С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
___________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

22 вересня 2025 року в м. Києві

Слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянув у закритому судовому засіданні в залі судових засідань клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області підполковника юстиції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації в кримінальному провадженні № 0001310 від 23 липня 2025 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 та ч. 2 ст. 366 КК України.

ІІ. Мотивувальна частина

Слідчий за погодження з прокурором звернувся до суду з клопотанням про арешт вилученого під час особистого обшуку, проведеного 23 липня 2025 року, майна підозрюваного ОСОБА_4 , а саме: мобільного телефону марки «IPHONE 16 ProMax», model MYWK3AE/A, s/n НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IMEI: НОМЕР_3 , з сім-карткою № НОМЕР_4 ; мобільного телефону марки «IPHONE» чорного кольору; флеш-накопичувача у формі злита золота, з метою забезпечення можливої конфіскації.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у кримінальному провадженні №0001310 здійснюється розслідування за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 та ч. 2 ст. 366 КК України. 23 липня 2025 року ОСОБА_4 затримано в порядку ст.ст. 208 та 615 КПК України, під час чого проведено особистий обшук, у ході якого виявлено та вилучено вказане майно. Того ж дня мобільні телефони та флеш-накопичувач визнані речовими доказами у кримінальному провадженні. 23 липня 2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру.

Слідчий вказує, що санкцією ч. 5 ст. 191 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Слідчий вказує, що з метою забезпечення вироку в частині конфіскації майна у даному кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вказані об`єкти рухомого майна підозрюваного, заборонивши розпоряджатися та користуватися ними. Клопотання просить розглянути без повідомлення підозрюваного, його захисника та третіх осіб, оскільки це необхідне для забезпечення арешту майна.

Дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, слідчим суддею встановлено наступне.

Слідчими слідчого управління Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001310, в межах якого ОСОБА_4 було повідомлено про підозру за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 та ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України.

З протоколу особистого обшуку від 23 липня 2025 року вбачається, що у ході його проведення виявлено та вилучено мобільний телефон марки «IPHONE 16 ProMax», model MYWK3AE/A, s/n НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IMEI: НОМЕР_3 , з сім-карткою № НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «IPHONE» чорного кольору; флеш-накопичувач у формі злита золота, які належать ОСОБА_4 .

Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 від 23 липня 2025 року, вилучене майно було визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Згідно зі статтею 171 КПК України у клопотанні прокурора, слідчого повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна. Вказана норма також узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до частини 2 статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою:

-збереження речових доказів;

-спеціальної конфіскації;

-конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

-відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Слідчий, подаючи клопотання про накладення арешту на вилучене майно, визначив метою такого арешту лише необхідність забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного у випадку постановлення обвинувального вироку щодо нього.

Тому, необхідність у накладенні арешту на мобільні телефони та флеш-накопичувач, вилучені у ОСОБА_4 , з метою забезпечення їх збереження як речових доказів, слідчим суддею не розглядається.

Згідно з частиною другою статті 49 Кримінально-виконавчого кодексу України не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні.

В додатку до Закону України «Про виконавче провадження» міститься Перелік майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, до якого, серед іншого, включені: один мобільний телефон - на кожну особу.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), втручання держави у право на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) повинно бути пропорційним, тобто забезпечувати справедливий баланс між суспільним інтересом і захистом фундаментальних прав особи. У справах, подібних до "James and Others v. the United Kingdom" (1986) та "Sporrong and Lonnroth v. Sweden" (1982), ЄСПЛ наголошував, що будь-яке обмеження права власності має бути необхідним у демократичному суспільстві та не накладати надмірний тягар на особу. У контексті арешту майна, яке може обмежувати не лише розпорядження, а й користування, ЄСПЛ у справах на кшталт "Smirnov v. Russia" (2007) та "Yuditskaya and Others v. Russia" (2019) підкреслював, що вилучення або арешт електронних пристроїв, таких як мобільні телефони, може також зачіпати право на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції), оскільки сучасне суспільство покладається на мобільний зв`язок для щоденної комунікації, професійної діяльності, доступу до інформації, сімейних контактів та навіть базових послуг. Таке втручання вимагає суворої необхідності та пропорційності, особливо коли майно є малоцінним і не становить значної загрози для суспільного інтересу, а арешт спрямований виключно на забезпечення можливої конфіскації, а не на збереження доказів.

Верховний Суд України у своїх постановах, зокрема у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 11-410сап20, а також в оглядах судової практики Касаційного кримінального суду (наприклад, огляд за травень 2025 року), неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу пропорційності при накладенні арешту на майно, обираючи найменш обмежуючий спосіб втручання, щоб уникнути надмірного обмеження прав особи. У випадках арешту малоцінного рухомого майна, такого як мобільні телефони та флеш-накопичувачі, коли мета арешту - лише забезпечення конфіскації, а не збереження доказів, таке обмеження не є пропорційним, оскільки використання особистих засобів мобільного зв`язку в сучасному суспільстві є невід`ємною частиною повсякденного життя, забезпечуючи реалізацію фундаментальних прав на свободу вираження поглядів, доступ до інформації та підтримку соціальних зв`язків. Конфіскація такого майна не матиме суттєвого впливу на виконання покарання, але призведе до непропорційного втручання в права підозрюваного.

Таким чином, хоч вилучені у ОСОБА_4 один з двох вилучених мобільних телефонів та флеш-накопичувач і можуть підлягати конфіскації з огляду на положення чинного законодавства за умови обвинувального вироку, проте з огляду на стадію досудового розслідування та необхідність дотримання принципів пропорційності та необхідності у демократичному суспільстві, суд не вбачає підстав для накладення на них арешту та обмеження власника у користуванні ними.

ІІІ. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 168, 170, 172 КПК України, слідчий суддя ухвалив:

У задоволенні клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_4 , а саме: мобільного телефону марки «IPHONE 16 ProMax», model MYWK3AE/A, s/n НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IMEI: НОМЕР_3 , з сім-карткою № НОМЕР_4 ; мобільного телефону марки «IPHONE» чорного кольору; флеш-накопичувача у формі злита золота, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: