Провадження № 1-кс/643/6252/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0003748 від 19.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,-

встановив:

31.10.2025 до Салтівського районного суду міста Харкова надійшло клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на яке ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: №1-кс/643/1146/25) в рамках кримінального провадження №0003748 від 19.11.2024 накладено арешт, а саме, на Iphone 14 PRO MAX IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 .

Заявник клопотання про скасування арешту майна мотивує тим, що на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова 25.02.2025 у період часу з 06:36 до 09:41 було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого вилучено у тому числі, Iphone 14 PRO MAX IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 . Вищевказаний мобільний телефон належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вилучений під час обшуку Iphone 14 PRO MAX IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 постановою слідчого ОСОБА_5 від 25.02.2025 було визнано речовим доказом по даному кримінальному провадженню. Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: кс/643/1146/25) задоволено клопотання прокурора про арешт майна. Накладено арешт на майно, яке було виявлене та вилучене 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі і на Iphone 14 PRO MAX IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 . Власник майна та його представник не були повідомлені та не приймали участь при розгляді питання про арешт майна, і вважають, що арешт на майно ОСОБА_3 накладений ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: № 1-кс/643/1146/25), підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що арешт накладено необґрунтовано та в його подальшому застосуванні у даному кримінальному провадженні відпала потреба. Вважає, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у право власності та подальше застосування заходів забезпечення кримінального провадження суперечить вимогам ч. 3 ст. 132 КПК України, адже власник та володілець вилученого та арештованого майна не має змоги користуватися та розпоряджатися вилученим майном. Зазанчив, що слідчий суддя залишив поза увагою той факт, що виявлений та вилучений 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 PRO MAX IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 як не був знаряддям вчинення злочину та не зберіг на собі слідів злочину, так і не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. ОСОБА_3 протягом майже року після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та більш 8 місяців після проведення обшуку, в ході якого було вилучено його майно, не має статусу підозрюваної у даному кримінальному провадженні. А відтак, подальше утримання вилученого під час проведення огляду майна під арештом не вбачається за доцільне, оскільки порушує баланс між втручанням у права та свободи особи та потребами досудового розслідування. Оскільки потреби у подальшому арешті зазначеного у цьому клопотанні вилученого майна, що на праві власності належить ОСОБА_3 відсутні, скасування арешту на нього та його повернення власнику і володільцю не вплине на повне, всебічне та об`єктивне проведення розслідування кримінального провадження та не перешкоджатиме розгляду кримінального провадження по суті та виконанню судового рішення в майбутньому. Беручи до уваги зазначене, продовження існування арешту на вилучене 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 майно, не відповідає принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також, має негативні наслідки для власника майна, так як він тривалий час позбавлений права не тільки розпорядження цим майном, а також і права володіння та користування ним, що в значній мірі обмежує його право власності.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки не повідомив.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.

Слідчий СВ ХРУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні клопотання про скасування арешту майна просив відмовити. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що мобільний телефон iPhone 14 Pro Max IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , безпосередньо використовувався у здійсненні операцій, пов`язаних із кримінальним правопорушенням. З показань ОСОБА_3 , допитаної у даному кримінальному провадженні, однозначно встановлено, що саме зі свого мобільного телефону вона отримувала повідомлення у месенджерах, зокрема в додатку «Telegram», від інших учасників протиправної схеми. Через зазначені месенджери ОСОБА_3 одержувала інформацію щодо надходження грошових коштів, а також виконувала вказівки та інструкції щодо порядку їх перерахування. Крім того, вона безпосередньо здійснювала банківські транзакції зі свого смартфону та повідомляла інших співучасників про зарахування коштів на банківську картку. Таким чином, мобільний телефон використовувався як інструмент та засіб комунікації між особами, а також як пристрій для здійснення фінансових операцій, що стали предметом кримінального розслідування. Отже, він відповідає критеріям речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України. На мобільному телефоні зберігаються дані, що мають суттєве доказове значення для кримінального провадження. Зокрема, на пристрої містяться листування із ОСОБА_6 , який причетний до листування з особами на ім`я « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_8 », повідомлення щодо отримання та подальшого розподілу грошових коштів, а також дані банківських і фінансових застосунків, у тому числі такі, що можуть містити відомості про здійснення операцій з криптовалютою. Зазначені дані є ключовими для встановлення повного кола причетних осіб, перевірки висунутої версії подій, з`ясування способу комунікації між учасниками, визначення ролі кожного із них, а також ідентифікації можливих додаткових епізодів протиправної діяльності. Таким чином, мобільний телефон містить цифрові сліди кримінального правопорушення та інші відомості, що мають істотне доказове значення та підлягають дослідженню в межах досудового розслідування. На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, і в його межах проводяться комплексні слідчі дії, спрямовані на повне встановлення обставин правопорушення. Зокрема, встановлюються фігуранти, які можуть бути причетними до скоєння злочину, визначаються фактичні організатори протиправної діяльності, а також особи, які здійснювали координацію та контроль над фінансовими операціями. Окрім цього, тривають заходи з виявлення додаткових епізодів незаконного заволодіння коштами, що дасть змогу скласти повну картину злочинної схеми та оцінити роль кожного учасника. Повернення мобільного телефону на даному етапі може створити реальні загрози для ходу слідства. Існує ймовірність знищення або зміни важливої інформації, видалення листування та контактів. Мобільний телефон, як носій цифрових даних, містить критично важливі сліди протиправної діяльності та відомості, які можуть стати ключовими доказами у кримінальному провадженні. Збереження його у рамках арешту забезпечує належне документування та фіксацію цих доказів, що відповідає вимогам ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою арешт майна застосовується зокрема для забезпечення збереження речових доказів та недопущення їх втрати або псування. Таким чином, обґрунтованість арешту мобільного телефону полягає у необхідності збереження його інформаційного вмісту та забезпеченні можливості проведення всіх необхідних слідчих і експертних дій без ризику втрати важливих доказів. Враховуючи наявні ризики та значення даних, повернення пристрою власнику на цьому етапі може негативно вплинути на хід досудового розслідування та перешкодити встановленню істини у справі. Аналіз даних з мобільного телефону триває. Будь-які твердження сторони захисту про відсутність необхідності в подальшому арешті є передчасними та такими, що не відповідають фактичним обставинам та нормам закону.

В зв`язку з розглядом клопотання за відсутності учасників кримінального провадження, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до вимог ч. 4 ст. 107 КПК України.

Слідчий суддя дослідивши доводи учасників, матеріали клопотання, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Статтями 7, 16 КПК України передбачено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Натомість при розгляді клопотання, поданого в порядку ст.174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.

Згідно з приписами ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання встановлено, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: кс/643/1146/25) задоволено клопотання прокурора про арешт майна. Накладено арешт на майно, яке було виявлене та вилучене 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі і на Iphone 14 PRO MAX IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 .

Постановою слідчого ОСОБА_5 від 25.02.2025 вилучені в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , речі визнано речовими доказами та приєднано до кримінального провадження.

Доводи адвоката, про відсутність необхідності у подальшому арешті вказаного майна, належним чином на даний час не доведені, оскільки, як зазначив слідчий, на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, і в його межах проводяться комплексні слідчі дії, спрямовані на повне встановлення обставин правопорушення..

Слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні, арештоване майно має доказове значення для даного кримінального провадження. Обґрунтованість накладення арешту, встановлення наявності ризиків передбачених ст.170 КПК України, що є підставою для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна, були предметом дослідження та встановлення, при розгляді клопотання про накладення арешту. Та на даний час на переконання слідчого судді продовжують існувати.

Так, досудове розслідування у вказаному провадженні триває. У подальшому застосуванні арешту, накладеному на речі, які виявлені та вилучені під час проведення обшуку 25.02.2025 у квартирі АДРЕСА_3 , потреба не відпала, оскільки, серед іншого, мобільний телефон iPhone 14 Pro Max IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , безпосередньо використовувався у здійсненні операцій, пов`язаних із кримінальним правопорушенням..

На даний час органом досудового розслідування продовжують встановлюватися особи причетні до вчинення кримінального правопорушення.

Таким, чином з наведеного вбачається, що у органу досудового розслідування для проведення ефективного досудового розслідування є необхідність у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, а також встановлення місця знаходження усіх осіб, причетних до скоєння вказаного злочину.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку, передбаченому ст. ст. 170-174 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

З огляду на положення ч.ч.2,3 ст.170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, при вирішенні питання про скасування арешту майна, слідчий суддя також бере до уваги той факт, що в даному випадку обмеження права власності (володіння) є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява №48191/99, п.п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, заявником не надано та слідчим суддею у судовому засіданні не встановлено.

При цьому, як вбачається зі змісту самого клопотання, власник майна з апеляційною скаргою на вищенаведену ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 до Харківського апеляційного суду не звертався.

Слідчий суддя вважає, що обставини, які стали підставою для накладення арешту на майно продовжують існувати, необхідність накладення арешту є об`єктивно необхідною для кримінального провадження.

За таких обставин слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі скасування арешту майна, накладеного ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 в рамках вказаного кримінального провадження.

Така шкода може виразитись у втраті доказової бази сторони обвинувачення щодо обвинувачення або виправдання причетних осіб та унеможливить подальше провадження досудового розслідування та встановленню істини у справі, що очевидно переважає над неможливістю власником (володільцем) тимчасово володіти, розпоряджатися та користуватися вказаним майном.

З матеріалів кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що арештоване майно має суттєве значення для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження. На даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

Доводи заявника про те, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба та арешт накладено необґрунтовано, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження.

Слідчий суддя вважає, що ініціатором клопотання у клопотанні не наведено, та при розгляді клопотання у судовому засідання не встановлено належних підстав які б беззастережно свідчили, про те, що на даний час в подальшому застосуванні арешту майна у даному кримінальному провадженні відпала потреба. Натомість у судовому засіданні при розгляді клопотання доведено необхідність арешту майна.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Разом із тим, слідчий суддя вважає, що підставою для скасування арешту майна не може бути лише саме твердження власника майна, що в арешті не має необхідності, оскільки з моменту накладення арешту пройшов значний проміжок часу, як і сам по собі факт звернення власника майна, до слідчого судді з відповідним клопотанням.

При розгляді клопотання слідчий суддя враховує, що рішення прийняте слідчим суддею про накладення арешту на майно було обґрунтовано, в апеляційному порядку не оскаржувалося, та такий захід забезпечення кримінального провадження було застосовано за результатами об`єктивного розгляду клопотання про накладення арешту на майно, з дотримання процесуального законодавства та таке було виправдано потребами досудового роздування кримінального провадження на відповідному його етапі.

Таким чином, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання не містить обґрунтування та відповідних доказів того, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба та що арешт накладено необґрунтовано, що є єдиним підставами згідно чинного КПК України, для скасування арешту майна.

А тому, з огляду на викладене, у зв`язку із відсутністю правових підстав для скасування арешту майна на даний час, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.107, 174, 309, 372, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя,-

ухвалив:

Відмовити в задоволенні клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешт на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на яке ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: №1-кс/643/1146/25) в рамках кримінального провадження №0003748 від 19.11.2024 накладено арешт, а саме, наIphone 14 PRO MAX IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1