ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Київ

справа № 760/9266/16

провадження № 51 - 5002 км 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників засудженого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0012723 від 27 грудня 2015 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мінськ Республіки Білорусь, громадянина Білорусії, проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 122 ч. 1 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката

ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня

2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року

ОСОБА_6 засуджено за ст. 122 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 49 ч. 1 п. 3, ст. 74 ч. 5 КК України ОСОБА_6 звільнено

від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто на його користь із ОСОБА_6 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Прийнято рішення щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

26 грудня 2015 близько 23 години 20 хвилин ОСОБА_6 поблизу терміналу А аеропорту ІНФОРМАЦІЯ_2 на АДРЕСА_2 під час конфлікту, який виник

на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс ОСОБА_9 удари кулаком

по обличчю, заподіявши йому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року щодо нього - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати зазначені судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України через відсутність в його діянні складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що суди попередніх інстанції не звернули увагу на доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони, захищаючись

від неправовірних дій ОСОБА_9 , який ударив ОСОБА_6 , що підтверджується відеозаписом та показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 . Водночас докази на підтвердження винуватості ОСОБА_6 в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Вказує на істотні порушення вимог процесуального закону, а саме те, що слідчий, незважаючи на наявність ухвали слідчого судді про зобов`язання винести постанову про визнання ОСОБА_6 потерпілим у кримінальному провадженні, цього не зробив, натомість 18 березня 2016 року склав щодо нього повідомлення про підозру, направивши його на невідому адресу, через що воно було вручене тільки 21 квітня 2016 року. Звертає увагу, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 за змістом дублює повідомлення про підозру та не відповідає вимогам ст. 291

КПК України.

Вважає, що вирок суду невмотивований і не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, однак апеляційний суд залишив це поза увагою, проігнорував наведені вище недоліки досудового розслідування та судового розгляду й сам допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки провів апеляційний розгляд без учасників кримінального провадження, не повідомивши

їх про дату судового засідання, зокрема обвинуваченого, участь якого була обов`язковою, чим порушено його процесуальні права.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження

не надходило.

Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Позиції учасників судового провадження

Захисники у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу, вважали

її обґрунтованою та просили задовольнити.

У судовому засіданні прокурор вважала касаційну скаргу необґрунтованою

і просила залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,

та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України

та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог

ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6

в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесного ушкодження, підтверджуються безпосередньо дослідженими і оціненими судом доказами.

Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позицію і доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_6 . У вироку суд навів мотиви, з яких визнав зазначені доводи необґрунтованими, і на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України, послався на такі докази.

У суді обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, однак підтвердив, що 26 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_9 спочатку в літаку, а потім біля терміналу аеропорту виник конфлікт, під час якого останній вдарив його в обличчя.

Потерпілий ОСОБА_9 надав суду показання про обставини конфлікту між ним

та ОСОБА_6 поблизу терміналу А аеропорту, під час якого останній вдарив його, зламавши щелепу. Зазначив, що ОСОБА_6 не бив, фізичної сили до нього

не застосовував, членів його сім`ї не ображав.

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що, працюючи водієм таксі, забирав

ОСОБА_6 із родиною з аеропорту «ІНФОРМАЦІЯ_2». Бачив як ОСОБА_9 смикнув ОСОБА_6 за руку, вони разом впали, спочатку ОСОБА_9 , а ОСОБА_6

на нього. Після того як люди їх розняли, ОСОБА_6 із сім`єю сіли в таксі і поїхали звідти. Під час руху бачив у ОСОБА_6 забій правої руки біля кисті.

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками

від 28 січня 2016 року ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_6 як особу, яка нанесла йому тілесні ушкодження.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 26 квітня 2016 року потерпілий ОСОБА_9 показав та відтворив обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Згідно з протоколом огляду предмета від 11 травня 2016 року оглянуто відеозапис, на якому зафіксовано, як потерпілий протягнув руку до ОСОБА_6 ,

між ними відбулася боротьба, внаслідок чого вони впали на дорогу. Після цього ОСОБА_6 встав, а ОСОБА_9 залишився лежати. Коли ОСОБА_9 підвівся, вони з ОСОБА_6 вийшли на дорогу і продовжили бійку, після чого ОСОБА_6

сів до таксі та поїхав.

Відповідно до медичної документації, дослідженої судом, під час приїзду автомобіля швидкої допомоги ОСОБА_9 надавалася медична допомога, його було оглянуто та виявлено забійні садна в ділянці надбрівної дуги, при пальпації в області лівої щоки набряк тканини, біль при пальпації. Щелепна функція порушена. Попередній діагноз: ЗЧМТ, забій м`яких тканин, перелом щелепи зліва, струс головного мозку.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 01 лютого 2016 року № 33, встановлено локалізацію, характер, ступінь тяжкості, механізм утворення виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, зокрема й середньої тяжкості у виді закритої травми лицьового черепу - перелому нижньої щелепи в ділянці лівого кута.

Також суд першої інстанції дослідив інші докази, а саме показання свідків

і процесуальні документи, які підтверджують законність проведення слідчих дій

у кримінальному провадженні, з урахуванням яких обґрунтував свої висновки.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази

в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 122 ч. 1

КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зокрема, усупереч доводам захисника, місцевий суд дослідив та оцінив відеозапис обставин події злочину та показання свідка ОСОБА_10 , поклавши ці докази

в основу вироку. Водночас суд критично поставився до показань свідка

ОСОБА_11 , оскільки вони спростовуються іншими дослідженими доказами.

Доводи захисника з посиланням на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 квітня 2024 року в справі № 703/2325/14-к про те,

що висновок експерта свідчить лише про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень і не може бути доказом винуватості особи в заподіянні цих ушкоджень не є релевантними до цієї справи, в якій встановлено інші фактичні обставини вчинення злочину засудженим, а висновок експерта підтверджує його винуватість

у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення у сукупності з іншими дослідженими місцевим судом доказами.

Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені

з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної

і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб

чи органів влади. Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певної підстави. Згідно зі ст. 36 ч. 1 КК України така підстава характеризується двома елементами: вчиненням особою суспільно небезпечного посягання

та необхідністю його негайного відвернення або припинення. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками

не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру

і мають розцінюватись на загальних підставах.

У цій справі суд першої інстанції перевірив показання ОСОБА_6 про те, що він перебував у стані необхідної оборони, захищаюсь він неправомірних дій з боку ОСОБА_9 . Визнаючи ці твердження необґрунтованими, місцевий суд зазначив, що тілесні ушкодження потерпілому, згідно з висновком експерта були спричинені

не менш як від двох травматичних дій. Тобто йдеться не про одинокий удар,

а про їх комбінацію (не менше двох), що свідчить про наступальний характер дій ОСОБА_6 . Це підтверджується також відеозаписом камер відеоспостереження, на якому зафіксовано, що після падіння ОСОБА_9 на дорогу конфлікт

не закінчився. ОСОБА_6 , підвівшись першим, вийшов назустріч потерпілому

та, продовжуючи сутичку, вчиняв активні дії, спрямовані проти ОСОБА_9 .

З огляду на викладене, доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 більше

не завдавав ударів ОСОБА_9 та покинув місце конфлікту, місцевий суд визнав такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, зокрема порушення прав

ОСОБА_6 як потерпілого, є безпідставними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року було частково задоволено скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , скасовано постанову слідчого Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_12 від 08 лютого

2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_6 потерпілим у кримінальному провадженні № 0012723, зобов`язано слідчого винести постанову

про визнання ОСОБА_6 потерпілим у вказаному кримінальному провадженні

(т. 1, а.к.п. 86, 87, 89, 90).

Зазначену вказівку слідчого судді слідчий ОСОБА_12 виконав шляхом винесення постанови від 17 березня 2016 року, визнавши ОСОБА_6 потерпілим

у кримінальному провадженні № 0012723 (т. 1, а.к.п. 94).

В подальшому, у зв`язку з повідомленням 18 березня 2016 року ОСОБА_6

про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України, слідчий 24 березня 2016 року виніс постанову про відмову у визнанні ОСОБА_6 потерпілим у цьому кримінальному провадженні, котра не була скасована (т. 1, а.к.п. 95-98).

Щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , на що є посилання в касаційній скарзі захисника, обставини їх спричинення підлягають перевірці у іншому кримінальному провадженні № 0002226 від 26 лютого 2016 року, внесеному до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, за фактом нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 у приміщенні аеропорту «ІНФОРМАЦІЯ_2» (т. 3, а.к.п. 81, 105-108, 128, 134-139). У цьому кримінальному провадженні обвинувальний акт розглянуто в межа пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення відповідно до вимог ст. 337 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, повідомлення про підозру ОСОБА_6 було складено 18 березня 2016 року та направлено йому поштою

(т. 1, а.к.п. 167-168).

Відповідно до ст. 278 ч. 2 КПК України письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту

її затримання.

Проте ОСОБА_6 у межах цього кримінального провадження не був затриманим на підставах, передбачених КПК України, а тому факт отримання ним повідомлення про підозру 21 квітня 2016 року не є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Усупереч доводам захисника, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, у ньому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону

і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність

та формулювання обвинувачення, а також інші відомості, передбачені частиною 2 вказаної статті.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок суду щодо ОСОБА_6 належним чином умотивований і відповідає вимогам статей

370, 374 КПК України. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення

та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого засудженого визнано винним, та об`єктивні докази

на підтвердження встановлених судом обставин.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив його доводи про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які аналогічні доводам касаційної скарги його захисника, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення і зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про те, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 122 ч. 1 КК України, доведена сукупністю досліджених та оцінених доказів.

При цьому суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про перебування його у стані крайньої необхідності, оскільки вони не підтверджуються матеріалами кримінального провадження та зводяться лише до показань останнього про те, що ОСОБА_9 ударив його першим.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу обвинуваченого з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.

За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого,

які є аналогічними доводам касаційної скарги його захисника, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував своє рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення учасників судового провадження та проведення апеляційного розгляду без обвинуваченого, участь якого в апеляційному розгляді була обов`язковою, є необґрунтованими.

Як зазначено у ст. 401 ч. 4 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Згідно зі ст. 404 ч. 4 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції

є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження про день, час та місце апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції повідомляв учасників судового провадження шляхом направлення письмових повідомлень або телефоном,

однак судові засідання неодноразово відкладались, зокрема, за й клопотаннями захисника (т. 4, а.к.п. 230-235, 240, 243-245, т. 5, а.к.п. 1-4, 6, 9, 14, 19, 20, 26, 28, 35, 39, 42, 45, 47, 48, 56, 60, 61, 64, 65, 68, 69, 73-75).

Про судове засідання 04 березня 2025 року ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 було повідомлено телефоном, про що свідчить складена секретарем судового засідання довідка (т. 5, а.к.п. 73).

Оскільки учасники судового провадження були повідомлені про дату вказаного судового засідання, однак на апеляційний розгляд не прибули, клопотань про його відкладання не подавали, апеляційних скарг щодо погіршення становища обвинуваченого ніким не було подано, а участь ОСОБА_6 в розгляді судом

не було визнано обов`язковою, апеляційний розгляд кримінального провадження

04 березня 2025 року був проведений за участю прокурора, який з`явився

на розгляд. Крім того, будь-яких обґрунтувань та доказів, які б ставили під сумнів чи спростовували наявні відомості щодо повідомлення ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 про судове засідання 04 березня 2025 року, в касаційній скарзі не наведено та відповідного підтвердження не додано.

Отже, порушень вимог ст. 412 ч. 2 пунктів 3, 4, 5 КПК України апеляційним судом

не було допущено.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів

не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1

КК України, та правильність кваліфікації його дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений винний у його вчиненні.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК України. Після призначення покарання суд звільнив ОСОБА_6 на підставі

ст. 49 ч. 1 п. 3, ст. 74 ч. 5 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Правильності застосування

цих норм кримінального закону захисник у касаційній скарзі не оспорює.

Не вбачає порушень при їх застосуванні і колегія суддів касаційного суду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами

для зміни чи скасування судових рішень, не виявлено.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування судових рішень та закриття кримінального провадження щодо

ОСОБА_6 за результатом касаційного розгляду не встановлено.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3