Справа № 576/2524/25
Провадження № 1-кп/576/358/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 , її захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глухів у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000233 від 21.08.2025 р., про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, -

встановив:

25.09.2025 р. до суду надійшов обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України разом з угодою про визнання винуватості, яка укладена між прокурором та обвинуваченою 18.09.2025 р.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості, а у разі відмови призначити кримінальне провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акту.

Обвинувачена та її захисник у підготовчому засіданні просили затвердити угоду про визнання винуватості.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали обвинувального акту з додатками, дійшов до наступних висновків.

У відповідності з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення прокурору обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою.

Дослідивши зміст обвинувального акту, суд приходить до висновку, що він підлягає поверненню прокурору, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 291 КПК України обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним і конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення.

Пред`явлення ж неконкретного обвинувачення, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке обмежує особу у здійсненні його права на захист і безумовно тягне за собою порушення гарантованого ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Верховний Суд у своїй постанові від 26.03.2019 р. по справі № 686/18210/15-к, зазначив, що для забезпечення права на ефективний захист в формулюванні обвинувачення мають бути зазначені ті обставини і з такою деталізацією, які необхідні й достатні для того, аби дозволити обвинуваченому ефективно захищатися від нього.

У постанові від 21.03.2019 р. по справі № 753/11543/17-к, Верховний Суд вказав, що чітке відображення фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема, із обов`язковим зазначенням усіх ознак об`єктивної сторони злочину, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками, має суттєве значення для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, для реалізації права на захист та вирішення інших питань.

Виходячи із приведених вище норм кримінального процесуального законодавства та правових позицій Верховного Суду, обвинувачення в обвинувальному акті повинно бути чітко сформульованим, а також конкретним. Це означає, що в ньому мають бути вказані всі обов`язкові елементи, які дозволяють встановити обставини вчинення кримінального правопорушення, а також опис складу кримінального правопорушення.

Із матеріалів справи вбачається, що прокурором затверджено обвинувальний акт, згідно з яким ОСОБА_4 обвинувачується у заздалегідь не обіцяному приховуванні особливо тяжкого злочину, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України.

У тексті обвинувального акта про обвинувачення ОСОБА_4 зазначено лише те, що вона нібито знала про злочинну співпрацю іншої особи з представниками спеціальних служб рф; записала номер у додатку WhatsApp для цієї особи і пізніше отримала повідомлення для нього, яке вона у подальшому видалила. Ці дії розцінені прокурором як приховування особливо тяжкого злочину.

Разом із тим, у фабулі обвинувачення щодо ОСОБА_4 не зазначено, який саме злочин вона нібито приховувала, за якою статтею КК України він кваліфікований, відсутній опис цього злочину.

У тексті обвинувального акта міститься лише загальне формулювання про те, що «особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, співпрацювала з представником спеціальних служб російської федерації, виконувала його завдання з метою проведення підривної діяльності проти України».

Однак таке формулювання не дозволяє встановити: яку саме суспільно небезпечну дію або бездіяльність учинила ця особа; чи утворює така дія склад злочину, передбаченого КК України; чи є цей злочин особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України; чи могла ОСОБА_4 усвідомлювати факт його вчинення та тяжкість, тощо.

Без визначення конкретного злочину, що приховувався, відсутній предмет приховування, а отже, неможливо встановити об`єктивну сторону інкримінованого діяння.

Також у обвинувальному акті не зазначені й конкретні способи приховування, зокрема не зазначено, що саме ОСОБА_4 приховувала осіб, сліди, засоби чи іншу інформацію.

Таким чином, фактична сторона інкримінованого злочину викладена абстрактно, без необхідних ознак, що унеможливлює встановлення наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, а обвинувачена у свою чергу позбавлена реальної можливості зрозуміти, який саме злочин їй інкримінують як предмет приховування; визначити, які докази спростовують це твердження; обрати лінію захисту, спрямовану на спростування складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України.

За таких обставин, формулювання обвинувачення та виклад фактичних обставин кримінального правопорушення по даному провадженню є неконкретним та суперечливим і порушує право обвинуваченої на захист, оскільки вона має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення її обвинувачують та захищатися від конкретного обвинувачення.

При цьому, суд звертає увагу, що виявлені суперечності щодо пред`явленого обвинувачення не можна усунути в судовому засіданні шляхом його зміни під час розгляду справи по суті, оскільки мова йде про пред`явлення прокурором саме неконкретного обвинувачення, чим фактично порушені права ОСОБА_4 на захист від обвинувачення, а не про усунення неточності чи протиріччя пред`явленого обвинувачення.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України, суд відмовляє у затвердженні угоди, якщо: вона не відповідає вимогам закону, або її затвердження суперечить інтересам суспільства, або умови угоди не можуть бути виконані.

Оскільки угода ґрунтується на обвинувальному акті, який не містить конкретного опису інкримінованого злочину, суд позбавлений можливості перевірити чи дійсно дії ОСОБА_4 містять склад кримінального правопорушення; чи усвідомлює обвинувачена зміст пред`явленого їй обвинувачення і фактичні обставини, які вона визнає; чи може така угода взагалі бути предметом судового розгляду.

Таким чином, затвердження угоди на підставі неконкретного, юридично невизначеного обвинувачення порушувало б права обвинуваченої на захист та суперечило б вимогам законності і обґрунтованості судового рішення.

У зв`язку з цим, суд відмовляє у затвердженні угоди про визнання винуватості та повертає обвинувальний акт прокурору для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 291, п. 3 ч. 3 ст. 314, ст. 369, ч. 7 ст. 474 КПК України, суд, -

постановив:

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної 18.09.2025 р. між прокурором та обвинуваченою.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000233 від 21.08.2025 р., про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд Сумської області протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1