УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 133/636/21

провадження № 51-3605ск25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

встановила:

вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Козятин, Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно непрацюючого, освіта повна середня, неодруженого, раніше несудимого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією майна.

Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди та збитків, пов`язаних з упущеною вигодою задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 5000000 (п`ять мільйонів) грн на відшкодування моральної шкоди. Решту позовних вимог ухвалено залишити без задоволення.

Позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 7270 (сім тисяч двісті сімдесят) грн 00 коп на відшкодування майнової шкоди та 5000000 (п`ять мільйонів) грн на відшкодування моральної шкоди, що в загальній сумі складає 5007270 (п`ять мільйонів сім тисяч двісті сімдесят) грн 00 коп. Решту позовних вимог ухвалено залишити без задоволення.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертів по даному кримінальному провадженню в загальній сумі 201300 (двісті одна тисяча триста) грн 23 коп.

Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 08 год 00 хв до 09 год 00 хв проникнувши до будинку, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_8 та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, застосував до ОСОБА_8 насильство, яке було небезпечним для її життя в момент заподіяння, а саме: наніс декілька ударів кулаками ОСОБА_8 по голові та тулубу, спричинивши їй тілесні ушкодження. Внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень остання впала на підлогу. Після цього ОСОБА_5 , з дізнавшись, де зберігаються гроші, кухонним ножем, який відшукав у її будинку, наніс ОСОБА_8 три удари в ліву частину грудної клітки, спричинивши їй смерть. Після цього ОСОБА_5 відшукав у будинку ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1500 грн, заволодів ними та з місця вчинення кримінального правопорушення зник. За висновком експерта між множинними проникаючими колото-різаними ушкодженнями грудної клітки з ушкодженням серця та нижньої долі лівої легені і смертю ОСОБА_8 є прямий причинно-наслідковий зв?язок. Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом першої інстанції кваліфіковано за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, як (вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів).

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 16 червня 2025 року вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_5 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України змінив у частині призначеного покарання.

Призначив ОСОБА_5 покарання за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. У решті оскаржуваний вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, вимоги якої частково аналогічні тим, які були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Доводи касаційної скарги обґрунтовує тим, що призначене судом обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі не відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України. Вважає, що встановлені судом обставини кримінального провадження, характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, яким засуджений посягнув на найцінніше - життя людини, а саме безпомічної жінки похилого віку, посткримінальна поведінка, характеристики особи ОСОБА_5 , який будь-яких висновків для себе не зробив, незважаючи на доведеність вини поза розумним сумнівом, його суб`єктивне відношення до вчиненого злочину і наслідків, відсутність проявів співчуття, жалю до потерпілої, особливо цинічне ставлення до життя людини, нехтування ним як найвищою цінністю, свідчить про відсутність критичної оцінки вчиненого та, відповідно, будь-якого каяття, а тому суд безпідставно дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_5 можливе в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Вважає необхідним призначити покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Вказує, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України та просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді.

Мотиви Суду

Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи та перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Під час апеляційного розгляду прокурор уважав, що суд мав призначити ОСОБА_5 покарання, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор указує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, зазначає, що у такому випадку мета покарання не може бути досягнута, а призначене строкове покарання є явно несправедливим. Тобто прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного засудженому покарання, з урахуванням принципу індивідуалізації призначення покарання, з наведенням переконливих підстав такого рішення, погодився з рішенням суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що усі наведені обставини у їх сукупності утворюють законні підстави для призначення покарання в межах, передбачених санкцією п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, завдяки чому буде досягнута мета покарання.

Апеляційний суд, аргументуючи свою позицію щодо вимог прокурора стосовно застосування щодо ОСОБА_5 такого виду покарання як довічне позбавлення волі з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п. 6 ч. 2 цієї статті, вказав, що відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Згадане покарання застосовується у випадках, коли необхідність пожиттєвої ізоляції особи від суспільства обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного. Вказаний вид кримінального покарання призначається з урахуванням таких даних, як наявність судимостей в особи, у тому числі за вчинення тяжких насильницьких злочинів, з урахуванням негативних характеристик з місця проживання, що в свою чергу, свідчить про небажання особи стати на шлях виправлення і, як наслідок, нехтування загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям іншої людини.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі, суд з дотриманням положень статей 50, 65 КК України врахував: ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та за місцем служби у військовій частині НОМЕР_1 характеризувався позитивно, неодружений, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку. Також колегія суддів першої інстанції при призначенні покарання врахувала невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його намагання уникнути кримінальної відповідальності.

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження та урахувавши дані про особу винного, суд першої інстанції дійшов слушного висновку, що справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_5 буде покарання у виді позбавлення волі в максимальному розмірі. При цьому суд першої інстанції належно перевірив доводи потерпілих та прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді довічного позбавлення волі та визнав їх необґрунтованими у зв`язку з відсутністю особливих обставин, які би обтяжували покарання, а також відомостей, які б свідчили про особливу небезпечність обвинуваченого для суспільства.

Убачається, судом апеляційної інстанції обґрунтовано враховані конкретні обставини провадження, особу засудженого, його ставлення до вчиненого, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла небезпідставного висновку про призначення засудженому за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного ОСОБА_5 на праві власності майна та яке, на думку колегії суддів, є цілком достатнім для відповідної корекції соціальної поведінки засудженого та запобігання продовженню злочинної діяльності.

Зважив також суд апеляційної інстанції на доводи апеляційної скарги прокурора в частині того, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 обов`язкове додаткове покарання за вчинення особливо тяжкого корисливого злочину, у резолютивній частині оскаржуваного вироку в порушення вимог законодавства, не вказав, яка саме частина майна обвинуваченого конфіскується, визнав їх обґрунтованими. Вказав, що за необхідне у цьому випадку змінити резолютивну частину вироку, шляхом уточнення виду конфіскації майна.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.

Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи касаційної скарги та матеріали касаційного провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3