ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 727/195/23

провадження № 51-438км25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

засудженого

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_5

захисника

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 лютого 2024 року й ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 5 листопада 2024 року, а також засудженого ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_8 , яка брала участь у суді першої інстанції, на згадану ухвалу в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , без місця реєстрації,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 лютого 2024 рокуОСОБА_5 було засуджено за пунктами 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 винуватим в умисному вбивстві, вчиненому з особливою жорстокістю особою, яка раніше вчинила таке вбивство.

Згідно з вироком ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 22:00 на території дачного господарства (земельна ділянка № 33) садівничого товариства «Ягідка» у м. Чернівці ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних стосунків і ревнощів розпочав сварку та бійку з ОСОБА_9 , упродовж якої душив останнього, завдав йому численних (не менше 37) ударів руками, ногами, фрагментом деревини по голові, тулубу та кінцівках. Унаслідок цього засуджений спричинив потерпілому різних тілесних ушкоджень, серед інших, переломи щелепи, ребер, під`язикової кістки, а також тяжких, небезпечних для життя в момент заподіяння у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, здавлення тканин шиї, що призвело до гострого порушення внутрішньо-мозкового кровообігу за ішемічним типом із розвитком деструктивної форми набряку головного мозку, від чого ОСОБА_9 помер на місці події.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 5 листопада 2024 року змінив вирок, перекваліфікував діяння ОСОБА_5 з пунктів 4, 13 ч. 2 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. У решті вирок залишено без змін.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК), скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_5 і закрити кримінальне провадження згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. Суть доводів зводиться до того, що винуватості засудженого не доведено, судовий розгляд здійснено неповно, зібрані докази не отримали належної оцінки, висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на суперечливих показаннях свідка ОСОБА_10 , недостовірних експертних даних про виявлення на взутті ОСОБА_5 крові потерпілого, недопустимих результатах негласних слідчих (розшукових) дій. Також, як зауважує захисник, у вироку не в повному обсязі відображено показання свідка ОСОБА_11 щодо розмови між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . На думку скаржника, версії ОСОБА_5 про заподіяння потерпілому лише легких тілесних ушкоджень не було спростовано, а тому закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно. Крім того, на переконання автора скарги, засуджений за станом здоров`я не міг спричинити значно молодшому неодноразово судимому ОСОБА_9 всі інкриміновані ушкодження та заподіяти смерть.

Засуджений ОСОБА_5 у поданій скарзі, спираючись на статті 410, 411, 413 КПК, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й закрити кримінальне провадження через невстановлення достатніх доказів для доведення його винуватості за ч. 2 ст. 121 КК і вичерпання можливостей їх отримати. Аргументуючи свою позицію, зазначає про недодержання слідчими органами приписів ч. 2 ст. 9 КПК, залишення судом поза увагою показань свідків на стадії досудового розслідування, перекручування їхніх свідчень у вироку. Наполягає на тому, що він спричинив потерпілому легких тілесних ушкоджень, від яких залишилися сліди крові на одязі засудженого, а тяжкі ушкодження ОСОБА_9 заподіяла невідома особа за межами дачної ділянки.

Прокурор ОСОБА_8 у касаційній скарзі з доповненням до неї просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Авторка скарги вважає, що встановлені фактичні обставини кримінального провадження вказують на умисел засудженого позбавити життя потерпілого з особливою жорстокістю; рішення про перекваліфікацію інкримінованого ОСОБА_5 діяння на ч. 2 ст. 121 КК не ґрунтується на зібраних у справі доказах, яким апеляційний суд не дав належної оцінки. За твердженням сторони обвинувачення, оспорювана ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, а внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засудженому призначено покарання, яке не співвідноситься з тяжкістю вчиненого злочину та є несправедливим через м`якість.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджений та його захисник підтримали скарги сторони захисту й заперечили обґрунтованість доводів у скарзі протилежної сторони; прокурор, підтримавши касаційну скаргу сторони обвинувачення, вважав неспроможними аргументи захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 , не погодившись із вироком, оскаржили його в апеляційному порядку. Заперечуючи вчинення засудженим умисного вбивства, сторона захисту просила скасувати оскаржене рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

За наслідками перегляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, не дав їм відповідної правової оцінки. Згідно з викладеною в ухвалі позицією, поведінка засудженого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство й доводить, що він діяв із неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , так і настання смерті останнього, а отже, має нести відповідальність за фактично заподіяні наслідки - тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. З огляду на зазначене апеляційний суд змінив вирок, перекваліфікував діяння ОСОБА_5 з пунктів 4, 13 ч. 2 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК і призначив йому покарання в межах санкції цього закону. Тому подані скарги задовольнив частково. Доводи сторони захисту про непричетність засудженого до смерті потерпілого суд відхилив як необґрунтовані.

Разом із тим позицію суду з питань правової оцінки обставин не можна визнати прийнятною в юридичному аспекті.

Із суб`єктивної сторони умисне вбивство може бути вчинено з прямим та непрямим умислом. За нормативним тлумаченням (ст. 24 КК) умисел є непрямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: у першому випадку позбавлення життя потерпілого охоплюється умислом злочинця, а в другому - ставлення до настання смерті характеризується необережністю. Якщо винний діяв з умислом на вбивство, то тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, не має значення для кваліфікації (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).

Наведених законодавчих положень та орієнтирів апеляційний суд не врахував. Навпаки, оцінюючи ознаки суб`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, указаний суд акцентував, що засуджений допускав можливість позбавлення життя ОСОБА_9 . Однак усупереч власному висновку про ставлення засудженого до настання смерті потерпілого, суд апеляційної інстанції застосував закон України про кримінальну відповідальність, за яким вина щодо непоправних наслідків має ознаки форми необережності.

Водночас, визнавши правильно встановленими й доведеними фактичні обставини кримінального провадження (місце, час, спосіб, наслідки), апеляційний суд залишив поза увагою, що причиною смерті ОСОБА_9 було поєднання відкритої черепно-мозкової травми та здавлення шиї, яке призвело до переломів під`язикової кістки й щитоподібного хряща, а також порушення кровообігу в позацеребральних магістральних судинах (повторна комісійна судово-медична експертиза № 236/19). Заподіяння подібних тілесних ушкоджень шляхом душіння та нанесення не менш як 37 ударів руками, ногами та фрагментом деревини з наступним залишенням особи в безпорадному стані в нічний час у місці, де її не могли помітити перехожі, робить малоймовірною наявність кримінальної протиправної самовпевненості чи недбалості щодо наслідків злочину у вигляді смерті потерпілого.

Також, попри те що версія ОСОБА_5 суттєво відрізняється від об`єктивно з`ясованих і визнаних доведеними обставин, своє рішення про перекваліфікацію діяння на ч. 2 ст. 121 КК суд мотивував переважно показаннями засудженого стосовно того, що коли він бачив потерпілого востаннє, той перебував у нормальному стані й не потребував допомоги.

Таким чином, апеляційний суд допустив у своїх висновках суперечності, котрі ставлять під сумнів правильність застосування згаданої норми матеріального права, звідси - справедливість покарання, і постановив ухвалу, яка не відповідає статтям 370, 419 КПК, про що слушно йдеться в касаційній скарзі прокурора.

Ураховуючи викладене, оспорювану ухвалу не можна залишити в силі, це рішення підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Правових підстав для скасування вироку й ухвали із закриттям кримінального провадження з мотивів, наведених у скаргах, поданих стороною захисту, колегія суддів не вбачає.

Разом із цим, оскільки подібні за змістом доводи засудженого та захисника про непричетність ОСОБА_5 до заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень та смерті містяться в апеляційних скаргах, які є предметом ревізії за апеляційною процедурою, такі твердження мають бути перевірені під час нового перегляду вироку.

Отже, касаційну скаргу прокурора слід задовольнити, а касаційні скарги засудженого та захисника - задовольнити частково.

Під час нового апеляційного провадження суду необхідно врахувати зазначене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей розглянути апеляційні скарги, перевірити всі аргументи й заперечення сторін, з`ясувати всі обставини, що згідно зі ст. 91 КПК підлягають доказуванню, у тому числі щодо наявності кваліфікуючих ознак інкримінованого за ч. 2 ст. 115 КК діяння, і, спираючись на встановлені факти, докази в справі та норми права, ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.

Крім цього, беручи до уваги, що внаслідок скасування ухвали апеляційного суду вирок суду першої інстанції є таким, що не набрав законної сили, колегія суддів відповідно до ч. 3 ст. 433 КПК уважає необхідним обрати ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити, касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 5 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3