Справа № 130/1919/25
Провадження №11-кп/801/1175/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

обвинуваченого ОСОБА_6 у режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року,

якою частково задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жмеринка Вінницької області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

У провадженні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження №0000247, внесене до ЄРДР 08.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження терміну дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів з огляду на продовження існування ризиків, які існували при обранні цього запобіжного заходу, і які не зникли, а саме можливість переховування від суду, здійснення незаконного тиску на потерпілого та свідків, вчинення інших злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора. Подав клопотання про зміну йому запобіжного заходу на більш м`який. А у разі такої неможливості - зменшити розмір застави до мінімально передбаченого законом. Пояснював, що його мати інвалід 2 групи, а сестра онкохвора, вони потребують опіки і догляду.

Захисник ОСОБА_7 підтримав позицію свого підзахисного. Пояснював, що прокурором не доведено існування ризиків, які в свій час були підставою для взяття обвинуваченого під варту. Просив змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. У разі неможливості просив зменшити розмір застави до двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Потерпілий ОСОБА_8 категорично заперечував щодо задоволення клопотання обвинуваченого, клопотання прокурора підтримав. Пояснив, що обвинувачений не надав документів про те, що являється опікуном матері і сестри. Просив продовжити тримання під вартою обвинуваченому.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року - задоволено частково клопотання прокурора та обвинуваченого. Продовжено запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України, на 60 (шістдесят) днів з 10 листопада 2025 року по 8 січня 2026 року включно. Зменшено розмір застави, визначений ухвалою слідчого судді від 10 червня 2025 року, який становив 151 400 грн. Визначено розмір застави у розмірі сорок прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 121 120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) грн.

Суд вважав, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід продовжити обвинуваченому на 60 днів з огляду на тяжкість вчиненого злочину та заявлених при обранні запобіжного заходу ризиків, зокрема, запобігання можливості вчиняти незаконний тиск на потерпілого та свідків, які не допитані, переховуватись від суду за наявності тяжкості потенційного кримінального покарання у разі визнання його винуватості в рамках цього судового провадження, перешкоджання проведенню судового розгляду у розумні строки, а також запобігання спробам вчинення ним іншого кримінального правопорушення за ознак стійкої схильності до вчинення умисних протиправних дій, які не зменшилися і не зникли, а також враховуючи, що він раніше судимий за вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, а також ухилився від покарання у виді обмеження волі, обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, - тому всі ці обставини виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого.

Разом з цим, суд також вважав, що розмір застави, визначений ухвалою слідчого судді від 10 червня 2025 року, можливо зменшити до сорока прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 121 120 грн, з урахуванням тяжкості злочину, майнових та сімейних обставин обвинуваченого, його особи, а також ризиків, пов`язаних із можливим перешкоджанням розслідуванню. Такий розмір застави, на думку суду, не є непомірним, та водночас здатен виконувати роль стримуючого фактору для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого і в подальшому.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.11.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт або ж зменшити розмір застави з 40 до 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Також просить визнати, що оголошена йому підозра не відповідає фактичним обставинам справи у зв`язку з тим, що покази свідків та матеріали провадження свідчать про відсутність умислу на вчинення кримінального правопорушення. Зобов`язати прокурора обґрунтовувати кожен ризик конкретними фактами з матеріалів справи, а у разі наявності нових доказів, які спростовують підозру або зменшують її обґрунтованість подавати окрему пропозицію або розглянути питання про закриття кримінального провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що прокурором не обґрунтовано належним чином жоден із ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та не долучено доказів, які б підтверджували їх наявність.

Зазначає про те, що покази свідків спростовують у нього наявність умислу на вчинення кримінального правопорушення, посилається на наявність суперечностей у показах свідків та потерпілого.

Вважає, що суд не надав належної оцінки можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити, не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги у відсутність захисника та прокурора, які належним чином повідомленні про апеляційний розгляд.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, оглянувши матеріали судового провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Аналіз матеріалів судового провадження свідчить про те, що на розгляді у Жмеринському міськрайонному суді Вінницької області знаходиться кримінальне провадження №0000247, внесене до ЄРДР 08.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Апеляційним судом установлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відповідає вимогам ст. 199 КПК України, містить у собі короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 та його правову кваліфікацію; виклад обставин, що дають підстави обвинувачувати останнього у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; посилання на ризики, передбачені ст. 177 цього Кодексу, та обґрунтування того, що такі продовжують існувати та не зменшилися; обґрунтування неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Апеляційний суд вважає, що, розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Ухвалене рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винним, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення та впливати на свідків, потерпілого.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень та впливу на свідків, потерпілого, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу стосовно обвинуваченого та дають можливість дійти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції на законних підставах зменшив розмір застави, який відповідає положенням п.2 ч.5 ст.182 КПК України, та буде з одного боку утримувати обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не перетворить обраний йому запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, у тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні в справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, у якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, у тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , на відміну від доводів його апеляційної скарги вказують на те, що обвинувачений є особою, схильною до вчинення кримінальних правопорушень, оскільки раніше судимий за вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, а також ухилився від покарання у виді обмеження волі, що свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив.

На думку апеляційного суду, вказані обставини дають достатні підстави припускати, що обвинувачений може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Окрім того, ризик переховування обвинуваченого від суду об`єктивно збільшується з урахуванням ведення в Україні воєнного стану, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`якого запобіжного заходу.

Оскільки обвинувачений, раніше судимий, офіційно не працевлаштований, тобто не має постійного прибутку та стабільного джерела доходу, тому має місце ризик того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може вдатися до спроб вчинення інших злочинів з корисливих мотивів.

Також апеляційний суд ураховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілого та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на потерпілого та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом.

При цьому з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням висунутого обвинувачення, характеру інкримінованих обвинуваченому дій, обставин, наведених прокурором на підтвердження наявності вказаного ризику та не спростованих стороною захисту у будь-який спосіб, стадію судового провадження, а саме, те, що потерпілий та усі свідки ще не допитані, що знайшло своє відображення і в оскаржуваній ухвалі, на переконання колегії суддів, на даному етапі судового провадження ризик впливу на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

На думку апеляційного суду, установлена в ухвалі суду першої інстанції наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ризики, наведені прокурором, формальні, апеляційний суд не бере до уваги, тому, що обвинувачений саме тому і не переховувався, оскільки перебував під вартою, а при зміні запобіжного заходу обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання судом винним у вчиненні інкримінованого злочину, зможе переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілого, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Зрештою, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками звільнення обвинуваченого з-під варти та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Крім того, згода обвинуваченого на залишення йому певної форми домашнього арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні, а тому доводи про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, свідчать про необґрунтованість вимог апеляційної скарги про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, оскільки обрання чи зміна будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення обвинуваченого з-під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 щодо зменшення розміру застави, який на його думку є завищеним та непомірним, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалюючи рішення про зменшення розміру застави, суд першої інстанції урахував, що достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків буде застава у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120 гривень з визначенням обов`язків відповідно до ст.194 КПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розмір застави, згідно з вимогами ч. 4 ст. 182 КПК України, практики Європейського суду з прав людини, повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатися.

Тому зменшення застави до 20 розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб у даному випадку буде нівелювати інститут застави, як альтернативний вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Що стосується вимог та доводів апеляційної скарги про визнання оголошеної підозри такою, яка не відповідає фактичним обставинам справи, у зв`язку з тим, що покази свідків та матеріали провадження свідчать про відсутність умислу на вчинення кримінального правопорушення, то апеляційний суд зауважує наступне.

З апеляційної скарги обвинуваченого слідує, що він фактично оскаржує обґрунтованість обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Разом з тим, питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, тобто прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта щодо ОСОБА_6 за інкримінованим йому обвинуваченням та ухвалено рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України.

Відтак ОСОБА_6 набув процесуального статусу обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, а тому обґрунтованість висунутого обвинувачення та його кваліфікація перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів під час розгляду кримінального провадження по суті.

Доводи обвинуваченого про незаконність продовження застосування запобіжного заходу через ненадання оцінки показам свідків, які спростовують наявність у обвинуваченого умислу на вчинення злочину та неузгодженість цих показів із показами потерпілого, є безпідставними, оскільки встановлення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення є завданням подальшого провадження у справі, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

При цьому обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, і може бути вирішене під час ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, урахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та ухвалив судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Відтак істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, не встановлено, а тому апеляційні вимоги сторони захисту задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, у тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Ураховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 422, 422-1 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4