Справа №577/4385/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/252/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/4385/22 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.12.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Конотоп Сумської області, зареєстрований АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду та призначити новий судовий розгляд, оскільки захисник ОСОБА_11 обманним шляхом переконав його визнати вину у вчиненні крадіжки ноутбуку без дослідження доказів в обмін на призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, висновок експерта щодо вартості викраденого ним ноутбука є необґрунтованим, в постанові про призначення судової експертизи відсутня інформація щодо стану ноутбуку на момент придбання, повного терміну користування, документи на підтвердження ціни, що свідчить про недопустимість як доказу висновку експерта. Вартість ноутбука насправді становить 3000 грн, тому згідно ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX вчинене ним діяння є дрібною крадіжкою, що виключає притягнення до кримінальної відповідальності. Завдані потерпілий збитки відшкодував в повному обсязі, став на шлях виправлення, має заохочення, позитивно характеризується за місцем проживання, до затримання працював.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.12.2023 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати 566,34 грн.

Згідно вироку суду, 26.05.2022 близько 09:00 ОСОБА_9 , перебуваючи в гостях у ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_3 , повторно, таємно, в умовах воєнного стану, викрав належний потерпілій ноутбук марки ASUS, чорного кольору та зарядний пристрій до нього, чим завдав останній матеріальної шкоди на суму 3183 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , який заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити без змін вирок суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.

Положеннями ч. 3 ст. 349 КПК встановлено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Тобто, обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження у такому порядку є лише повне визнання особою своєї вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин.

Згідно приписів ч. 4 ст. 349 КПК допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 і ст. 381 цього Кодексу.

Розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_9 в суді першої інстанції проводився в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Згідно журналу та звукозапису судового засідання, на якому зафіксований перебіг судового засідання 04.12.2023, після оголошення обвинувального акту відносно ОСОБА_9 , визнання останнім своєї вини, визначаючи обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження у відповідності ст. 349 КПК, суд першої інстанції роз`яснив обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК, а ОСОБА_9 у свою чергу підтвердив суду добровільність його позиції.

Також судом першої інстанції було роз`яснено, що у такому випадку обвинувачений ОСОБА_9 як і інші учасники судового провадження, будуть позбавлені права оскаржити в апеляційному порядку обставини, докази, стосовно яких судом не досліджувалися.

Учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачений, погодилися на вказаний порядок судового розгляду, у зв`язку з чим суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Під час допиту ОСОБА_9 вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, підтвердив факт викрадення ним 26.05.2022 належного потерпілій ОСОБА_12 ноутбуку, обставин, які підлягали доказуванню у кримінальному провадженні, в тому числі і щодо вартості викраденого майна не заперечував.

Таким чином, суд першої інстанції вжив всіх необхідних заходів для того, щоб переконатися в правильності розуміння учасниками судового розгляду тих фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, які ніким не оспорюються,

Відповідно ч. 2 ст. 394 КПК, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу, тому доводи доповненої апеляційної скарги обвинуваченого про те, що висновок експерта про вартість викраденого ноутбуку є неналежним та недопустимим доказом, колегія суддів вважає безпідставними, так як ці обставини ОСОБА_9 не оспорювалися під час судового розгляду і їх дослідження судом першої інстанції було визнано недоцільним відповідно положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Що ж стосується доводів обвинуваченого про те, що захисник ОСОБА_11 обманним шляхом переконав його визнати вину у вчиненні крадіжки без дослідження доказів в обмін на призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, то колегія суддів також вважає їх безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду кримінального провадження.

Так, право підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на захист полягає, зокрема, у наданні йому можливості надавати пояснення, збирати докази, користуватися правовою допомогою захисника, обраного ним або наданого безоплатно за рахунок держави (ст. 20 КПК) і ст. 54 КПК передбачена можливість заміни захисника на будь-якій стадії провадження, у тому числі, якщо обвинувачений вважає, що здійснюваний захист є неефективним, так як Конституцією України, хоч і гарантовано право кожного на професійну правничу допомогу, але кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (ст. 59).

Колегія суддів звертає увагу на те, що ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав або кваліфікованої юридичної допомоги захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб.

У даному кримінальному провадженні на виконання ухвали Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27.11.2023 Регіональним центром з надання безоплатної правової допомоги у Сумській області дорученням № 018-180002943 від 27.11.2023 обвинуваченому ОСОБА_9 був призначений захисник ОСОБА_13

27.11.2023 в судовому засіданні обвинувачений відмовився від захисника ОСОБА_13 у зв`язку з укладенням договору із захисником ОСОБА_11 , відмова була прийнята ухвалою цього суду.

Протягом усієї стадії судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений на правничу допомогу обраного ним самостійно захисника не скаржився, будь-яких об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав обвинуваченого, матеріали справи не містять, тому порушень права обвинуваченого на захист на стадії судового розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 185 КК, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, їх вчинення під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, перебування у розшуку, задовільну характеристику за місцем реєстрації. Суд також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, внаслідок чого призначив ОСОБА_9 покарання у межах санкції цієї статті, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи), тому колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки судом першої інстанції були ураховані усі фактичні обставини справи, у тому числі і ті, на які ОСОБА_9 посилався у своїй апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.12.2023 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4