Справа № 142/727/25
Провадження №11-кп/801/1080/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою із визначенням розміру застави щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000119 від 07 березня 2025 року,

у с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні.

Продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 (шістдесят) днів, тобто до 19 листопада 2025 року включно.

Визначено заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн, у разі внесення якої обвинувачений може бути звільнений з-під варти з одночасним покладенням обов`язків.

Ухвала суду мотивована тим, що прокурором доведено продовження існування ризиків, які були підставою для застосування запобіжного заходу, та на даному етапі провадження застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову про застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою або зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

ухвала слідчого судді є незаконною, винесеною з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

клопотання про застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою було подане неуповноваженою особою;

стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують застосування найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

сам по собі факт тяжкості злочину, який інкримінується не може бути підставою для застосування та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки суперечить принципу невинуватості;

суд застосував неправомірний розмір застави, який є явно завищеним та унеможливлює її внесення;

докази у справі є недопустимими, оскільки отримані в результаті провокації злочину та вилучення майна без участі власників.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, указав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, заявлені ризики доведені.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду відповідає.

Згідно зі ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною третьою статті 331 КПК України встановлено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень.

Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Зважаючи на обставини цього кримінального провадження, висновки суду про необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Європейський суд з прав людини у справі № 33977/96 від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» указав, що:

«суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З оскаржуваної ухвали слідує, що прокурором в судовому засіданні та матеріалами кримінального провадження доведено наявність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за які законом передбачено можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк на строк не більше десяти років.

Водночас доказами у справі підтверджено, що існують ризики щодо незаконного впливу на потерпілих та свідків, оскільки вони ще не допитані судом, а обвинувачений може вплинути на їх показання в разі необмеженого спілкування з ними.

Ба більше, докази у цьому кримінальному провадженні ще не досліджені, тому правильними є висновки суду, що існують ризики перешкоджання провадженню чи переховування обвинуваченого від суду, що обґрунтовує необхідність тримання під вартою.

Відтак ризики встановлені у справі свідчать про те, що будь-який інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою не буде достатньо гарантувати належну поведінку обвинуваченого.

Отже, ризики встановлені судом при обранні та продовженні запобіжного заходу продовжують існувати, а достатнім для їх запобігання запобіжним заходом буде тримання обвинуваченого під вартою, оскільки інші запобіжні заходи не будуть гарантувати належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи.

При вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування останнього від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині зменшення розміру застави, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, оскільки при визначенні розміру застави, враховано особу обвинуваченого, обставини вчинення злочину та наявні ризики, тому розмір застави визначений ухвалою суду в тому ж розмірі та на тих підставах є співрозмірним та таким, що забезпечить виконання процесуальних рішень.

Доводи апеляційної скарги про те, що клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого було подане неуповноваженою особою не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу подається до місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

З матеріалів провадження слідує, що клопотання про продовження запобіжного заходу подане прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , тобто повноважною особою.

Відтак істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року - без змін, як законну, обґрунтовану та вмотивовану.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 4221 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4