленим судом обставинам та не можуть бути підставою для зміни вироку.

При цьому доводи захисника про наявність у обвинуваченого діагнозу «легка розумова відсталість у ступені вираженої дебільності» не можуть бути підставою для пом`якшення покарання. Наявний психічний розлад не позбавляє його здатності нести кримінальну відповідальність і не є обставиною, що істотно знижує ступінь суспільної небезпечності вчинення ним кримінальних правопорушень.

Розгляд справи у суді першої інстанції проведено повно, всебічно та об`єктивно.

Доводи апелянтів правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Яворівського районного суду Львівської області від 09 липня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

На ухвалу суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4