490/3277/25 24.09.2025
н/п 1-кп/490/1348/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/3277/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000085 від 27.03.2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Єланець Миколаївської області, є громадянином України, має середньо-спеціальну освіту, одружений, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачується, зокрема, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_3 , якого на підставі постанови Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.04.2023 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, без проходження повторної підготовки в закладі та складання теоретичного і практичного іспиту у територіальному сервісному центрі МВС вирішив придбати у незаконний спосіб посвідчення водія через мережу Інтернет, у раніше невідомої особи, анкетних даних якої в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим.

Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на пособництво у виготовленні підробленого посвідчення водія, з метою його подальшого використання в особистих цілях, уникаючи проходження встановленої законодавством процедури отримання посвідчення водія на право керування транспортним засобом, ОСОБА_3 в серпні 2024 року, більш точної дати та часу органом дізнання не встановлено, перебуваючи у невстановленому місці, узгодив виготовлення ведійського посвідчення та надав всі свої анкетні дані (прізвище, ім`я, по батькові, число, місяць, рік народження, місце народження), свій фотознімок, зразок свого підпису, чим усунув перешкоди на шляху вчинення кримінального проступку та сприяв вчиненню підроблення посвідчення водія на його ім`я, будучи пособником, з метою внесення їх до підробленого посвідчення водія, які були використано під час виготовлення водійського посвідчення, яке, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 року повинного видаватися та посвідчуватися в уповноважених підрозділах територіальних органів з надання сервісних послуг МВС територіальних сервісних центрах МВС, тобто установою, яка має право видавати та посвідчувати такі документи, і яке надає права або звільняє від обов`язків, з метою його подальшого використання в особистих цілях.

В подальшому, у вересні 2024 року, більш точну дату в ході проведення дізнання встановити не виявилось можливим ОСОБА_3 , отримав від невстановленої особи у відділенні логістичної компанії ТОВ «Нова пошта» підроблене посвідчення водія із серією та номером НОМЕР_1 від 03.09.2024 року на право керування транспортними засобами з категоріями «В1», «В», «С1», «С» на ім`я ОСОБА_3 , видане «ТСЦ 6341», за яке сплатив грошову винагороду.

Так, ОСОБА_3 , достовірно знаючи про те, що він не складав в установленому законом порядку іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчення водія, достовірно знаючи про те, що в жодному із Територіальних сервісних центрах МВС України зазначене посвідчення водія йому не видавалося, з метою використання завідомо підробленого документа, залишив дане посвідчення водія в себе для підтвердження права керувати транспортними засобами.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 суду пояснив, що за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, його було позбавлено права керування транспортними засобами та вилучено посвідчення водія строком на один рік. Приблизно через рік, він звернувся до сервісного центру для повторного складення іспиту та повернення посвідчення водія, але екзамен не здав. Пізніше, в Інтернеті побачив оголошення про можливість придбання посвідчення водія. Через додаток «Телеграм» домовився за ціну та відправив абоненту без імені та телефону паспортні дані, фотокартку та зразок підпису. Приблизно через тиждень-півтора йому на «Нову пошту» прийшла посилка з посвідченням водія на його ім`я. Він забрав посвідчення та сплатив 12 000 грн. Так, керуючи своїм транспортним засобом в м.Миколаєві, він зупинився на забороняючий знак на АДРЕСА_2 щоб відвідати банк. В цей час під`їхали патрульні поліцейські, яким він на їх вимогу пред`явив посвідчення водія. Після тривалого вивчення вони сказали йому, що посвідчення підроблене.

Незважаючи на визнання обвинуваченим своєї провини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, його вина на переконання суду не знайшла свого підтвердження, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, відповідно до ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням. Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Так, відповідно до ст.26 КК України, співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Отже, співучасть у кримінальному правопорушенні передбачає участь у вчиненні кримінального правопорушення двома і більше особами.

Статтею 27 КК України визначено види співучасників.

Відповідно до частини першої ст.27 КК України, співучасниками кримінального правопорушення, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник.

Відповідно до частини п`ятої ст.27 КК України, пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.

Положення вказаних статей дозволяє зробити висновок, що у співучасті обов`язково є виконавець.

Такі співучасники, як організатор, підбурювач та пособник можуть бути лише поряд із виконавцем.

Відповідно до частин першої, другої ст.27 КК України, виконавець (співвиконавець) підлягає кримінальній відповідальності за статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає вчинене ним кримінальне правопорушення.

Організатор, підбурювач та пособник підлягають кримінальній відповідальності за відповідною частиною ст.27 і тією статтею (частиною статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає кримінальне правопорушення, вчинене виконавцем.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою ст.27 КК України, у разі вчинення виконавцем незакінченого кримінального правопорушення інші співучасники підлягають кримінальній відповідальності за співучасть у незакінченому кримінальному правопорушенні.

Співучасники не підлягають кримінальній відповідальності за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їхнім умислом.

Таким чином вбачається, що кваліфікація дій пособника, організатора та підбурювача напряму залежить від кваліфікації дій виконавця.

А доведення того, що дії останніх на вчинення злочину охоплювалися спільним умислом із виконавцем є обов`язковою умовою вирішення питання чи підлягають вони відповідальності.

Таким чином, відсутність виконавця і наявність лише пособника або організатора/підбурювача є неможливим в силу положень ст.27 КК України, оскільки це суперечить самій природі інституту співучасті у кримінальному правопорушенні.

З огляду на те, що ОСОБА_3 інкримінується пособництво у підробці посвідчення водія, то предметом доказування мають бути власне докази, які доводять, що було вчинено правопорушення, передбачене ч.1 ст.358 КК України, і дії останнього сприяли вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, іншим співучасником.

За змістом ст.84 КПК України наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню встановлюються судом на підставі доказів, які надають сторони кримінального провадження.

Відповідно до частини другої ст.84 КПК України, докази мають бути належними на допустимими.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України), а допустимими якщо отримані у порядку, встановленому цим Кодексом (ст.86 КПК України).

Суд звертає увагу, що згідно з обвинувальним актом, дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковані, як пособництво у підробці документа за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, тобто, як співучасника у вчиненні кримінального проступку за ч.1 ст.358 КК України.

А тому, предметом доказування є наявність спільного умислу у обвинуваченого та іншого співучасника, спрямованого на підробку посвідчення та дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які свідчать, що роль останнього у вчиненні кримінального проступку за ч.1 ст.358 КК України, є саме як пособника.

Так, за результатами повної та неупередженої перевірки та оцінки показань обвинуваченого окремо, та всієї доказової бази у сукупності, суд приходить до висновку, що єдиним доказом, який стосується предмету доказування вини обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, тобто як пособника на підроблення посвідчення іншим учасником, є рапорт старшого дізнавача СД ВП №1 МРУП ГУ НП в Миколаївській області від 23.04.2025 року про те, що в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000085 від 27.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, встановлено, що у діях ОСОБА_3 виявлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України.

У той же час рапорт працівника поліції не може слугувати єдиним і однозначним доказом доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України.

Крім цього, що стосується самого рапорту дізнавача, суд зазначає наступне.

Так, КПК (ст.1) встановлено, що «порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України», яке «складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України».

Аналіз кримінального процесуального законодавства свідчить про те, що воно не передбачає подання слідчим, дізнавачем та прокурором рапорту, доповідної записки, службової записки тощо (далі рапорт) своєму керівнику про самостійне виявлення ним кримінального правопорушення.

У КПК лише в одному випадку йдеться про складання рапорту за результатами опитування особи, яка через знаходження у віддаленому від місця проведення досудового розслідування місці не може без зайвих труднощів вчасно прибути до слідчого, прокурора. У такому рапорті зазначається дата та час опитування, дані про особу опитуваного, ідентифікаційні ознаки засобу зв`язку, що використовувався опитуваним, а також обставини, які були ним повідомлені (ст. 232).

Водночас рапорт про виявлення кримінального правопорушення згадується у відомчих інструктивних документах окремих органів досудового розслідування. Для прикладу, Порядком ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події (затверджений наказом МВС України № 100 від 8 лютого 2019 року) передбачено, що поліцейський у разі самостійного виявлення з будь-якого джерела або у разі встановлення в анонімних заявах чи повідомленнях обставин, що можуть свідчити про кримінальне правопорушення, рапортом доповідає про це керівникові органу (підрозділу) поліції.

Однак, по-перше, відповідно до ст.1 КПК такі відомчі інструктивні документи не є кримінальним процесуальним законодавством. По-друге, у даному разі йдеться не про слідчого чи дізнавача, процесуальний статус яких визначено КПК, а про поліцейських взагалі, для яких визначається алгоритм інформування про виявлені обставини свого керівника з тим, щоб у подальшому уповноважена особа (слідчий, дізнавач) внесла такі відомості до ЄРДР.

З цього випливає, що особа, яка подала такий рапорт (слідчий), фактично є заявником у розумінні положень ст.60 КПК. Власне, це дозволяє у такому ж сенсі розцінювати й інші рапорти слідчих, дізнавачів та прокурорів про виявлення ними кримінальних правопорушень, які вони подають на розгляд (вирішення) своїх керівників. Адже суть таких рапортів зводиться до повідомлення відповідних посадових осіб органу досудового розслідування чи прокуратури з тим, щоб вони ухвалили певне рішення щодо початку досудового розслідування за повідомленим фактом.

За такого підходу принципово змінюється процесуальний статус особи, яка подала вказаний рапорт фактично вона втрачає статус слідчого, дізнавача чи прокурора, перетворюючись у звичайного заявника. Адже якби така особа діяла відповідно до свого процесуального статусу слідчого, дізнавача/прокурора, то згідно з приписами ч.1 ст.214 КПК вона без будь-яких погоджень чи дозволів зобов`язана була внести до ЄРДР відомості про виявлене нею кримінальне правопорушення. Натомість, подавши рапорт своєму керівнику, вона замість виконання цього свого посадового (процесуального) обов`язку вчинила дії, які у юридичному сенсі є нічим іншим, як повідомленням (заявою) про кримінальне правопорушення. Бо по суті подання такого рапорту є зверненням із заявою/повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування.

У свою чергу, отримавши від слідчого, дізнавача/прокурора таке повідомлення, відповідний керівник (зокрема, прокурор вищого рівня) сам опиняється у ситуації, за якої уже він має виконати приписи ч.1 ст.214 КПК стосовно внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

За своєю правовою природою рапорт є офіційним документом, який подається підлеглою особою своєму керівнику для інформування стосовно службового питання та/чи для його вирішення з використанням вищою посадовою особою своїх повноважень. Подання рапорту свідчить про існування між такими особами відносин підлеглості (адміністративної залежності).

У своєму рапорті дізнавач повідомляє свого керівника, який здійснює управлінські функції, про виявлення ними обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, та порушує перед ними питання стосовно його згоди (дозволу, вказівки тощо) на внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Власне, йдеться про прохання до керівника вчинити певні дії владно-розпорядчого характеру, від яких залежить, будуть чи не будуть внесені відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Фактично йдеться про запровадження позапроцесуального погоджувально-дозвільного порядку внесення відомостей до ЄРДР, за якого визначальним стає не об`єктивний (наявність передбачених законом підстав), а суб`єктивний критерій рішення керівника, яке виражалося у відповідній резолюції на поданому йому рапорті.

Таким чином, врегульовані КПК процесуальні відносини переносяться в адміністративну площину.

У такому разі, з-поміж іншого, це може викликати сумніви у процесуальній самостійності дізнавача.

За законом (ст.ст.36, 40, 40-1, КПК) слідчий, дізнавач та прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

За ч.1 ст.214 КПК слідчий, дізнавач, прокурор після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР. Отже, враховуючи процесуальний статус слідчого, дізнавача, прокурора, закон навіть не уповноважує, а зобов`язує його самостійно вчинити вказані процесуальні (юридично значущі) дії.

Подаючи своєму керівнику рапорт про виявлення кримінального правопорушення, слідчий, дізнавач, прокурор не виконує покладеного на нього, як самостійного процесуального суб`єкта, законом обов`язку.

Стаття 214 КПК визначає порядок внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування. Подання слідчим, дізнавачем, прокурором своєму керівнику рапорту стосовно погодження (надання дозволу) внесення до ЄРДР відомостей про самостійно виявлене кримінальне правопорушення порушує цей порядок, оскільки закон:

1) взагалі не передбачає такого процесуального документа як рапорт слідчого, дізнавача, прокурора своєму керівнику про виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) не передбачає звернення слідчого, дізнавача, прокурора до свого керівника за погодженням (дозволом) щодо внесення виявлених ним самостійно відомостей до ЄРДР;

3) зобов`язує слідчого, дізнавача, прокурора самостійно без будь-чиїх погоджень чи дозволів внести до ЄРДР відомості про виявлені ним самостійно обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) не наділяє начальника, навіть якщо він є керівником органу досудового розслідування (ст.39 КПК), керівником органу дізнання (ст.39-1 КПК) чи прокурора вищого рівня (ст.36 КПК) правом погоджувати чи не погоджувати, дозволяти чи не дозволяти здійснення слідчим, дізнавачем, прокурором повноважень (точніше виконання обов`язку), передбачених статтями 36, 40, 40-1, 214 КПК.

Відтак, у слідчого, дізнавача, прокурора відсутні будь-які правові підстави звертатися з вказаним рапортом до свого керівника, оскільки за законом він сам уповноважений (зобов`язаний) розпочати досудове розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

У свою чергу це може призвести до порушення права підозрюваного/обвинуваченого на застосування до нього належної правової процедури (ст.2 КПК) та доведення його вини у вчинені злочину (проступку) в законному порядку (ст.62 Конституції), а за певних обставин до порушення права на захист (ст.ст.55, 63 Конституції, ст.20 КПК).

З огляду на вказане вище, суд дійшов висновку, що досудове розслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 було розпочато з порушенням визначеної кримінальним процесуальним законом процедури.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, з 29.04.2025 року (дата повідомлення про підозру) обвинувачений ОСОБА_3 був забезпечений захистом, правову допомогу надавав захисник ОСОБА_5 (доручення від 29.04.2025 року №002-140001149).

Протягом всього часу досудового розслідування захисник скарг на дії дізнавача не подавав, відводів останньому не заявляв, матеріалами справи таке не підтверджено, що свідчить про відсутність порушень прав обвинуваченого на захист.

Суд зазначає, що не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. Така позиція суду узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду ВС, викладеної у постанові по справі 204/6541/16-к.

Тому, навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак це порушення прямо не впливало на отримання доказу, а лише співпадало у часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримані «внаслідок» такого порушення.

Таким чином, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів.

Як свідчить стала практика ЄСПЛ, справедливість є всеосяжним принципом, що застосовується до всіх аспектів судового розгляду.

Його функцією відповідно до Статті 6 § 1 не є визначити, чи конкретні докази були отримані незаконним шляхом, а радше визначити, чи ця «незаконність» стала результатом порушення іншого права, яке захищає Конвенція (Ali v. Romania).

Так, дійсно, суд дійшов висновку, що досудове розслідування відносно обвинуваченого розпочалось з порушенням визначеної кримінальним процесуальним законом процедури, однак це порушення прямо не вплинуло на отримання доказів та не потягло за собою визнання таких доказів недопустимими.

Такі висновки суду базуються ще й на тому, що докази на підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, в матеріалах справи взагалі відсутні та стороною обвинувачення під час судового розгляду не надані.

Після внесення відомостей до ЄДРДР 24.04.2025 року за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, матеріали справи містять лише процесуальні рішення дізнавача та прокурора, що в розумінні ст.84 КПК України не є доказами та не можуть оцінюватися крізь призму їх допустимості.

Таке рішення суду узгоджується з позицією ВС викладеною в постанові від 13.06.2023 року у справі № 520/2703/17.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Доведення факту наявності у ОСОБА_3 підробленого водійського посвідчення та факту використання останнім завідомо підробленого документа, що доведено прокурором, не є достатнім доказом для визнання особи винною у пособництві на вчинення злочину іншою особою.

Не приймає до уваги суд і ту обставину, що обвинувачений визнав свою провину у пред`явленому йому обвинуваченні, у тому числі за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, оскільки визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє дізнавача, прокурора та суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо, та всієї доказової бази у сукупності.

Особа, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, має право на власний розсуд формувати лінію свого захисту. Показання обвинуваченого є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, отже, вони мають бути ретельно перевірені та оцінені судом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду (ч.2 ст.94 КПК України).

Такого висновку дійшов Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 09.12.2021 року у справі №487/4245/18.

Відсутність доказового наповнення в частині доведення вини ОСОБА_3 у пособництві в підробленні посвідчення водія, на переконання суду пояснюється тим, що внесення відомостей про кримінальне правопорушення, так і досудове слідство в частині розкриття кримінального правопорушення за ч.1 ст.358 КК України, взагалі не здійснювалося в межах Інституту співучасті у кримінальному правопорушенні, що суперечить положенням Кримінального кодексу України.

Належних та допустимих доказів на підтвердження такого факту суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Про відсутність досудового розслідування за даним фактом додатково свідчить і той факт, що провадження за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України було зареєстровано 24.04.2025 року і в той же день об`єднано з провадженням за ч.4 ст.358 КК України, а 30.04.2025 року вже передано до суду.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, досудове слідство відносно виконавця кримінального правопорушення разом із досудовим слідством відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не здійснювалося, заходів відносно виявлення виконавця не вживалися. Не здійснювалося досудове слідство в даному кримінальному провадженні і в частині розслідування наявності спільного умислу у діях обвинуваченого ОСОБА_3 та виконавця для того, щоб мати достатні підстави кваліфікувати дії обвинуваченого, як співучасника.

Посилання сторони обвинувачення на постанову від 29.04.2025 року про виділення матеріалів досудового розслідування відносно невстановленої особи (виконавця) в діях якої вбачається вчинення проступку, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, є безпідставним та таким, що не підтверджено належними та допустимими доказами, що вказане процесуальне рішення прокурора (постанова) було реалізовано і відповідальна посадова особа сектору дізнання відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області розпочала розслідування за даним фактом з внесення відомостей до ЄРДР.

В той же час, обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні чітко зазначив, що він отримав посилку на відділенні «Нової пошти» та переказав 12 000 грн особі, яка відправила йому підроблене посвідчення водія. Тобто, при проведенні першочергових слідчих дій, орган досудового розслідування мав можливість встановити особу виконавця, оскільки за правилами надання послуг поштового зв`язку ТОВ Нова пошта» клієнтом є користувач послуг поштового зв`язку фізична або юридична особа (відправник або одержувач), яка користується послугами поштового зв`язку, що надаються за договором з Оператором; відправник фізична або юридична особа, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) або найменування якої зазначені у встановленому порядку при пересиланні відправлення та яка подає відправлення оператору для пересилання; одержувач (адресат) фізична особа або юридична особа, якій адресується відправлення; приймання відправлення виробнича операція, яка полягає у передачі відправлення від відправника оператору для його наступного пересилання одержувачу; реєстрація відправлення виробнича операція, яка полягає у відображенні факту приймання відправлення для пересилання одержувачу в обліковій системі оператора шляхом формування та проведення експрес - накладної.

Тобто, на переконання суду, встановити особу відправника підробленого посвідчення водія на ім`я ОСОБА_3 та отримувача коштів не представляло складності і могло бути проведено в рамках цього кримінального провадження.

Вказані обставини додатково підтверджують, що досудове розслідування відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, здійснювалося всупереч вимогам Кримінального Закону, оскільки його дії були кваліфіковані як співучасника, поза межами інституту співучасті у кримінальному правопорушенні, що суперечить розділу VI Загальної частини КК України.

Під час судового розгляду судом не встановлено належних та допустимих доказів для визнання обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим у вчиненні вказаного кримінального проступку, винуватість за який передбачена ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, із дотриманням стандарту доказування "поза розумним сумнівом".

Вказаних висновків суд дійшов, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України, з наданням останнім рівних прав на збирання та подання до суду доказів, клопотань, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених тим же Кодексом, безпосередньо дослідивши усі докази та інші матеріали, у порядку ст.94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, й заслухавши доводи сторін з боку обвинувачення та захисту, тим самим провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про виконання судами України законодавства постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку" від 29.06.1990 року (з наступними змінами), в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Статтею 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог ст.ст.22, 26, 337 КПК України, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення, поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України, ОСОБА_3 підлягає виправданню за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України.

Крім цього, 26.03.2025 року приблизно о 09 год. 52 хв., більш точного часу в ході проведення дізнання не встановлено, ОСОБА_3 , перебуваючи у Центральному районі міста Миколаєва, а саме біля будівлі №16/2 по вул.Садова у м.Миколаєві, керуючи транспортним засобом легковим автомобілем сірого кольору марки «FORD» моделі «FUSION», державний номерний знак НОМЕР_2 , маючи при собі завідомо підроблений офіційний документ посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорій «В1», «В», «С1», «С», видане 03.09.2024 року органом ТСЦ 6341 з серією та номером ВХН №213451, допустив порушення правил дорожнього руху, а саме припаркував транспортний засіб у зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», передбаченого Постановою від 10.10.2001 року №1306 «Про Правила дорожнього руху». Після виявлення адміністративного правопорушення працівниками Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенантом поліції ОСОБА_6 та лейтенантом поліції ОСОБА_7 , керуючись вимогами п.2 ч.1 ст.32 ЗУ «Про Національну поліцію», висловлено вимогу щодо пред`явлення ОСОБА_3 , документа на право керування транспортним засобом.

На законну вимогу поліцейського про надання документу на право керування транспортним засобом, ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи, що наявне у нього посвідчення водія серії, номер НОМЕР_1 видане 03.09.2024 року органом ТСЦ 6341 на його ім`я, є завідомо підробленим, оскільки ОСОБА_3 , вказаний документ отримав без проходження відповідної процедури отримання посвідчення водія, що передбачає обов`язкове проходження позачергового медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів в уповноважених підрозділах територіальних органів з надання сервісних послуг МВС України, в порядку передбаченому Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 року, пред`явив працівнику патрульної поліції, чим використав в обґрунтування правомірності керування транспортним засобом, відповідний підроблений документ, а саме посвідчення водія, яке не відповідає встановленому зразку аналогічного бланка посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України, так як виготовлений у невідповідності до вимог, які пред`являються до даного виду документів.

Крім визнання своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, вина ОСОБА_3 підтверджується дослідженими письмовими доказами, зокрема:

копією постанови серії ЕНА №4356107 від 26.03.2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.126 КУпАП, складеного відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

витягом з ЄРДР №0000085 від 27.03.2025 року за ч.4 ст.358 КК України;

протоколом огляду місця події від 26.03.2025 року, з якого вбачається, що на відкритій ділянці місцевості за адресою: АДРЕСА_3 , було виявлено та вилучено посвідчення водія серії НОМЕР_1 видане 03.09.2024 року на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

протоколом огляду предмета (цифрового носія інформації) від 08.04.2025 року, в якому зафіксовані обставини надання обвинуваченим ОСОБА_3 підробленого посвідчення водія, виданого на його ім`я;

висновком експерта від 08.04.2025 року №СЕ-19/115-25/5295-ДД, з якого вбачається, що бланк посвідчення водія серії НОМЕР_1 з вихідними даними «ПК Україна. Зам. 22-3163. 2024 р. І кв.», видане 03.09.2024 року «ТСЦ 6341» на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає встановленому зразку аналогічного бланку посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України, так як виготовлений не у відповідності до вимог, які пред`являються для даного виду документів.

За результатами судового розгляду за даним епізодом, суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому діяння за ч.4 ст.358 КК України знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Так, докази надані стороною обвинувачення стосовно вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч.4 ст.358 КК України взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлені подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 та інші обставини, зазначені у ст.91 КПК України, що підлягають доказуванню, та вони зібрані у порядку, встановленому ст.93 КПК України. Жодних обставин, передбачених ст.87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання перелічених вище доказів недопустимими відсутні. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування, схожих неоспорюваних чітких і узгоджених між собою презумпцій факту, з огляду на що, суд приймає їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_3 за вказаним епізодом суд кваліфікує:

за ч.4 ст.358 КК України, як використання завідомо підробленого документа.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст.65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його особу, а саме те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працевлаштований, за даними КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» на лікуванні не перебував; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та сприяння розкриттю правопорушення, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, підлягають стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 08.04.2025 року №СЕ-19/115-25/5295-ДД) в сумі 2387 (дві тисячі триста вісімдесят сім) грн 70 к..

Крім того, відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Питання про речові докази суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358 КК України.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 08.04.2025 року №СЕ-19/115-25/5295-ДД) в сумі 2387 (дві тисячі триста вісімдесят сім) грн 70 к..

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.04.2025 року по кримінальному провадженню №0000085 на майно, а саме: посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 03.09.2024 року на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке вилучено та поміщено до сейф пакету WAR 1115481.

Речовий доказ:

посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 03.09.2024 року на ім`я ОСОБА_3 зберігати в матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий ОСОБА_1