Дата документу 11.11.2025 Справа № 332/2730/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/864/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/2730/25Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.263 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 30 червня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Павлівське Вільнянського району Запорізької області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_8 в порушення вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року та Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів» (затвердженої наказом МВС від 21 серпня 1998 року №622), без передбаченого законом дозволу на початку червня 2024 року, більш точні дата, час та місце не встановлені, через невстановлений Інтернет-магазин придбав кастет, який належить до категорії холодної зброї ударно-дробильної дії, виготовлений промисловим способом, та телескопічний кийок, який належить до категорії холодної зброї ударно-дробильної дії, виготовлений промисловим способом.

У подальшому ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом та усвідомлюючи, то дані предмети являються холодною зброєю, а як наслідок розуміючи неправомірність своїх дій, вищевказані кастет та телескопічний кийок почав носити при собі без передбаченого законом дозволу, а саме перевозити у належному йому автомобілі марки «BMW», моделі «530D», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », у безпосередній близькості від себе у ніші дверей з боку водія ліворуч від водійського сидіння.

05 травня 2025 року, приблизно о 10 годині 45 хвилин, на території БП-3-13 за адресою: м.Запоріжжя, вул.Скворцова, буд.1, співробітниками Управління патрульної поліції в Запорізькій області ДПП НПУ (далі: УПП в Запорізькій області ДПП НПУ) на підставі ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» був зупинений транспортний засіб марки «BMW», «530D», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », у кузові сірого кольору, під керуванням ОСОБА_8 .

Оскільки водійські двері вищевказаного транспортного засобу були відкриті, то під час проведення його візуального огляду відповідно до ст.34 Закону України «Про Національну поліцію» співробітниками УПП в Запорізькій області ДПП НПУ у ніші передніх дверей з боку водія був виявлений металевий предмет, зовні схожий на металевий кастет та металевий предмет, зовні схожий на телескопічну дубинку.

У подальшому, 05 травня 2025 року у період з 11 години 10 хвилин до 11 години 20 хвилин, під час проведення огляду місця події на території БП-3-13 за адресою: м.Запоріжжя, вул.Скворцова, буд.1, у ОСОБА_8 було вилучено предмет, зовні схожий на кастет, який є холодною зброєю ударно-дробильної дії, виготовлений промисловим способом, та предмет, зовні схожий на телескопічну дубинку, який є холодною зброєю ударно-дробильної дії, відноситься до телескопічних кийків, виготовлених промисловим способом, які останній без передбаченого законом дозволу носив при собі.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.263 КК як носіння кастету чи іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу. Йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід, скасування арешту майна, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин. Зазначив, що він самостійно представляв свої інтереси на досудовому розслідуванні і наслідки підписаної заяви про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні йому ніхто не роз`яснював. Вказав, що визнав свою вину у скоєному правопорушенні, бо є юридично необізнаним про відсутність наразі закону, який би передбачав отримання дозволу на носіння холодної зброї. Держава не вправі застосовувати до особи процесуальний примус у вигляді кримінальної відповідальності за відсутність дозволу, передбаченого законом, поки немає закону, який передбачає отримання цього дозволу. В обвинувальному акті не зазначено на підставі якого закону він мав отримати дозвіл для носіння холодної зброї. Наявність підзаконних актів не може свідчити про існування закону, яким передбачено порядок носіння холодної зброї як такого. Висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні передбаченого ч.2 ст.263 КК злочину зроблено на підставі його показань. Ухвалюючи вирок, місцевий суд в частині призначеного покарання не врахував, що він визнав вину, висловлював щирий жаль у скоєному, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, офіційно працевлаштований. Суд фактично призначив майже максимальне покарання в межах санкції статті, що не відповідає вимогам чинного законодавства та особі обвинуваченого.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 прокурор просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка висловила заперечення проти скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що йому не були роз`яснені наслідки проведення судового розгляду у спрощеному провадженні, спростовуються наявною в матеріалах кримінального провадження власноруч підписаною ОСОБА_8 заявою, зі змісту якої вбачається, що обвинуваченому роз`яснені та зрозумілі його процесуальні права та зміст положень ст.63 Конституції України та ст.349 КПК. В судовому засіданні обвинувачений також підтвердив, що йому зрозумілі його права та обов`язки, на додатковому їх роз`ясненні не наполягав, проти розгляду провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК, тобто у спрощеному порядку не заперечував, що підтверджується аудіо- та відеофіксацією судового засідання.

Надаючи відповідь на доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність наразі закону, який би передбачав отримання дозволу на носіння холодної зброї, що в свою чергу унеможливлює притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.263 КК, колегія суддів виходила з наступного.

Так, об`єктивну сторону передбаченого ч.2 ст.263 КК кримінального правопорушення утворює носіння, виготовлення, ремонт або збут кинджалів, фінських ножів, кастетів чи іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу. Конструкція наведеної правової норми є бланкетною, тобто містить відсилання до спеціального закону, яким установлено одержання дозволу на зазначені вище дії.

Поняття «закон» на нормативному рівні не визначено. У теорії права існують два основних підходи до визначення цього терміна, що ґрунтуються на широкому та вузькому розумінні його змісту.

У вузькому значенні законом є письмовий нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України або всеукраїнським референдумом, підписаний та оприлюднений у порядку, встановленому Конституцією України та Законом України «Про регламент Верховної Ради України».

У широкому значенні поняття «закон» охоплює все законодавство і включає як закони у вузькому розумінні, так і підзаконні нормативно-правові акти, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств та інших органів виконавчої влади тощо.

У КК термін «закон» використовується як у широкому, так і у вузькому значенні.

Якщо в КК поняття «закон» вжито у вузькому розумінні, нормативно-правовий акт конкретизується обов`язково, зазначається назва закону або ж за словом «закон» слідує слово «України».

Коли ж у тексті КК слово «закон» вживається лише як узагальнююче поняття, воно використовується у широкому значенні, тобто може охоплювати як власне закони, так і інші акти чинного законодавства.

У такому значенні слово «закон» вжито у статті 263 КК. У розумінні цієї статті «передбаченим законом дозволом» на поводження зі зброєю варто вважати дозвіл, що може бути встановлений будь-яким нормативно-правовим актом, у тому числі підзаконним.

Порядок поводження зі зброєю, в тому числі підстави і процедуру одержання спеціальних дозволів на її придбання, носіння і зберігання, на даний час установлено Положенням про дозвільну систему, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, з наступними змінами (далі Положення), та Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року №622 (далі Інструкція).

Зазначені Положення та Інструкція, зміст яких не суперечить Конституції України та іншим нормативно-правовим актам вищого рівня, у контексті застосування статті 263 КК охоплюються поняттям «закон».

Зміст і призначення закріпленої у статті 263 КК кримінально-правової заборони полягає насамперед у захисті суспільства й держави від найтяжчих насильницьких злочинів, умови для вчинення яких створює неконтрольований обіг зброї. Такі злочинні діяння є особливо небезпечними, адже ставлять під загрозу життя і здоров`я невизначеного кола осіб. Натомість згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей. З огляду на викладене, поводження з холодною зброєю як предметом, пов`язаним із підвищеними ризиками, вимагає державного регулювання у спеціальнодозвільний спосіб.

Водночас закону у вузькому розумінні, який би регулював питання, пов`язані з обігом зброї, в Україні станом на сьогодні не прийнято. За таких обставин критерієм законності/незаконності поводження із зазначеними предметами є дотримання/недотримання вимог, установлених Інструкцією та Положенням.

За умови ж застосування вузького підходу до розуміння поняття «закон» у статті 263 КК всі дозволи на зброю, що були видані і видаються на підставі Інструкції та Положення, не вважатимуться передбаченими законом, а всі без винятку дії щодо зброї, в тому числі санкціоновані відповідними дозволами, набудуть протиправного характеру. Або ж межу між законним і незаконним поводженням із цими предметами буде втрачено, абсолютно весь обіг зброї, здійснюваний до прийняття спеціального закону як акта парламенту, опиниться поза сферою юридичного регулювання і фактично стане вседозволеним, що є несумісним із верховенством права й іншими принципами правової держави.

З огляду на викладене, з урахуванням суспільно-політичної обстановки в Україні, вільний обіг зброї може унеможливити належне виконання державою свого міжнародного зобов`язання щодо захисту права людини на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим відсутність закону як акта парламенту, що визначав би порядок поводження зі зброєю, не означає правомірності такого поводження. За наведених обставин притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 263 КК не призведе до погіршення правового становища осіб, котрі не мали жодного дозволу на зброю (ні встановленого законом у вузькому розумінні, ні передбаченого підзаконним нормативно-правовим актом), порівняно із ситуацією, якби такий дозвіл вимагався джерелом права вищого рівня законом.

Зміст бланкетної диспозиції статті 263 КК полягає у встановленні переліку дій щодо зброї, які за умови відсутності передбаченого законом дозволу визнаються злочинами. Вимоги Інструкції та Положення доповнюють зазначену кримінально-правову заборону детальною регламентацією підстав і процедури одержання дозволу, тобто встановлюють спеціальні критерії його законності. Таким чином, зазначені підзаконні нормативно-правові акти конкретизують зміст відповідних положень КК, проте не підміняють їх як підставу кримінальної відповідальності.

Норми Інструкції та Положення, оприлюднених в установленому законом порядку, чітко визначають умови, за яких придбання, зберігання, носіння та інші дії щодо зброї санкціонуються державою і таким чином набувають правомірного характеру. З положень частини 2 статті 263 КК особа має можливість з достатньою точністю наперед передбачити, що за відсутності дозволу наведені дії становитимуть злочин і спричинять передбачені цим Кодексом правові наслідки.

З огляду на викладене, зміст диспозиції статті 263 КК узгоджується з такими критеріями якості закону, як доступність і передбачуваність.

Такі висновки апеляційного суду кореспондується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (ЄУН 288/1158/16-к, провадження №13-28кс19) та Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 липня 2024 року (ЄУН 931/530/20, провадження №51-6842км23).

Враховуючи вищенаведене, районний суд дійшов умотивованого висновку про те, що своїми умисними протиправними діями, які виразилися в носінні кастету чи іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_8 вчинив передбачене ч.2 ст.263 КК кримінальне правопорушення і його дії вірно кваліфіковані за вказаною нормою кримінального закону.

Разом з тим доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про несправедливість призначеного судом покарання (суд фактично призначив майже максимальне покарання в межах санкції статті), яке не відповідає вимогам законодавства та особі обвинуваченого, є слушними.

Так, положеннями ч.2 ст.50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

На переконання колегії суддів, у цій справі без достатньої оцінки суду першої інстанції залишилися обставини, які хоча і були відображені в оскаржуваному вироку, проте фактично були враховані не в повній мірі при вирішенні питання щодо міри покарання, яке повинен понести обвинувачений за скоєне.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив один епізод кримінального правопорушення, яке відповідно до ч.4 ст.12 КК віднесено до нетяжких злочинів. В результаті протиправних дій обвинуваченого будь-яких тяжких або негативних наслідків для інших осіб не настало.

Обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини, щиро покаявся у скоєному.

Крім того, встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, має місце реєстрації та постійне місце проживання, одружений, офіційно працевлаштований, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Жодних обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у даному кримінальному провадженні не встановлено.

Зазначені обставини у їх сукупності, на переконання колегії суддів, свідчать про наявність підстав для можливості призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, про що просив обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, проте у розмірі, наближеному до мінімального, встановленого санкцією ч.2 ст.263 КК.

На переконання колегії суддів, таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, буде законним та справедливим, сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Положення ч.2 ст.409 КПК передбачають, що підставою для зміни вироку суду першої інстанції є також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 30 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання і звільнення від його відбування змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.263 КК України у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4