У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасника судового провадження

прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання у Державній установі «Південноукраїнська виправна колонія (№83)».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вказав, що він відбув більш за 2/3 строку покарання, призначеного за вироком суду. Зазначив, що він відбував покарання в ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10», де працював на промисловій зоні, за що двічі заохочувався за сумлінне ставлення до праці і сумлінну поведінку.

Пояснив, що після початку повномасштабного вторгнення країни агресора на територію України, його незаконно вивезли до Краснодарського краю рф, де він утримувався до 10 січня 2025 року. Також протягом усього часу перебування у таборах рф, мусив терпіти постійне знущання, як моральне, так і фізичне внаслідок чого стан його здоров`я значно погіршився.

Вказав, що незважаючи на те, що за українським законом строк відбування покарання ще не завершився, він добровільно повернувся до України і зараз з 31.03.2025 відбуває покарання в ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)», де теж двічі заохочувався за сумлінне ставлення до праці та сумлінну поведінку.

Просить звернути увагу, що незважаючи на те, що він є особою пенсійного віку, він з перших днів перебування в Південноукраїнській ВК № 83, працює на промисловій зоні установи. При цьому, порушень режиму утримання не допускає, характеризується позитивно, бере участь у заходах, що організовуються адміністрацією колонії.

Вказав, що свою провину у вчиненому визнає повністю та розкаюється, має сім`ю, яка чекає його повернення додому. Засуджений вважає, що докази про його добру поведінку повністю висвітлені в характеристиці, довідці про заохочення та матеріалах особової справи, які подавались на розгляд суду.

Вказав, що на момент розгляду подання про умовно-дострокове звільнення він позитивно сприймає заходи виховного впливу, робить для себе певні позитивні висновки, намагається весь час довести, що він перевиховується та позитивно сприймає всю виховну роботу, яка проводилася по відношенню до нього. Він сумлінно виконує вимоги режиму утримання установи, не допускає порушень.

Також зазначив, що суд не може простежити динаміку його поведінки і його ставлення до праці за період відбування покарання в ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10», так як матеріали справи не містять у собі таких даних через обставини, що не залежать від нього через вторгнення рф на територію України. Але іншим способом, крім надання письмових пояснень засуджених, які одностайно характеризують його позитивно і вказали про наявність у нього заохочень за працю на промисловій зоні ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10», довести це не може.

На думку апелянта, залишення судом першої інстанції недослідженими обставини, які не з його вини не містяться в справі, з`ясування яких може мати істотне значення і для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, є порушенням засади законності.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду із клопотанням, в якому просив звільнити його умовно достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Встановлено, що суд не може простежити динаміку поведінки засудженого і його ставлення до праці за період відбування покарання в ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10», так як матеріали його справи не містять у собі таких даних через обставини, що не залежали від самого засудженого.

Наразі установа виконання покарань направила до суду письмові пояснення засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які одностайно характеризують засудженого ОСОБА_6 позитивно і вказали про наявність у нього заохочень за працю на промисловій зоні ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10».

Суд вважав, що необхідні відомості саме про кількість заохочень, конкретних видів робіт і точний відпрацьований час ОСОБА_6 , щоб простежити його дійсне ставлення до неї, в матеріалах особової справи відсутні. Цю інформацію засуджені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 суду надати у точній відповідності до реальних даних не зможуть. Суд вважав, що ці засуджені не можуть нічого знати про їх кількість, квартали, за підсумками роботи у яких були застосовані ці заохочення. А так само і про наявність/відсутність у нього стягнень за порушення режиму утримання, що має значення для прийняття правильного рішення про умовно-дострокове звільнення.

Суд встановив також, що з 01 березня 2022 року по 23 лютого 2025 року період відбування покарання ОСОБА_9 фактично переривався через повномасштабне вторгнення рф на територію України.

Суд також проаналізував доводи засудженого стосовно обставин, які супроводжували його після заходу військ рф на територію Херсонської області, а так само і стосовно подій, які відбулись із ним після прибуття на територію рф та Грузії, у тому числі й про застосування до нього психологічного і фізичного тиску. Проте суд вважав, що не може врахувати ці події і обставини при прийнятті рішення стосовно умовно-дострокового звільнення, бо оцінює готовність засудженого до звільнення лише в ключі його поведінки і його ставлення до праці під час відбування покарання.

Щодо аналізу відбування ОСОБА_6 покарання безпосередньо в ДУ «Південноукраїнська виправна колонія №83», до якої він прибув 31 березня 2025 року, суд вказав, що по прибуттю до колонії засуджений не скористався своїм правом працювати у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи, через перебування у дільниці карантину, діагностики та розподілу. З моменту прибуття до установи і по теперішній час засуджений не працевлаштований, заробітну плату не отримує.

Натомість, станом на 23 квітня 2025 року загалом характеризується позитивно. Ризики повторного вчинення правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як середні. Станом на 23 вересня 2025 року, тобто по сплину п`яти місяців виховного впливу на засудженого, він залучається до робіт з благоустрою колонії, поліпшення житлово-побутових умов та допоміжних робіт, приймає участь у проведенні ремонтів гуртожитку. При цьому, роботи засуджений виконує в повному обсязі і проявляє трудову ініціативу. І вже має два заохочення за своє ставлення до праці.

Водночас, ОСОБА_6 не допускає порушення режиму утримання і продовжує позитивно характеризуватись у побуті, у відносинах з іншими засудженими та з персоналом установи. На профілактичному обліку не перебуває і продовжує виконувати заходи виховного впливу. Ризики повторного вчинення правопорушення і небезпеки для суспільства залишаються незмінними. Суд також врахував, що ОСОБА_6 є особою пенсійного віку, однак, незважаючи на це, залучається до робіт у колонії.

Суд також врахував наявну у справі інформацію про те, що засуджений переосмислив своє ставлення до вчиненого злочину, бо визнає вину і усвідомлює наслідки. Адже при розгляді справи і після ухвалення вироку він не визнавав своєї вини, не погоджувався із призначеним покаранням і кваліфікацією своїх дій.

Але піддавши аналізу загалом усі наявні у особовій справі засудженого відомості у сукупності, суд вважав, що на даний час засуджений ОСОБА_6 лише став на шлях виправлення. Оскільки очевидно наявні позитивні зрушення в його поведінці, так і його ставленні до праці, які, в свою чергу, свідчать про успішне здійснення процесу виправлення. Проте, на переконання суду, засуджений ще потребує впливу виховних заходів протягом певного часу з тим, щоб повністю і беззаперечно довести своє виправлення і бути звільненим умовно дострокового на законних підставах.

На переконання суду наявність лише двох заохочень за сумлінне ставлення до праці не є достатньою обставиною, щоб говорити про доведеність виправлення засудженого. Період, який суд може піддати аналізу на наявність/відсутність передумов для умовно-дострокового звільнення є незначним, незважаючи на те, що це не залежало від дій засудженого і його волі.

Тому суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід відмовити.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений ОСОБА_6 належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду, заяву про бажання брати участь у судовому засіданні не подавав.

Прокурор ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як передбачено п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

При цьому, основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання - виправлення засудженого.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи, а висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен засновуватись на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_6 не довів свого виправлення. З цими висновками суд погоджується, з огляду на таке.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, ОСОБА_6 засуджений вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2020 року за ч. 2 ст. 121, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 цього ж Кодексу до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. Строк відбування покарання судом ухвалено рахувати з 17 червня 2020 року. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року вказаний вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2023 року вказані судові рішення були змінені. Зокрема, дії ОСОБА_6 перекваліфіковані з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та виключено застосування положень ч. 1 ст. 70 цього ж Кодексу. Тому ОСОБА_6 вважається засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років. У решті рішення суду першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2025 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 15 травня 2025 року про виправлення описки) ОСОБА_6 зараховано у строк відбування покарання, визначеного вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2020 року з урахуванням постанови Верховного Суду від 07 червня 2023 року за ч. 2 ст. 121 КК України до 10 років позбавлення волі, період фактичного відбування покарання з 25 липня 2018 року по 28 лютого 2022 року, період відбування покарання в установах виконання покарань на непідконтрольній території України з 01 березня 2022 року по 10 січня 2025 року, період переміщення на непідконтрольній території України та території російської федерації, протягом якого вирок не виконувався, з 11 січня 2025 року по 23 лютого 2025 року.

Строк відбування покарання засудженому судом ухвалено обчислювати з моменту його повторного затримання в порядку виконання вироку Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2020 року, тобто з 24 лютого 2025 року.

Тим самим, початок строку відбування засудженим покарання обчислюється з 24 лютого 2025 року, у той час, як кінець строку припадає на 27 липня 2028 року. 2/3 частини строку визначеного судом покарання засуджений ОСОБА_6 відбув 26 березня 2025 року. На час розгляду цього клопотання невідбута частина покарання становить 2 роки 10 місяців 2 дні.

Вивченням даних про особу засудженого встановлено, що 31.03.2025 засуджений ОСОБА_6 прибув до ДУ «Південноукраїнська виправна колонія №83», та по прибуттю до колонії засуджений не скористався своїм правом працювати у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи, через перебування у дільниці карантину, діагностики та розподілу. З моменту прибуття до установи і по теперішній час засуджений не працевлаштований, заробітну плату не отримує.

Станом на 23 вересня 2025 року, тобто по сплину п`яти місяців виховного впливу на засудженого, він залучається до робіт з благоустрою колонії, поліпшення житлово-побутових умов та допоміжних робіт, приймає участь у проведенні ремонтів гуртожитку. При цьому, роботи засуджений виконує в повному обсязі і проявляє трудову ініціативу. І вже має два заохочення за своє ставлення до праці.

Водночас, ОСОБА_6 не допускає порушення режиму утримання і продовжує позитивно характеризуватись у побуті, у відносинах з іншими засудженими та з персоналом установи. На профілактичному обліку не перебуває і продовжує виконувати заходи виховного впливу. Ризики повторного вчинення правопорушення і небезпеки для суспільства залишаються незмінними. Суд також врахував, що ОСОБА_6 є особою пенсійного віку, однак, незважаючи на це, залучається до робіт у колонії.

Суд також врахував наявну у справі інформацію про те, що засуджений переосмислив своє ставлення до вчиненого злочину, бо визнає вину і усвідомлює наслідки. Адже при розгляді справи і після ухвалення вироку він не визнавав своєї вини, не погоджувався із призначеним покаранням і кваліфікацією своїх дій.

Але піддавши аналізу загалом усі наявні у особовій справі засудженого відомості у сукупності, суд дійшов правильного висновку, що на даний час засуджений ОСОБА_6 лише став на шлях виправлення.

Оскільки очевидно наявні позитивні зрушення в його поведінці, так і його ставленні до праці, які, в свою чергу, свідчать про успішне здійснення процесу виправлення. Проте, засуджений ще потребує впливу виховних заходів протягом певного часу з тим, щоб повністю і беззаперечно довести своє виправлення.

На переконання суду наявність лише двох заохочень за сумлінне ставлення до праці не є достатньою обставиною, щоб говорити про доведеність виправлення засудженого, з чим погоджується і колегія суддів. З чим погоджується і колегія суддів.

В апеляційній скарзі засуджений вказав, що суд не може простежити динаміку його поведінки і його ставлення до праці за період відбування покарання в ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10», так як матеріали справи не містять у собі таких даних через обставини, що не залежать від нього через вторгнення рф на територію України. Але іншим способом, крім надання письмових пояснень засуджених, які одностайно характеризують його позитивно і вказали про наявність у нього заохочень за працю на промисловій зоні ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10», довести це не може.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, суд не може простежити динаміку поведінки засудженого і його ставлення до праці за період відбування покарання в ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10», так як матеріали його справи не містять у собі таких даних через обставини, що не залежали від самого засудженого. І ці обставини не можуть бути встановлені шляхом допиту свідків, пояснення яких долучені до клопотання, а саме засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що період, який суд може піддати аналізу на наявність/відсутність передумов для умовно-дострокового звільнення, є незначним, незважаючи на те, що це не залежало від дій засудженого і його волі.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого належить до дискреційних повноважень суду та вирішується індивідуально у кожному конкретному випадку. Суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Аналізуючи динаміку поведінки засудженого ОСОБА_6 за весь час відбування покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позитивні зміни у засудженого дійсно прослідковувались, проте даний процес позитивних змін не закінчено на момент розгляду питання щодо можливості застосування умовно-дострокового звільнення.

Вивчивши відомості про особу засудженого ОСОБА_6 , що наявні у матеріалах особової справи, з огляду на особливу суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та ступінь його тяжкості, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що для досягнення мети призначеного покарання, умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 на даному етапі відбування покарання є недоцільним.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про необґрунтованість оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду. Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, про що просить апелянт.

Керуючись ст. 404, 407, 409, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3