Справа №949/548/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000001 від 01 січня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , неодруженого, майстра на лісозаготівельних роботах Лісівського лісництва "Дубровицьке ЛГ", освіти середньої спеціальної, раніше не судимого, громадянина України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , неодруженого, освіти середньої, непрацючого, раніше не судимого, громадянина України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и в:

Згідно обвинувального акту, 01 січня 2025 року, близько 03.00 години, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 із ОСОБА_5 знаходились за місцем проживання останнього, в будинку АДРЕСА_2 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_7 , без попередньої змови з ОСОБА_5 у нього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Реалізуючи свій прямий умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , без попередньої змови з ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, правою ногою наніс ОСОБА_7 , який сидів на дивані, один удар в область правого вуха.

У подальшому, у ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_7 , без попередньої змови з ОСОБА_4 , виник словесний конфлікт в ході якого у нього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Реалізуючи свій прямий умисел ОСОБА_5 , без попередньої змови з ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання правою рукою стиснутою в кулак, наніс ОСОБА_7 один удар в область обличчя. Після того, як останній впав на стіл, ОСОБА_5 схватив його рукою за горло та притиснув до поверхні стола.

Далі, коли учасники конфлікту вийшли на подвір`я господарства даного будинку, ОСОБА_4 , після того, як ОСОБА_7 розпилив йому в очі газ з перцевого балончика, штовхнув останнього і він впав на землю. Тоді ОСОБА_4 підійшов до нього і завдав не менше двох ударів правою ногою в область обличчя. В подальшому, ОСОБА_8 взяв обома руками ОСОБА_7 за одяг та притиснув до фасаду будинку і схвативши лівою рукою за горло останнього, завдав йому один удар правою рукою стиснутою в кулак в область обличчя. В результаті неправомірних дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді: синця ділянки чола зліва, забою перенісся, синця перенісся, із синцями-напливниками орбітально-підорбітальних ділянок, із субкон`юктивальним крововиливом у межі зовнішнього кута правого ока, уламкового «перелому носових кісток з деформацією контуру носа з ознаками правобічного верхньощелепного синуситу з реактивними змінами носової порожнини та сину ситів з «Concha bullosa» (кохнабульозом) обох середніх носових раковин», синця лобово-скроневої ділянки з права, синця правої вушно-завушної ділянки, синця середньо-нижньої частини правої бічної поверхні шиї, які в своїй сукупності (комплексі), згідно з висновком судово-медичної експертизи №40 від 13 січня 2025 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Будучи допитаними в ході судового розгляду, обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вину у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення визнали повністю, та пояснили, що дійсно за вказаних обставин в ході раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_7 , нанесли йому тілесні ушкодженні про які зазначено в обвинувальному акті. Зазначили, що шкодують про вчинене та просять суд їх суворо не карати, запевняючи, що такого більше не повториться.

Потерпілий ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд кримінального провадження без його участі та урахувати подану ним позовну заяву.

Прокурор ОСОБА_3 , у судовому засіданні заявив клопотання, в якому просить розглянути кримінальне провадження не досліджуючи докази щодо тих обставин, які не оспорюються, оскільки обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнають повністю.

Просив визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України та призначити обвинуваченим покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Отже, оскільки обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повністю визнали себе винними, тому, за згодою сторін, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі, як покази свідків та інші докази, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачені правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності позиції, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються, учасникам судового провадження було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Таким чином, суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинувачених, потерпілого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинувачених.

Враховуючи викладене, судом зроблено висновок про те, що вину обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доведено повністю, а тому кваліфікація їх дій за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя, вчинене групою осіб без попередньої змови, є правильною.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) (далі - постанова №7), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, згідно ст. 12 КК України класифікується, як кримінальний проступок.

При призначенні покарання обвинуваченим суд враховує наступні обставини.

Характеризуючи особи обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд враховує те, що вони раніше не судимі (а.п. 59, 60), на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебувають (а.п. 61, 62), за місцем проживання характеризуються позитивно (а.п. 63, 64).

Обставинами, яка пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

У п. 2 постанови №7 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У п. 4 вказаної постанови №7, Верховний Суд України зазначив, що виходячи з того, що встановлення пом`якшувальних та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Разом з тим, наведений у ч. 1 ст. 67 КК України перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею (п. 6 постанови №7).

Відповідно до п. 1 постанови №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19 жовтня 2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети: кари, виправлення винної особи і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти росії" від 24 березня 2005 року, "Ісмайлова проти росії" від 29 листопада 2007 року).

Тобто, суд має призначити покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання з урахуванням справедливості відносно конкретної особи, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).

Також суд враховує практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові по справі №634/609/15-к від 01 лютого 2018 року, згідно якої поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст. 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, визначаючи міру і вид покарання обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд враховує наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу обвинувачених, а також те, що вони повністю визнавши свою вину, щиро розкаялися, тому вважає доцільним призначити обвинуваченим покарання в межах санкції статті інкримінованої за вказане кримінальне правопорушення, у виді штрафу, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що визначене покарання у виді штрафу буде законним, справедливим, достатнім для забезпечення виконання завдань кримінального судочинства в частині виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Крім того, таке покарання обвинуваченим, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Щодо вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні варто зазначити наступне.

Потерпілим в рамках даного кримінального провадження подав цивільний позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому просить стягнути з обвинувачених солідарно на його користь майнову шкоду в розмірі 6424,44 грн. та моральну шкоду в розмірі 30000 гривень.

Вказує, що для лікування тілесних ушкоджень, завданих внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , він проходив діагностику, лікування у закладах охорони здоров`я, лікування у домашніх умовах, змушений був купувати лікарські засоби, внаслідок чого ним понесено витрати на загальну суму 6424,44 грн., що підтверджується фіскальними чеками, які додаються до позовної заяви.

Внаслідок завданих тілесних ушкоджень він пережив сильний психологічний стрес, змінився звичний, усталений спосіб життя, адже тривалий період перебування на лікарняному, втрата працездатності, обмежені фізичні можливості, фізичний біль спричинили кардинальні зміни нормального, звичного душевного стану, порушилось адаптивне життєве функціонування. Переживання наслідків даної ситуації супроводжувалося інтенсивними негативними емоціями: обуренням, образами, роздратуванням, а також сильною тривогою за своє здоров`я та подальше життя в цілому.

Зазначає, що він протягом двох місяців поспіль не мав можливості працювати на повну та отримувати заробітну плату, натомість був змушений проходити лікування та нести незаплановані витрати на медичні препарати, що також викликало психоемоційні незручності у його житті.

Тому, враховуючи характер та обсяг страждань, яких він зазнав, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення його права, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн. є обґрунтованими.

Як зазначає потерпілий - цивільний позивач ОСОБА_7 , у добровільному порядку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 збитки, завдані внаслідок протиправних дій з їх боку, йому не відшкодували.

Як встановлено в ході розгляду кримінального провадження, обвинувачені - цивільні відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , цивільний позов визнали частково та не заперечували щодо стягнення з них на відшкодування потерпілому завданої йому шкоди у загальному розмірі 8000,00 грн.

Дослідивши матеріали цивільного позову, заслухавши доводи сторін, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

У п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України зазначено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пленум Верховного суду України у п. 2 своєї постанови "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 23 березня 1992 року №2 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Разом з тим, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам слід звернути увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 9 Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначається у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії" (п. 53), від 09 лютого 2007 року у справі "Білуха проти України" (п. 79), які є остаточними, в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Вирішуючи позовні вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про те, що неправомірними діями обвинувачених дійсно була така завдана потерпілому.

Визначаючи розмір морального відшкодування, суд приймає до уваги фактичні обставини справи, враховує характер, тривалість і глибину душевних страждань потерпілого, ступінь вини обвинувачених, їхнє ставлення до вчиненого, відсутність добровільного відшкодування завданої ними шкоди, виходячи з вимог розумності, справедливості та вищеописаних обставин, вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є підставними та підлягають до задоволення в розмірі визначеному потерпілим. Такий розмір не буде надмірним для обвинувачених, відповідатиме їхній поведінці, та кореспондуватиме глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку з порушенням його прав.

У відповідності до ч. 1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Зважаючи на наведені обставини, заявлені потерпілим позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, до обвинувачених не застосовувались.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, призначивши йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. (одна тисяча сімсот гривень).

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, призначивши йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. (одна тисяча сімсот гривень).

Цивільний позов потерпілого - цивільного позивача ОСОБА_7 до обвинувачених - цивільних відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про солідарне відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 6424,44 грн. (шість тисяч чотириста двадцять чотири гривні 44 копійки) завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення майнової шкоди та 30000 грн. (тридцять тисяч гривень) моральної шкоди.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченим та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_1