ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 442/733/22

провадження № 51-1075км23

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6

засудженої

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Корця Рівненської області, зареєстрованої у АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини

За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року ОСОБА_7 була засуджена за ч. 3 ст. 187 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнена від відбування покарання з випробуваннямз іспитовим строком тривалістю 3 роки із покладенням на неї виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено цивільний позов, питання щодо заходів забезпечення, речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_7 винною у вчиненні розбою за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 10 грудня 2021 року близько 18:00, надівши маску, під приводом зняття показників лічильника газу ОСОБА_7 зайшла до розташованого на АДРЕСА_3 будинку ОСОБА_9 і напала на господаря. Завдавши дерев`яною колодою декілька ударів останньому в потилицю та шию, чим заподіяла йому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, засуджена заволоділа належними потерпілому 100 200 грн та мобільним телефоном марки «Nomi» вартістю 292 грн.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Львівський апеляційний суд, визнавши необґрунтованими доводи прокурора про неправильне застосування статей 69, 75 КК, ухвалою від 13 грудня 2022 року залишив вирок без змін.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі - Суд), частково задовольнивши касаційну скаргу сторони обвинувачення, виснував про м`якість призначеного засудженій покарання із застосуванням ст. 75 КК і постановою від 4 липня 2023 року скасував зазначену ухвалу на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

За наслідками нового розгляду Львівський апеляційний суд ухвалою від 22 листопада 2023 року скасував вирок місцевого суду в частині заходу примусу й ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Надалі суд касаційної інстанції, задовольнивши частково скаргу сторони захисту, 15 травня 2024 року скасував указаний вирок і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, оскільки проголошена резолютивна частина вироку не відповідала змісту, наявному в справі повному тексту рішення щодо обчислення строку відбування покарання.

Здійснивши новий розгляд, Львівський апеляційний суд ухвалою від 23 вересня 2024 року залишив без змін вирок місцевого суду від 19 квітня 2022 року, а подану прокурором апеляційну скаргу - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, з урахуванням унесених до неї змін, прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 23 вересня 2024 року і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що оспорюване рішення не відповідає ст. 419 КПК, згаданий суд попри приписи ч. 2 ст. 439 цього Кодексу не виконав указівок Верховного Суду, залишивши поза увагою неправомірне звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, що потягло невиправдану м`якість заходу примусу. На думку сторони обвинувачення, під час апеляційного провадження всупереч статтям 50, 65, 67 КК не отримали належної оцінки ступінь тяжкості та конкретні обставини кримінального правопорушення, учиненого щодо особи похилого віку, а також те, що засуджена не працює. З огляду на таке, скаржник уважає необґрунтованими посилання в ухвалі на позитивну характеристику ОСОБА_7 , утримання останньою малолітніх дітей й опікування батьками. Окреслене, на переконання прокурора, доводить неправильне застосування ст. 75 КК та явну несправедливість покарання через м`якість.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції прокурор підтримав змінену касаційну скаргу; засуджена та її захисник заперечили обґрунтованість вимог сторони обвинувачення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, правильність юридичної оцінки діяння за ч. 3 ст. 187 КК і призначення їй покарання із застосуванням ст. 69 КК у касаційній скарзі не оспорюються. Тому в цій частині судове рішення не ревізується.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Обираючи захід примусу, суд зобов`язаний ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення (за класифікацією ст. 12 вказаного Кодексу), а також особливості конкретного діяння та його наслідки.

У розумінні ст. 75 КК її застосування допустимо лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 439 КПК указівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Переглядаючи вирок стосовно ОСОБА_7 , апеляційний суд не врахував окреслених законодавчих приписів.

Як убачається з матеріалів справи, не погодившись із призначеним засудженій покаранням, прокурор подав апеляційну скаргу. У ній сторона обвинувачення, наводячи конкретні доводи, у тому числі щодо неправильного застосування інституту умовного звільнення, просила скасувати оспорюване рішення у відповідній частині й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання, яке належить відбувати реально.

Відхиляючи аргументи скаржника, апеляційний суд в ухвалі послався на те, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, утримує двох малолітніх дітей, опікується батьками пенсійного віку, думку потерпілого, який просив не позбавляти її волі, а також на наявність пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. З огляду на все це апеляційний суд виснував, що призначене із застосуванням ст. 75 КК покарання є нагодою довести засудженою можливість її виправлення без ізоляції від суспільства.

Однак наведені в ухвалі мотиви її постановлення не можна визнати переконливими й достатніми для прийняття рішення про звільнення засудженої від відбування заходу примусу з випробуванням.

Так, суд апеляційної інстанції повною мірою не врахував ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією (ст. 12 КК) належить до категорії особливо тяжких. Не отримали належної оцінки зміст винних дій та спосіб життя ОСОБА_7 , котра не працює, із корисливих мотивів, під вигаданим приводом, увівши в оману потерпілого, проникла до його житла, застосувала небезпечне для здоров`я насильство, цілеспрямовано завдавши ударів по голові та шиї ОСОБА_9 , заволоділа майном на суму 100 492 грн. Не зважив суд і на те, що ОСОБА_7 вчинила злочин стосовно особи похилого віку і цю обставину місцевий суд визнав обтяжуючою згідно з п. 6 ч. 1 ст. 67 КК.

Отже, вагомі обставини, які стосуються питань суспільної небезпечності та в юридичному аспекті впливають на вибір способу обмеження прав і свобод винної, було залишено поза увагою.

Разом із тим слід зазначити, що дані про особу ОСОБА_7 , установлені судом першої інстанції пом`якшуючі обставини, до яких віднесені щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, були враховані при застосуванні ст. 69 КК.

Водночас, визнаючи правильним застосування ст. 75 КК, апеляційний суд знехтував указівками Верховного Суду, який у постановах двічі констатував, що в цій справі інститут умовного звільнення застосовано неправильно, а тому призначене покарання м`яке. Більш того, у постанові від 15 травня 2024 року Суд підкреслив саме таку позицію й зазначив у мотивувальній частині рішення про неспроможність протилежних доводів сторони захисту. При цьому акцентував на додержанні апеляційним судом імперативних приписів ч. 2 ст. 439 КПК під час здійснення розгляду 22 листопада 2023 року й ухваленні нового вироку.

Нових суттєвих обставин і фактичних даних, які би раніше не були предметом оцінки за касаційною процедурою, суд апеляційної інстанції в ухвалі від 23 вересня 2024 року не навів.

Таким чиномвимог ч. 2 ст. 439 КПК не було виконано, висновок апеляційного суду про справедливість призначеного із застосуванням ст. 75 КК покарання - необґрунтований, а постановлена ухвала не відповідає ст. 419 КПК, про що слушно йдеться в касаційній скарзі прокурора.

Тому оспорюване рішення підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Отже, подану касаційну скаргу слід задовольнити.

Під час нового апеляційного розгляду суду необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи в апеляційній скарзі сторони обвинувачення і за наслідками ухвалити рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3