Провадження № 11-кп/811/681/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст. 186 КК України, -

встановила:

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2025 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, з врахуванням невідбутої частини покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2025 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Запобіжний захід тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 рахувати з 26 жовтня 2023 року.

Вироки Галицького районного суду м. Львова від 19.05.2023 року та від 05.06.2023 року відносно ОСОБА_6 - виконувати самостійно

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_6 26 жовтня 2023 року, приблизно о 16:00 год, перебуваючи на території ринку «Тополя-1» по вул. Г.Мазепи, 15а, в м.Львові, в умовах воєнного стану, умисно, з корисливого мотиву, з метою викрадення чужого майна, зайшов в приміщення магазину «М`ясна лавка у Мар`янки», де в присутності малолітньої потерпілої ОСОБА_10 із каси магазину викрав кошти в сумі 340 грн. та з прилавку викрав мобільний телефон марки «ОРРО» моделі А54 сірого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , вартістю 8000 грн., який належить потерпілій ОСОБА_11 . Будучи викритим малолітнім свідком донькою потерпілої ОСОБА_10 обвинувачений ОСОБА_6 з місця вчинення злочину втік, спричинивши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 8540 грн. За деякий час він був затриманий директором ринку «Тополя-1».

На вирок суду заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2025, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України - виконувати самостійно. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування вказує, що згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, 26.10.2023, за вчинення якого він засуджується даним вироком до покарання у виді 7 років позбавлення волі, які слід відбувати реально. Вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив до постановлення попереднього вироку Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2025, яким його засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік. Даний вирок набрав законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Отже, за таких обставин, не допускається застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань та кожен вирок виконується самостійно. Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні 12.06.2025 вироку щодо ОСОБА_6 допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, застосував принцип часткового складання покарання, яке слід відбувати реально за оскаржуваним вироком, із покаранням, призначеним попереднім вироком, від відбуття якого обвинуваченого звільнено на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та його захисника, які не заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч.4 ст. 186 КК України, а саме як відкрите викрадення чужого майна, грабіж, вчинений в умовах воєнного стану.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання, то такі, на переконання колегії суддів, є слушними, а вирок суду в частині, що стосується покарання, підлягає зміні з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частинами 1, 4 ст. 70 КК України визначено, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Водночас, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду і розміру. Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, 26.10.2023, за вчинення якого він засуджується даним вироком до покарання у виді 7 років позбавлення волі, які слід відбувати реально.

Вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив до постановлення попереднього вироку Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2025, яким його засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік. Даний вирок набрав законної сили.

Таким чином, за наведеного, не допускається застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань та кожен вирок виконується самостійно.

Втім, суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України застосував принцип часткового складання покарання, яке слід відбувати реально за цим вироком, із покаранням, призначеним попереднім вироком, від відбуття якого обвинуваченого звільнено на підставі ст. 75 КК України.

За цих обставин, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_6 слід вважати засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2025, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України - виконувати самостійно.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Пунктом 4 частини 1 статті 409 КПК України визначено, що підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, вважається незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги становище обвинуваченого не погіршилось, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 задоволити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2025, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України - виконувати самостійно.

Врешті вирок залишити без змін.

На ухвалу суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4