Справа № 372/5740/24
Провадження № 1-кп-135/25
В И Р О К

іменем України

18 листопада 2025 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001881 від 01.10.2024 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Н. Макалевичі, Іванківського району, Київської області, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 29.11.2012 постановою Іванківського районного суду Київської області за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом та примусовим лікуванням,

- 24.03.2021 ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом змінені на примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психічного закладу у відділення з посиленим наглядом,

- 01.08.2023 ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психічного закладу у відділення з посиленим наглядом змінено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психічної допомоги із звичайним наглядом,

- 19.06.2024 ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психічної допомоги із звичайним наглядом змінено на амбулаторне примусове психіатричне лікування.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В :

30.09.2024 року близько 20 год. 40 хв., ОСОБА_4 , знаходячись біля лавки, що розташовується поряд з будинком № 32 по вулиці Каштанова в м. Обухів Київської області, діючи умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в умовах воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про запровадження воєнного стану в Україні», із подальшим продовженням строку дії, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, які спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, підійшов до вказаної лавки, де перебувала потерпіла ОСОБА_6 , та намагався відкрито заволодіти майном останньої, а саме рюкзаком, який матеріальної цінності не представляє, в якому знаходився мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro», вартістю 47 871,57 грн (сорок сім тисяч вісімсот сімдесят одна гривня 57 копійок), що лежав на лавці поряд з потерпілою, схопивши цей рюкзак, однак свої злочинні дії до кінця не закінчив з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, оскільки був зупинений потерпілою ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у незакінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України.

Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав, зібрані в ході досудового розслідування докази, які були повністю дослідженні в ході судового розгляду не заперечує.

Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що наприкінці вересня 2024 року, ввечері, вона разом з ОСОБА_8 перебувала біля лавки, розташованої поруч із будинком №32 по вул. Каштанова у місті Обухів Київської області. На лавці лежала кофта, а свої сумки вони поклали поряд. Через певний час до лавки підійшов чоловік, про якого, зі слів інших мешканців, вона чула раніше, що він є психічно нездоровим. Чоловік прийшов забрати свою кофту, однак замість неї взяв рюкзак. Коли вона побачила, що він забрав її сумку, вона намагалася повернути її, однак у відповідь чоловік почав погрожувати їй, заявивши, що поріже її. У сумці перебували її документи та мобільний телефон. Під час конфлікту вона отримала ушкодження, а також обвинувачений пошкодив її окуляри. Пізніше на допомогу підійшли її чоловік та сусід. Вказала, що показання, надані нею під час слідчого експерименту, є правдивими та повністю підтримує їх у суді.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що 30.09.2024 року перебував поруч з будинком № 32 по вул. Каштанова в м. Обухів та побачив, що обвинувачений намагається заволодіти особистими речами, які належали ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Побачивши це він з потерпілою ОСОБА_6 затримали обвинуваченого ОСОБА_4 до приїзду працівників поліції.

Крім визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами.

-протоколом прийняття заяви ОСОБА_6 про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 30.09.2024 року;

-протоколом огляду місця події від 30.09.2024 року (з доданою фотобалицею), а саме огляду ділянки землі, що розташована біля буд № 32 по вул. Каштановій в м. Обухів, Київської області, під час якого виявлено та вилучено: жіночу сумку чорного кольору без зазначення фірми виробництва в середині якого знаходиться мобільний телефон марки iPhone Apple 13 синього кольору в фіолетовому чохлі, грошові кошти у кількості 3 купюри номіналом 20 грн та 1 купюра номіналом 50 грн, зв`язку ключів, жіночу сумку чорного кольору марки «Fasion» в середині якої знаходився мобільний телефон марки iPhone Apple 14 Pro, окуляри, свідоцтво про народження дитини ОСОБА_9 . Під час проведення огляду потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_8 , підтвердили, що вказані речі належать їм;

-оглядом речей від 01.10.2024 року вилучених під час огляду місця події, які є предметом злочину;

-протоколом пред`явлення особи для пізнання за фотознімками від 01.10.2024 року та довідкою, згідно яких потерпіла ОСОБА_6 впізнала особу, яка вчинила правопорушення, а саме ОСОБА_4 ;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 01.10.2024 року за участі потерпілої ОСОБА_6 з додатком до нього у вигляді DVD-R диску, під час проведення якого остання підтвердили факт того, що ОСОБА_4 намагався заволодіти її майном.

-протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 за участю свідка ОСОБА_7 з додатком до нього у вигляді DVD-R диску, під час проведення якого останній підтвердив факт того, що ОСОБА_4 намагався заволодіти майном потерпілої;

-протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 від 03.10.2024 року з додатком до нього у вигляді DVD-R диску, під час проведення якого остання підтвердили факт того, що ОСОБА_4 намагався заволодіти майном потерпілої;

-протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.10.2024 року та довідками, згідно яких свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_7 впізнали особу, яка вчинила злочин, а саме який зображений на фотознімку під № 3 ( ОСОБА_4 );

-протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 01.10.2024 року, а саме ОСОБА_4 з додатком у вигляді DVD-диску.

-показами потерпілої ОСОБА_6 , наданими під час судового розгляду, яка підтвердила обставини зазначені в обвинувальному акті, а саме те, що ОСОБА_4 відкрито намагався заволодіти викраденим її майном;

-показами свідка ОСОБА_7 , наданими під час судового розгляду.

Отже, вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується показами свідків та доказами, що були предметом дослідження в судовому засіданні, які ретельно перевірені та оцінені судом, узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та взаємозв`язку для ухвалення цього процесуального рішення, які суд враховує та бере до уваги.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 354 від 09.10.2024 року ОСОБА_4 під час скоєння інкримінованих йому дій страждав на органічний розлад особистості внаслідок органічного ураження головного мозку з когнітивними порушеннями, МКХ-10 (F 07.80).

Також, як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта № 51 від 24.07.2025 року на даний час ОСОБА_4 виявляє ознаки органічного розладу особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного генезу з психоорганічним синдромом та інтелектуально-мнестичним зниженням, може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У період інкримінованих йому дій, ОСОБА_4 також виявляв ознаки органічного розладу особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного генезу з психоорганічним синдромом та інтелектуально-мнестичним зниженням. Наявні у ОСОБА_4 , порушення емоційно-вольовій та інтелектуально-мнестичних сферах мали значний вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття ним рішень, усвідомлення власного місця і ролі в цій ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому під час інкримінованих йому дій, ОСОБА_4 , не повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейськийс уд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскераде Кастропроти Португалії» від 09 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року - «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Отже, оцінивши кожний із перелічених вище доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні, суд приходить до висновку, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_4 .

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 3, ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчиненого в умовах воєнного стану.

При визначенні та призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Крім того, при призначенні покарання суд враховує дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Особа обвинуваченого ОСОБА_4 характеризується негативно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд приймає до уваги суспільну небезпеку, ступінь тяжкості та характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, а також враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, неодружений, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, характеризується негативно, перебуває на обліку в психіатричному диспансері, його стан здоров`я, визнання вини та відношення до вчиненого, поведінку після вчинення кримінального правопорушення, думку сторони, потерпілої, а також думку сторони захисту, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі, вважаючи, що саме ця міра покарання з урахуванням обставин даної справи буде достатньою для його виправлення та перевиховання і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Визначене обвинуваченому покарання на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності.

Приймаючи таке рішення, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004№ 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Разом з тим, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у п.18 справи «G.v.France», п. 39 «Halilovicv. Bosnia and Herzegovina», почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.

Відповідно до cт. 20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними.

Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Водночас необхідно враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст. 94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Наявність у обвинуваченого на час скоєння кримінального правопорушення та на час розгляду кримінального провадження ознак органічного розладу особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного генезу з психоорганічним синдромом та інтелектуально-мнестичним зниженням, що обмежує його здатність у повній мірі усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними, підпадає під дію ст. 20 КК України обмежена осудність.

Згідно з рекомендаціями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20, ч. 2 ст. 94 КК України).

Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

На підставі висновків судово-психіатричних експертиз суд вважає, що обвинувачений є обмежено осудним та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

Суд вважає, що призначення такого покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, ОСОБА_4 необхідно зарахувати строк її попереднього ув`язнення у період з 30.09.2024 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. При цьому, суд вважає доцільним до набрання вироком законної сили залишити без зміни запобіжний захід щодо ОСОБА_4 у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 349, 369-371, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши йому в термін відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 30.09.2024 року до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_4 зарахувати строк затримання та тримання під вартою із 23 год. 30 хв. 30 вересня 2024 року, з розрахунку один день позбавлення волі за один день утримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання 23 год. 30 хв. 30 вересня 2024 року.

На підставі ст. ст. 20, 93, 94 КК України застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у закладі охорони здоров?я за місцем відбування покарання.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 залишити тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до вступу вироку в законну силу.

Зняти арешт з тимчасово вилученого майна накладеного 03.10.2024 року слідчим суддею Обухівського районного суду Київської області.

Речові докази:

1) жіноча сумка чорного кольору в середині якої знаходиться: мобільний телефон марки IPhone Apple 13 синього кольору в фіолетовому чохлі, модель МLPF3HU/А із ІМЕІ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ; грошові кошти у кількості 3 шт. номіналом 20 грн (ЄВ2647447; АК0448563; АЛ1355146) та 1 шт. номіналом 50 грн (ЕД3454081); зв`язка ключів, поміщено до спеціального пакету НПУ WAR1555345 залишити ОСОБА_8

2) жіноча сумка чорного кольору марки «Fashion» в середині якої знаходиться: -мобільний телефон марки IPhone Apple 14 Pro, моделі MQ0N3LL/А із ІМЕІ НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , окуляри, свідоцтво про народження дитини на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поміщено до спеціального пакету НПУ SUD3105469 залишити ОСОБА_6

3) - мобільний телефон марки Самсунг, чорного та сірого кольорів, який поміщено до спеціального пакету НПУ ГСУ INZ 1056482- повернути ОСОБА_4

- предмет ззовні схожий на викрутку рукоятка, якої зеленого кольору, довжина 15 см. знищити

4) 4 диска DVD-R марки «Verbatium», із серійним номером МАР633ВЕ13035656 4, залишити у матеріалах кримінального провадження.

5) Змив з правої руки гр. ОСОБА_4 , Змив з лівої руки гр. ОСОБА_4 , Зріз з лівої руки гр. ОСОБА_4 , Зріз з правої руки гр. ОСОБА_4 знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1