УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 463/11500/23

провадження № 51-4797ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року,

встановив:

За вироком Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нова Каховка Херсонської області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 березня 2018 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК), із застосуванням статей 70, 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 9 місяців,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Суд також вирішив долю речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду за обставин, детально викладених у судовому рішенні, ОСОБА_5 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) в умовах воєнного стану, а саме:

- у період з 12:00 17 жовтня 2023 року по 18:00 19 жовтня 2023 року за адресою: АДРЕСА_4, таємно викрав велосипед марки «UP» (Underprice), який належить ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 7500 грн;

- 17 жовтня 2023 року у період з 15:50 по 17:00 за адресою: АДРЕСА_3 , таємно викрав велосипед марки «Merida Matts J/20 (2021)», який належить ОСОБА_7 , чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 7000 грн;

- 18 жовтня 2023 року близько 19:00 за адресою: АДРЕСА_5, таємно викрав велосипед марки «SKOTT», який належить ОСОБА_8 , чим заподіяв останній матеріальну шкоду на загальну суму 4000 грн;

- у період з 09:00 19 жовтня 2023 року по 11:00 20 жовтня 2023 року за адресою: АДРЕСА_6, таємно викрав велосипед марки «Avanti Calypso», який належить ОСОБА_9 , чим заподіяв останній матеріальну шкоду на загальну суму 8968 грн;

- 23 жовтня 2023 року приблизно об 11:30 за адресою: АДРЕСА_6, таємно викрав велосипед марки «Benetti Grande», який належить ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 11914 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року вирок суду першоїінстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року змінити, пом`якшити покарання ОСОБА_5 , застосувавши ст. 69 КК.

Захисник не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК. Вважає, що з урахуванням того, що засуджений повністю визнав вину у вчиненому, щиро розкаявся, відсутності обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , а також його матеріального становища, віку та стану здоров`я, у суду першої інстанції були обґрунтовані підстави до застосування положень ст. 69 КК.

Вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї копій оскаржених судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність таких підстав, суд має керуватися приписами статей 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обираючи ОСОБА_5 вид та розмір покарання, місцевий суд відповідно до ст. 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно положень ст. 12 КК є тяжким злочином, наявність обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК - визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, відсутність обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК, а також дані про особу обвинуваченого, який не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, раніше судимий. Також місцевий суд врахував матеріальне становище обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, а також факт невідшкодування потерпілим збитків.

Суд першої інстанції також врахував думку потерпілого ОСОБА_12 , який не наполягав на суворій мірі покарання, оскільки примирився з обвинуваченим та матеріальних претензій до нього не має.

Врахувавши наведені вище обставини, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК, що є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Місцевий суд також дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за правилами ст. 69 КК.

Суд першої інстанції виходив із того, що за практикою Верховного Суду призначення більш м`якого покарання, ніж визначене санкцією кримінального закону, можливе лише у випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим (постанова від 23 липня 2024 року, справа № 185/5957/22, провадження № 51-7771км23).

Для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен і оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова від 26 липня 2023 року, справа № 350/1941/19, № 51-1753км23).

Крім того, місцевий суд врахував, що у відповідності до сформованої в постанові Верховного Суду від 23 січня 2024 року (справа № 283/2169/19, провадження № 51-5093км23) позиції, щире каяття фактично включає повне визнання собою своєї вини, врахування судом щирого каяття та визнання особою своєї вини як двох самостійних підстав, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відповідно до ст. 69 КК, є необґрунтованим.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , місцевий суд врахував позицію сторони обвинувачення, а також потерпілих, які у своїх письмових заявах, поданих до судового засідання, та наданих в судовому засіданнях показаннях, зазначили про те, що у призначенні покарання обвинуваченому покладаються на розсуд суду, дані про особу обвинуваченого, характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, кількість епізодів, ставлення обвинуваченого до вчиненого, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, характер дій, та дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст.185 КК без застосування положень ст. 69 КК.

Місцевий суд зазначив, що оскільки суд не встановив зв`язку відповідних обставин, на які покликався обвинувачений як на підставу до застосування положень ст. 69 КК (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та бажання відшкодувати шкоду), з вчиненими злочинами і впливу на їх тяжкість, підстави для застосування положень ст. 69 КК відсутні. Разом із тим, оцінивши наведені обставини, суд вважав за можливе призначити ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією закону, що є достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження нових кримінальних правопорушень, а також соціальної реабілітації.

Не погоджуючись із висновками місцевого суду, захисник подала апеляційну скаргу, де наводила доводи про наявність підстав до застосування ст. 69 КК, аналогічні тим, що наведені у касаційній скарзі.

За результатом апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції не встановив порушень, погодився з висновками місцевого суду та зазначив мотиви, з яких залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Апеляційний суд в межах повноважень, визначених ст. 404 КПК, та в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив доводи захисника, які стосувались призначення покарання, й не встановивши підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду в цій частині, навів достатні мотиви та підстави для залишення його без змін. Суд апеляційної інстанції перевірив вирок місцевого суду на предмет дотримання загальних засад призначення покарання, де констатував, що вимоги статей 50, 65 КК дотримано, суд першої інстанції достатньо та правильно врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше судимий, на обліках у психо-, наркологічному диспансерах не перебуває, не працює, неповнолітніх та непрацездатних осіб на утриманні не має, наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Апеляційний суд також погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК, з огляду на позицію сторони обвинувачення, а також потерпілих, дані про особу обвинуваченого, характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, кількість епізодів, ставлення обвинуваченого до вчиненого, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень та характер вчинених дій.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в мотивувальній частині відображено, серед іншого, зміст доводів та вимог апеляційної скарги захисника та надано на них вичерпні відповіді.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, даних про особу засудженого, за доводами сторони захисту Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржених судових рішень в частині покарання, призначеного за ч. 4 ст. 185 КК, оскільки висновки судів є вмотивованими, обґрунтованими і правильними. За доводами касаційної скарги колегією суддів не встановлено явної невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість в розумінні приписів ст. 414 КПК.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для досягнення його цілей (ч. 2 ст. 65 КК).

З оскаржених судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав до застосування ст. 69 КК, а посилання захисника на помилковість такого висновку та суворість призначеного засудженому покарання є безпідставним та належним чином не обґрунтованим.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Оцінюючи правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо незастосування положень закону, які дають можливість призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, касаційний суд виходить із того, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією нормою випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.

У даному кримінальному провадженні в діях засудженого суди не встановили наявності таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому обґрунтовано не застосували приписи ст. 69 КК, не вбачається таких і зі змісту касаційної скарги захисника, яка посилається на ті самі обставини, що вже були враховані судами попередніх інстанцій.

Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням усіх обставин, в тому числі й тих, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а також даних про особу винуватого, його ставлення до скоєного, дійшли вірного переконання про відсутність обґрунтованих підстав до призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено в санкції ч. 4 ст. 185 КК.

Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 69 КК, доводи касаційної скарги не містять.

Обставини, на які посилається захисник, зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак не є достатніми підставами до призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині призначення покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, з точки зору необхідності та достатності для виправлення засудженого, захисник у касаційній скарзі не навела. Не вбачається таких обставин і зі змісту оскаржених судових рішень.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3