ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/28/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0000014 від 22.01.2022 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2023 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв Миколаївської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, на утримані перебуває малолітня дитина, працює на посаді комерційного директора ТОВ «Проспера Юг», проживаючого та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та призначено йому за покарання у виді 7 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Зараховано в строк призначеного судом ОСОБА_8 покарання термін його попереднього ув`язнення із 22 січня 2022 року по 24 січня 2022 року.

Строк відбування призначеного судом покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Позов Тернопільської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» про стягнення із обвинуваченого 18929,09 грн., понесених на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення задоволено. Стягнуто із обвинуваченого в користь місцевого бюджету кошти, витрачені на лікування потерпілої в сумі 18929,09 грн.

Вироком суду також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 21 січня 2022 року близько 20 год. 20 хв. водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Toyota Camrу» реєстраційний номер НОМЕР_1 із двома пасажирами в салоні, рухався проїзною частиною дороги вулиці С.Будного в м. Тернополі від вул. Микулинецька до вул. Шептицького. Під час руху ОСОБА_8 в порушення вимоги ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» та ч. 1 п. 1.5, п. 2.3 (б, д), п. 1.10 (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка» і виконання їх вимог, Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. із змінами та доповненнями, не був достатньо уважним, не стежив належно за дорожньою обстановкою, відволікся від керування автомобілем, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків. Рухаючись лівою смугою руху транспортного потоку вказаної вище вулицею та проїжджаючи неподалік території ТОВ «Білий замок», що за адресою м. Тернопіль, вул. С.Будного,4А, водій ОСОБА_8 , порушуючи вимоги п.п. 10.1, 12.1, 11.4 ПДР України не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним і на дорозі, яка має по дві смуги для руху в кожному напрямку змінив напрямок свого руху та виїхав на зустрічний транспортний потік. В цей час в зустрічному напрямку в межах лівої смуги для руху рухався автомобіль «ВАЗ-21101-125-51», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 з одним пасажиром в салоні. Унаслідок виїзду автомобіля «Toyota Camrу» реєстраційний номер НОМЕР_1 на зустрічну смугу, ОСОБА_8 створив аварійну ситуацію для інших учасників дорожнього руху, зокрема, для водія автомобіля «ВАЗ-21101-125-51» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 , позбавивши його своїми односторонніми діями можливості запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди. В результаті зіткнення транспортних засобів, яке відбулося на зустрічній смузі відносно руху автомобіля «Toyota Camrу» реєстраційний номер НОМЕР_1 , водій автомобіля «ВАЗ-21101-125-51», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 отримав тяжкі ушкодження, від яких помер на місці пригоди, а пасажир його автомобіля ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у КНП «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги». Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 10.1 та п. 11.4 ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілих.

В апеляційній скарзі, викладеній у новій редакції захисник просить вирок суду щодо ОСОБА_8 змінити із призначенням основного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого на підставі ст.75 КК України - звільнити обвинуваченого з випробуванням та встановленням іспитового строку, зарахувавши строк вже відбутого покарання за ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року.

Також просить повторно дослідити обставини кримінального провадження, а також провести почеркознавчу експертизу.

Зазначає, що висновок суду про виїзд ОСОБА_8 на зустрічну смугу руху при відсутності дорожньої розмітки визначеної п.11.4 ПДР України є передчасним і не підтвердженим відповідними доказами.

Посилається на відсутність в матеріалах справи протоколу огляду трупа та не проведенням його огляду за участю судмедексперта або лікаря на місці ДТП та огляд його в Тернопільській обласній клінічній психоневрологічній лікарні замість бюро судово-медичної експертизи.

Зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст.94, ч.10 ст.101 КПК України суд не надав оцінки висновкам експертів № 104 від 27.01.2022, №85 від 18.02.2022 та № 34 від 25.01.2022 помилково вважаючи що їх результати використовувались експертом при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 та викладені ним у висновку № 62, а тому додаткового дослідження не потребують.

Захисник вважає висновок експерта № 104, що виконаний на підставі скерування експерта Тернопільського обласного БСМЕ ОСОБА_11 , який самостійно залучив іншого експерта для проведення експертизи всупереч вимогам ч.4 ст.69 КПК України, та похідні від нього висновки експертів №№ 85,34 недопустимими доказами.

Також ставить під сумнів висновок транспортно-трасологічної експертизи від 29.03.2022 року у зв`язку з тим, що підписи експерта ОСОБА_12 в ньому та протоколі огляду місця події від 21.01.2022 року відрізняються, а також відеозапис з відеореєстратора наданий свідком ОСОБА_13 також з огляду на те, що свідок надав лише відеозапис з вказаного реєстратора відтворений на карту пам`яті.

Окрім того вважає недопустимим доказом висновок експерта від 28.04.2022 судової автотехнічної експертизи з огляду на те, що експерт при її проведенні виходив лише з даних, які містились у постанові про призначення експертизи та не досліджував матеріалів справи.

Вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є надто суворим.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які просять задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Статтею 84 КПК передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з положеннями ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення

Кримінальний процесуальний закон передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК та є правильним.

Зокрема, суд першої інстанції дослідив, проаналізував та правильно поклав в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: - протоколі огляду місцевості від 21.01.2022 року з додатками до нього; - лікарських свідоцтвах про смерть від 22.01.2022 року та від 30.01.2022 року, виданих Тернопільським обласним бюро судово- медичної експертизи; - протоколі добровільної видачі та огляду предмету від 28.01.2022 року гр. ОСОБА_14 відеофайлу із відеореєстратора; протоколі огляду відеозапису від 24.04.2022 року із додатком №1 до протоколу відеозаписі, який був предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції.

Взяв суд до уваги і висновки ряду експертиз за додатками до них: -№62 від 22.01.2022-22.02.2022р. за наслідками проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 та даний з урахуванням висновків експерта №104 від 27.01.2022р., №85 від 18.02.2022р. та №34 від 25.01.2022р., які долучені прокурором до матеріалів судового провадження; - №78 від 30.01.2022-22.02.2022р. за наслідками проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 та даний з урахуванням висновків експерта №94 від 18.02.2022р. та №47 від 31.01.2022р., які долучені прокурором до матеріалів судового провадження; - №СЕ-19/120-22/1238-ІТ від 08.04.2022р. судової автотехнічної експертизи транспортного засобу марки «ВАЗ 21101-125-51» номерний знак НОМЕР_2 ; - №СЕ-19/120-22/1239-ІТ від 29.04.2022р. судової автотехнічної експертизи транспортного засобу марки «Toyota Camry» номерний знак НОМЕР_1 ; №СЕ-19/120-22/1241-ІТ від 29.03.2022р. транспортно-трасологічної експертизи; - №СЕ-19/120-22/3964-ІТ від 28.04.2022р. судової автотехнічної експертизи;

Усі експертизи у кримінальному провадженні проведені у відповідності до положень статей 101, 102, 242 КПК України, уповноваженими особами.

Правильно послався суд і на показання експерта ОСОБА_12 , котрий підтримав наданий ним висновок №СЕ-19/120-22/1241-ІТ від 29.03.2022 року та ствердив в судовому засіданні, що він як спеціаліст залучався до проведення огляду місця події, та як експерт проводив транспортно- трасологічну експертизу.

Також суд вірно дав оцінку показам свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ..

Проаналізував суд і показання обвинуваченого ОСОБА_8 , котрий заявив, що вину у скоєнні інкримінованому йому злочині за ч.3 ст.286 КК України визнає частково, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно 21 січня 2022 року ввечері в темну пору доби їхав на автомобілі «Toyota Camrу» з м.Миколаєва до м. Львова. В машині з ним перебувало ще двоє людей. На об`їзній дорозі в м. Тернополі попереду нього їхав автомобіль білого кольору. В один момент вказаний автомобіль різко загальмував та змінив напрямок руху. В той момент він також загальмував, однак не зміг так само швидко здійснити рух праворуч і тому відбулося зіткнення із автомобілем «ВАЗ 21101-125-51», що і стало причиною дорожньо-транспортної пригоди. Вважає, що зіткнення відбулося на його смузі для руху. Він визнає, що порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинули люди. Однак, не визнає щодо порушення швидкісного режиму, не погоджується з обставинами, де сталося зіткнення, в якому місці і яким чином. Він не виїжджав на зустрічну смугу для руху, а рухався по своїй. Не погоджується з викладом обставин в обвинувальному акті, як саме і де відбулася дорожньо-транспортна пригода. Також повідомив, що одразу після зіткнення побіг до автомобіля «ВАЗ 21101-125-51» та почав витягувати жінку з-під машини, в цьому йому почали допомагати люди. Приїхала карета швидкої медичної допомоги та забрала дану особу. Йому також пропонували з ними проїхати в лікарню, але він відмовився, бо хотів бути присутній при подальшому огляді місця події. З приводу відшкодування шкоди, то надавав кошти на лікування ОСОБА_10 , оплачував лікування в медичному закладі, про що має розписки та квитанції. На даний час про вчинене щиро шкодує, кається у вчиненому, просить суд його суворо не карати, оскільки аварія відбулася із ненавмисних його дій, сприяв розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Отже, досліджені в суді першої інстанції докази є такими, що доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та допустимими і, в своїй сукупності, та поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту і спростовують твердження захисника, викладені в апеляційній скарзі.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що в основу рішення місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 покладено лише ті докази, що є належними і допустимими, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

В апеляційній скарзі захисник вказує на те, що висновок суду першої інстанції про виїзд ОСОБА_8 на зустрічну смугу руху при відсутності дорожньої розмітки визначеної п.11.4 ПДР України є передчасним і не підтвердженим відповідними доказами.

Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як було встановлено у протоколі огляду місця події від 21.01.2022р. перед мостом, в напрямку руху огляду, транспортні потоки розділені подвійною суцільною лінією дорожньої розмітки.

Відповідно до висновку №СЕ-19/120-22/1241-ІТ від 29.03.2022р. експерту в галузі транспортної трасології не вдалось встановити кутове розташування транспортних засобів потерпілих та обвинуваченого відносно елементів дороги, в момент первинного контакту при зіткненні, проте, встановлено що зіткнення автомобіля «ВАЗ 21101-125-51» із автомобілем «Toyota Camry» відбулося у поперечному напрямку відносно елементів проїзної частини автодороги вул. С.Будного у м. Тернополі в межах транспортного потоку до вул. Микулинецька, тобто в межах смуг руху автомобіля «ВАЗ».

Такий висновок експерта не спростовано будь-яким іншим доказом у справі.

Вимогами п.11.1 ПДР України передбачено, що кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16 , 5.17.1 , 5.17.2 , а за їх відсутності самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними.

Отже відсутність дорожньої розмітки чи дорожнього знаку, покладав на водія ОСОБА_8 обов`язок діяти у відповідності до вимог п.11.1 ПДР України, і в даному випадку враховуючи при цьому наявність подвійної суцільної лінії, котра розділяла транспортні потоки.

В апеляційній скарзі захисник посилається також на відсутність в матеріалах справи протоколу огляду трупа. Зазначає, що не проведено його огляду за участю судмедексперта або лікаря на місці ДТП. Вважає, що огляд трупа мав бути проведений в Тернопільській обласній клінічній психоневрологічній лікарні, а не в бюро судово-медичної експертизи.

Відповідно до ч.2 ст.238 КПК України, огляд трупа може здійснюватися одночасно з оглядом місця події, житла чи іншого володіння особи з додержанням правил цього Кодексу про огляд житла чи іншого володіння особи.

Вказаною нормою передбачено лише можливість, а не обов`язок проведення огляду трупа разом з проведенням огляду місця події.

Отже, відсутність в матеріалах справи протоколу огляду трупа та не проведення його огляду на місці ДТП, а також огляд його в Тернопільській обласній клінічній психоневрологічній лікарні, а не бюро судово-медичної експертизи не суперечить вимогам ст.238 КПК України.

Направлення ж трупа для проведення судово-медичної експертизи для встановлення причини смерті є обов`язковим згідно з п.3 вказаної вище норми кримінального процесуального закону, тому проведення судово - медичної експертизи трупа потерпілого було вірно проведено в бюро судово-медичної експертизи, а не лікувальному закладі.

За таких обставин доводи про це апеляційної скарги є безпідставними.

Також не знайшли свого підтвердження посилання в апеляційній скарзі на те, що в порушення вимог ч.1 ст.94, ч.10 ст.101 КПК України місцевий суд не надав оцінки висновкам експертів № 104 від 27.01.2022, №85 від 18.02.2022 та № 34 від 25.01.2022 року, помилково вважаючи, що їх результати використовувались експертом при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 та викладені ним у висновку № 62, а тому додаткового дослідження не потребують.

Як вбачається з матеріалів провадження, при проведенні судмедекспертизи трупа ОСОБА_9 експертом надано повні та обґрунтовані висновки на поставлені слідчим запитання, у відповідності до ЗУ "Про судову експертизу" та Інструкції про проведення судово-медичної експертизи №6 від 17.01.1995 року, ним досліджувались документи, надані слідчим для проведення експертизи, в тому числі і висновки експертів № 104 від 27.01.2022, №85 від 18.02.2022 та № 34 від 25.01.2022 року, що відповідає вимогам ст.69 КПК, у відповідності до якої експерт має право знайомитись з матеріалами провадження, які стосуються предмета дослідження та може відмовитись від надання висновку у випадку недостатності вказаних матеріалів.

В даному випадку, надаючи свій висновок, експерт не звертався до слідчого та не відмовлявся від надання висновку з мотивів недостатності матеріалів для надання висновку.

Окрім того, стороною захисту не наведено істотних порушень вимог КПК України, які б вказували на порушення прав обвинуваченого при проведенні експертизи, чи ті, які б свідчили про недостовірність отриманих фактичних даних, що містяться у висновку.

Для доказування ж обставин, визначених у ст.91 КПК України, даних, що містяться у вказаному висновку суду було достатньо, тому він додатково не здійснював дослідження висновків експертів № 104 від 27.01.2022, №85 від 18.02.2022 та № 34 від 25.01.2022.

Захисник вважає висновок експерта № 104, що виконаний на підставі скерування експерта Тернопільського обласного БСМЕ ОСОБА_11 , який самостійно залучив іншого експерта для проведення експертизи всупереч вимогам ч.4 ст.69 КПК України, та похідні від нього висновки експертів №№ 85,34 недопустимими доказами.

Колегія суддів вважає такі доводи неспроможними, оскільки при виконанні експертизи № 104 експерт Тернопільського обласного БСМЕ ОСОБА_18 , яка визначала вміст алкоголю у крові трупа потерпілого ОСОБА_9 , керувалась постановою слідчого про призначення експертизи, у якій міститься відповідне питання та роз`яснено їй права і обов`язки експерта, визначених у ст.69 КПК України і попереджено про кримінальну відповідальність за ст.384,385 КК України. При цьому, скерування їй вказаної постанови слідчого експертом ОСОБА_11 , який проводив судмедекспертизу трупа ОСОБА_9 , не суперечить вимогам ЗУ "Про судову екпертизу" та Інструкції про проведення судово-медичної експертизи №6 від 17.01.1995 року. Вказана експертиза не була комплексною та виконувалась виключно експертом ОСОБА_18 , а тому підстав для визнання її недопустимим доказом, а також висновків експертів №№ 85,34, які в подальшому описували результати цієї експертизи, немає.

Окрім того, сторона захисту вважає недопустимим доказом висновок експерта від 28.04.2022 судової автотехнічної експертизи з огляду на те, що експерт при її проведенні виходив лише з даних, які містились у постанові про призначення експертизи та не досліджував матеріалів справи.

Колегія суддів з такими доводами не погоджується, оскільки судова автотехнічна експертиза від 28.04.2022 року №СЕ-19/120-22/3964-ІТ, всупереч твердженням захисника, виконувалась експертом ОСОБА_19 - завідувачем сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідже6ння транспортних засобів, який має вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за відповідними експертними спеціальностями, стаж експертної роботи з 2004 року, на підставі не лише постанови слідчого про її призначення, а й наданих йому для її проведення матеріалів кримінального провадження, які надійшли в експертну установу в упаковані та опечатані в сейф-пакет, цілісність якого не було порушено та забезпечено зберігання матеріалів кримінального провадження №0000014, що вбачається зі змісту та фотозображень вказаної експертизи. Експерт, який володіє спеціальними знаннями в галузі автотехніки та має значний досвід роботи, також був ознайомлений з правами та обов`язками, визначеними у ст.69 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384,385 КК України, вважав надані слідчим документи достатніми для проведення експертизи та надання своїх висновків з приводу поставлених запитань, тому підстав для визнання її недопустимим доказом також немає.

В апеляційній скарзі захисник також ставить під сумнів висновок транспортно-трасологічної експертизи від 29.03.2022 року у зв`язку з тим, що підписи експерта ОСОБА_12 в ньому та протоколі огляду місця події від 21.01.2022 року відрізняються, а також відеозапис з відеореєстратора наданий свідком ОСОБА_13 також з огляду на те, що свідок надав лише відеозапис з вказаного реєстратора відтворений на карту пам`яті.

Такі доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, виходячи з наступного.

Як вбачається з висновку №СЕ-19/120-22/1241-ІТ від 29.03.2022 року, він складений експертом ОСОБА_12 .. На вказаному висновку та протоколі огляду місця події, який проводився за його участю, міститься підпис останнього.

Як ствердив експерт ОСОБА_12 , який був безпосередньо допитаний судом, він особисто приймав участь в огляді місця ДТП в якості спеціаліста та виконував транспортно - трасологічну експертизу та особисто підписував дані документи. Відсутність же у протоколі огляду місця події його підпису про роз`яснення йому прав, пояснив тим, що права передбачені КПК України йому добре відомі та були роз`яснені слідчим, однак, можливо з технічної причини він не проставив про це свій підпис лише у цій графі у протоколі. В загальному протокол ним був особисто підписаний.

Доводи захисника щодо недопустимості як доказу наданого свідком ОСОБА_13 в добровільному порядку відеозапису події з відеореєстратора належного йому транспортного засобу, на якому зафіксовано рух водія автомобіля «Toyota Camri» під час ДТП та момент зіткнення транспортних засобів, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки у відповідності до вимог ст.99 КПК України матеріали відеозапису відносяться до документів, за умови наявності в них відомостей, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Наданий ОСОБА_13 відеозапис був наданий свідком одразу ж після настання ДТП, обставини які на ньому зафіксовані, останній бачив особисто та повідомив суду, будучи безпосередньо допитаний в якості свідка. Причина ДТП, яка встановлена судовим експертом, що досліджував слідову інформацію на місці ДТП та брав до уваги висновки інших експертів у вказаному провадженні, повністю узгоджуються з обставинами дорожньо-транспорної пригоди, зафіксованими на вказаному відеозаписі.

За наслідками апеляційного розгляду цього кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованим, його зміст відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив місцевий суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні вироку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які б дали підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що це рішення було постановлено з істотним порушеннями норм кримінального процесуального права, які можуть поставити під сумнів його законність та обґрунтованість .

Отже, зважаючи на те, що істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування по суті правильного судового рішення, колегією суддів не встановлено, а отже апеляційна скарга задоволенню в цій частині не підлягає.

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_8 за ч.3 ст.286 КК України, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , не мотивував свого рішення про призначення покарання у виді позбавлення волі на строк наближений до максимального передбаченого санкцією статті обвинувачення та не навів жодних мотивів з яких вважав, що менш суворе покарання буде недостатнє для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування потерпілим шкоди, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також судом першої інстанції не встановлено підстав для застосування ст. 69 КК України чи ст.75 КК України, з чим погоджується колегія суддів.

Однак, колегія суддів вважає підтвердженою обставиною, що пом`якшує покарання - повне визнання ОСОБА_8 своєї вини, зокрема в суді апеляційної інстанції, останній визнав себе винуватим у вчиненні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, надав свої пояснення з приводу його вчинення, вказав, що щиро розкаюється у вчиненні злочину та висловлює щирий жаль.

Також, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_8 є інвалідом 2 групи, раніше не судимий, у нього на утриманні перебуває дружина, неповнолітня дитина та матір, він має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Так, апеляційним судом враховується визнання обвинуваченим вини та щире каяття, як окремі обставини, що пом`якшують покарання, оскільки, виходячи зі змісту ч.1, 2 ст. 66 КК України, вони є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим призначення покарання у виді позбавлення волі в розмірі наближеному до максимального передбаченого санкцією статті обвинувачення.

Таким чином, враховуючи наявність вищенаведених пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає за можливе змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання та визначити його у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.286 КК України, а саме на термін 5 (п`ять) років.

На думку колегії суддів саме таке покарання буде необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_8 та попередить вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про можливість пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , тому вирок суду у відповідності до ст.408 КПК України підлягає зміні в частині призначеного покарання, а отже апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2023 року щодо ОСОБА_8 за ч.3 ст.286 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.3 ст.286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3(три) роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді