КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 05 листопада 2025 року клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, яке було вилучено 20.12.2024 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , що за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0002305 від 14.12.2023, а саме: мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 12 Pro Max» ІМЕІ НОМЕР_1 , мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 7 Plus» ІМЕІ НОМЕР_2 , ноутбук марки «Apple» моделі «Macbook Pro» s/n C02P41CFG3QH, ноутбук марки «HP» моделі «Envy» s/n 5CD2013H28, які на праві власності належить ОСОБА_5 , заборонивши володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном у будь-який спосіб.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник власника майна ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначила, що фактично слідчим суддею 25 серпня 2025 року не проголошено резолютивну частину ухвали, повний текст оскаржуваного рішення отримано 08 вересня 2025 року, апеляційну скаргу направлено, через систему «Електронний суд» 12 вересня 2025 року. З цих підстав, просила поновити строк на апеляційне оскарження.

Апелянт зазначає, що клопотання подано із порушенням строків, передбачених ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки обшук проведено 19 грудня 2024 року, а клопотання подано 13 серпня 2025 року.

Вважає, що клопотання прокурора обмежується формальним посиланням на те, що вилучене майно має доказове значення, без наведення належних фактів чи матеріалів, які підтверджують наявність у ньому ознак речових доказів.

Також, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про проведення належного огляду вилучених пристроїв, який би засвідчував наявність даних, що мають значення для справи.

Посилається на допущені порушення під час проведення обшуку, зокрема фіксації процесуальної дії.

Зауважує, що станом на дату подання апеляційної скарги ОСОБА_5 не має процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення, а відповідно до ч. 3 цієї ж статті, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Із матеріалів судової справи вбачається, що відповідно до журналу судового засідання, учасники на проголошення ухвали слідчого судді не з`явились, фіксація судового засідання не здійснювалась, а слідчим суддею долучено повний текст оскаржуваної ухвали (а.с.139-143, т.1). У матеріалах справи наявна розписка про отримання копії ухвали адвокатом ОСОБА_6 08 вересня 2025 року (а.с. 145, т.1) , апеляційну скаргу направлено через систему «Електронний суд» 12 вересня 2025 року. З наведених підстав, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження дотримано.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуальним керівництвом Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 14 грудня 2023 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0002305, за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 321-1, ч. 1 ст. 111-2, ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ТОВ «Матеріа Медика-Україна» () діючи умисно за попередньою змовою групою осіб із посадовими особами російського підприємства ООО НВФ «Матеріа Медика Холдинг» (російська федерація), а також пов`язаними іноземними компаніями, налагодили та реалізували протиправний механізм провадження господарської діяльності, що забезпечує фінансову вигоду підприємству держави-агресора від реалізації лікарських засобів на території України.

Для приховування справжнього російського походження продукції, учасники схеми залучили підконтрольну іноземну компанію UAB «Santonika» (Литовська Республіка), що виконувала функції проміжного виробника - здійснювала дозування та змішування компонентів, блістерування, пакування та маркування лікарських засобів. Цей етап створював видимість європейського походження товару та дозволяв уникнути прямої ідентифікації продукції як російської при ввезенні на територію України.

У подальшому такі лікарські засоби імпортувались до України, де ТОВ «Матеріа Медика-Україна» через мережу дистриб`юторів здійснювала їх реалізацію.

Загальний обсяг реалізованих у такий спосіб лікарських засобів з початку військової агресії рф складає понад 540 млн. грн.

Отримані від продажу кошти розподілялися між учасниками схеми, а значна частина поверталася до підприємства ООО НВФ «Матеріа Медика Холдинг», тим самим забезпечуючи стабільне фінансування комерційної діяльності підприємства держави-агресора.

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Матеріа Медика-Україна» №2 від 08.06.2016 року та наказом №35-к від 08.06.2016 директором товариства призначено ОСОБА_5

20 грудня 2024 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільні телефони та ноутбуки.

24 грудня 2024 року постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_8 вилучені під час обшуку мобільні телефони та ноутбуки визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

13 серпня 2025 року прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, яке вилучено під час проведення обшуку, за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року клопотання прокурора задоволено.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.132,167,170,171,172,173 КПК Україниі бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Чинний кримінальний процесуальний закон покладає на орган досудового розслідування обов`язок вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 170 КПК України), який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення права відчуження, розпорядження та/або користування майном, у тому числі для можливої конфіскації майна.

Згідно з вимогами п.п. 1, 3 ч. 2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

У випадку, передбаченому пунктом 3 частиною другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених в тому числі й п.п. 1, 3 ч. 2 ст.170 КПК України; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0002305, про накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні прокурора, слідчий суддя дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, що з метою збереження речових доказів, а також з метою забезпечення конфіскації майна, вбачається наявність правових підстав для його арешту.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 19 серпня 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.

З матеріалів судового провадження, вбачається, що зазначені обставини підозри ОСОБА_5 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_5 до скоєного кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.

Доводи сторони захисту про пропущення прокурором строку, передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року, слідчим суддею надано дозвіл на вилучення комп`ютерної техніки та мобільних телефонів. Відтак, майно не є тимчасово вилученим, а отже положення ч. 5 ст. 171 КПК України не застосовуються.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, при розгляді клопотання про арешт майна слідчий суддя дотримався вимог статей 132,170,172,173 КПК України, перевірено при цьому наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, наявність ризиків та доведеність обставин, передбачених ст.ст. 132, 170 КПК України. Слідчим суддею при вирішенні питання про арешт майна дотримано вимоги ст. 173 КПК України.

Доводи адвоката ОСОБА_6 щодо відсутності у ОСОБА_5 статусу підозрюваного спростовуються поясненнями прокурора, який зазначив, що повідомлення про підозру складене 19 серпня 2025 року. Оскільки, підозрюваний перебуває за межами території України, його оголошено у розшук, а зазначене повідомлення про підозру вручено у встановленому КПК України порядку дружині ОСОБА_5 .

Інші доводи на які посилається апелянт також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховано ним при прийнятті рішення.

Доводи апелянта в їх сукупності, не є підставами для скасування ухвали слідчого судді, оскільки, відповідно до вимог ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , - задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_5 - адвокату ОСОБА_6 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 757/38230/25-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_12

Справа № 11сс/824/7467/2025 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК