Справа № 456/5294/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1115/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, раніше не судимого; обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України і призначено покарання:

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України - у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень;

- за ч. 4 ст. 358 КК України - у вигляді штрафу в розмірі в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим - штраф в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Вирішено питання речових доказів, арештованого майна та судових витрат.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 , достовірно знаючи порядок отримання посвідчення водія, згідно з «Положенням про порядок видачі посвідчення водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого Постановою КМУ від 18.10.1999 № 1919, нехтуючи цими правилами, літом 2000 року, перебуваючи в м. Коломия Івано-Франківської області (більш точної дати, часу та точного місця в ході судового розслідування не встановлено), домовився із невстановленою судовим розслідуванням особою про виготовлення та отримання надалі відомо для нього підробленого посвідчення водія на своє ім`я на категорії «АI», «А», «В», «СІ», «С, «ВЕ», «С1Е», «СЕ», при цьому достовірно знаючи, що дана особа сприяє у виготовленні та отриманні у невстановлений законодавством спосіб офіційних документів. Так, ОСОБА_7 влітку 2000 року перебуваючи у м. Коломия Івано-Франківської області (більш точної дати, часу та точного місця в ході досудового розслідування не встановлено), діючи як пособник, сприяючи встановленій досудовим розслідуванням особі у підробці офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, яке має право видавати чи посвідчувати такі документи, і яке надає права або звільняє від обов`язків, з метою його подальшого використання, замовив у даної особи підроблений офіційний документ - посвідчення водія на своє ім`я, при цьому надавши свої анкетні дані та фотографію. Надалі, ОСОБА_7 , приблизно через місяць з моменту замовлення виготовлення посвідчення водія у м. Коломия Івано-Франківської області більш точної дати, часу та точного місця в ході досудового розслідування не встановлено), отримав підроблене посвідчення водія на своє ім`я із серійним номером ІНА 023944 від 05.04.2000, за що оплатив грошові кошти в сумі 10 000 грн. готівкою, та яке згідно з висновком технічної експертизи документів не відповідає за своїми характеристиками аналогічним документам, які видаються/видавались уповноваженими органами України.

Крім цього, 21.09.2025 близько 18:30 години ОСОБА_7 , керував транспортним засобом марки «ЗАЗ» моделі «110217» синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 та перебуваючи на автодорозі в с.Станків Львівської області, на вимогу працівникам поліції відділу реагування патрульної поліції Стрийського РУП УНП України у Львівській області, які зупинили зазначений транспортний засіб у зв`язку із порушенням правил дорожнього руху, пред`явив посвідчення водія із серійним номером НОМЕР_2 видане 05.04.2000 на ім`я ОСОБА_7 , при цьому достовірно знаючи, що таке посвідчення підроблене, та яке згідно з висновком технічної експертизи документів не відповідає за своїми характеристиками аналогічним документам, які видаються/видавались уповноваженими органами України.

На вказаний вирок заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити оскаржений вирок. Вважати ОСОБА_7 звільненим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, у зв`язку із закінченням строків давності. Виключити з резолютивної частини вироку покликання на застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України та призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що з обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, що ОСОБА_7 влітку 2000 року, діючи як пособник, сприяв встановленій досудовим розслідуванням особі у підроблені офіційного документа, а саме замовив у даної особи посвідчення водія на своє ім`я, при цьому надавши свої анкетні дані та фотографію. Надалі, ОСОБА_7 приблизно через місяць з моменту замовлення виготовлення посвідчення водія отримав підроблене посвідчення водія на своє ім`я із серійним номером ІНА 023944 від 05.04.2000, за що оплатив грошові кошти в сумі 10 000 грн. Відтак, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, вчинене ОСОБА_7 влітку 2000 року.

Отже, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, є кримінальним проступком, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, відповідно диференційований строк давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України становить три роки, а загальний строк давності - 5 років. У вироку відсутні дані про судимості обвинуваченого, а відтак і про переривання строків давності відповідно до ч. З ст. 49 КК України, а також про ухилення обвинуваченого від досудового розслідування або суду, що могло б вплинути на зупинення строків давності згідно з ч. 2 ст. 49 КК України.

З огляду на викладене, диференційований строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення влітку 2000 року кримінального проступку, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України минув влітку 2003, а загальний строк - влітку 2005 року, а тому на момент ухвалення вироку особа, за наявності її згоди, підлягала звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а за відсутності такої - звільненню від покарання.

ОСОБА_7 право на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень кримінального та кримінального процесуального законів не роз`яснювалося, його позицію щодо можливості такого звільнення не з`ясовано. У разі відсутності згоди обвинуваченого на застосування звільнення, суд при винесені вироку мав прийняти рішення про звільнення ОСОБА_7 від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України згідно з положеннями ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судове засідання апеляційного суду не з`явився , про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявку не повідомив. Відтак, колегія судів постановила слухати справу за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст. 405 КПК України, проти чого не заперечив прокурор ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь головуючого, виступ прокурора ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, оглянувши матеріали кримінального провадження , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 не дотримано у повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 розглядалось судом першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки ОСОБА_7 визнав винуватість, відтак суд першої інстанції обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, за наведених у вироку суду обставин, та правильність кваліфікації його дій є вірним та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується і не може бути оскаржено.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом. Зокрема особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності, визначені ст. 49 КК України.

Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити від нього засудженого.

Ухвалюючи вирок, суд повинен, крім іншого, вирішити питання чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 368 КПК України). Якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 373 КПК України).

На переконання колегії суддів, зазначених вище вимог Закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального Закону суд першої інстанції не дотримався.

Так, згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, минуло три роки.

Згідно з ч. З ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років.

Висновки щодо застосування ст. 49 КК України, викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 02.02.2023 у справі №735/1121/20 та згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов`язковими для застосування. Відповідно до вказаного висновку, особа, котра ухилялася від досудового розслідування або суду, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованих строків, передбачених частиною першою статті 49 КК, подовжених на час ухилення. Встановлені частиною другою цієї статті загальні строки повинні застосовуватися лише в разі, якщо вони сплинули на час розгляду справи судом, тобто минуло більш як п`ять років з дня вчинення кримінального проступку і понад п`ятнадцять років з дня вчинення злочину. Таким чином, у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення. Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, передбачено покарання у виді штрафу до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк. Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, відноситься до кримінальних проступків. Відтак диференційований строк давності за вчинення цього кримінального проступку згідно із п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України становить 3 роки, а загальний строк давності - 5 років.

У матеріалах провадження відсутні дані про наявність у ОСОБА_7 судимості за вчинення нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років, яка б впливала на переривання строків давності.

Вчинене ОСОБА_7 21.09.2025 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, відноситься до кримінальних проступків та вчинене після закінчення строків давності, передбачених для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 358 КК України, відтак жодним чином не впливає на переривання строків давності.

З обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, що ОСОБА_7 влітку 2000 року, діючи як пособник, сприяв встановленій досудовим розслідуванням особі у підроблені офіційного документа, а саме замовив у даної особи посвідчення водія на своє ім`я, при цьому надавши свої анкетні дані та фотографію. Надалі, ОСОБА_7 приблизно через місяць з моменту замовлення виготовлення посвідчення водія отримав підроблене посвідчення водія на своє ім`я із серійним номером ІНА 023944 від 05.04.2000, за що оплатив грошові кошти в сумі 10 000 грн. Відтак, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, вчинене ОСОБА_7 влітку 2000 року.

Отже, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, є кримінальним проступком, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, відповідно диференційований строк давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України становить три роки, а загальний строк давності - 5 років. У вироку відсутні дані про судимості обвинуваченого, а відтак і про переривання строків давності відповідно до ч. З ст. 49 КК України, а також про ухилення обвинуваченого від досудового розслідування або суду, що могло б вплинути на зупинення строків давності згідно з ч. 2 ст. 49 КК України.

З огляду на викладене, диференційований строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення влітку 2000 року кримінального проступку, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України минув влітку 2003, а загальний строк - влітку 2005 року, а тому на момент ухвалення вироку особа, за наявності її згоди, підлягала звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а за відсутності такої - звільненню від покарання.

Окрім цього, у постанові від 06.12.2021 (справа №521/8873/18) об`єднаною палатою Верховного Суду сформульовано правовий висновок, відповідно до якого за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. З ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. З ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення. Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягнуло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

ОСОБА_7 право на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень кримінального та кримінального процесуального законів не роз`яснювалося, його позицію щодо можливості такого звільнення не з`ясовано. У разі відсутності згоди обвинуваченого на застосування звільнення, суд при винесені вироку мав прийняти рішення про звільнення ОСОБА_7 від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України згідно з положеннями ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вказаних вище вимог закону суд першої інстанції не дотримався, належним чином не перевірив наявність підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності чи покарання у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок чого допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, застосував норми закону України про кримінальну відповідальність, які не підлягали застосуванню, та не застосував ті, які підлягали застосуванню.

У відповідності вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 слід задоволити. Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.11.2025 стосовно ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України змінити в частині призначеного покарання. Вважати ОСОБА_7 звільненим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, у зв`язку із закінченням строків давності. Виключити з резолютивної частини вироку покликання на застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України та призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. У решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задоволити.

Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.11.2025 стосовно ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 звільненим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з резолютивної частини вироку покликання на застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України та призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4