УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 552/7365/24

провадження № 51-4051ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001399 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Розсошенці Полтавського р-ну Полтавської обл. та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Також суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та стягнув на його користь, зокрема із ОСОБА_4 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині у задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 щодо стягнення відшкодування моральної та матеріальної шкоди - відмовив.

Крім того, суд вирішив цивільний позов потерпілого до Акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ББС ІНШУРАНС», а також питання щодо запобіжного заходу, застави, зарахування строку попереднього ув`язнення, арешту майна, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження (ч. 2 ст. 286 КК).

Так, ОСОБА_4 31 серпня 2024 року приблизно о 16:20, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN CC», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вул. Великотирнівська в м. Полтаві в напрямку від вул. Зоряна до вул. Чумацький Шлях, виїхав на нерегульоване перехрестя (вул. Великотирнівська та пров. Космічний), під час здійснення маневру повороту ліворуч не переконався в безпечності його виконання, не зупиняючись змінив напрямок свого руху ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку водію мотоцикла «TEKKEN MH250GY-15», номерний знак НОМЕР_2 , неповнолітньому ОСОБА_5 , який рухався в зустрічному напрямку, та допустив з ним зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій мотоцикла «TEKKEN MH 250 GY-15», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді: травматичної ампутації на рівні середньої третини правої гомілки з формуванням кукси, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани м`яких тканин ділянки правого колінного суглобу та саден шкіри голови, обличчя, тулуба, верхніх і нижніх кінцівок.

За вказаних вище обставин, причиною цієї ДТП та її наслідків стало порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 10.1., 16.13. Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 17 липня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити вирок Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2025 року в частині вирішення цивільного позову і зменшити розмір стягнення із засудженого відшкодування моральної шкоди до 200 000 грн.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували, що неповнолітній потерпілий не мав посвідчення водія відповідної категорії, а отже, необхідного досвіду та навичок керування транспортним засобом, що разом із порушенням потерпілим ОСОБА_5 ПДР (перевищення дозволеної швидкості, керування транспортним засобом без дозволу) сприяло виникненню ДТП.

Крім того, засуджений зауважує, що має хронічні захворювання, сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а також йому встановлено інвалідність III групи.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки касатор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи засудженого, що розмір стягнутого відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_5 є завищений, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною 1 ст. 128 КПК передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до положень ч. 5 указаної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Підстави для задоволення цивільного позову або відмови в ньому, а також залишення його без розгляду зазначаються в мотивувальній частині вироку, а в резолютивній частині - рішення про цивільний позов.

Приписами ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Крім того, розмір суми відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Цих вимог закону під час розгляду зазначеного провадження суди попередніх інстанцій дотрималися.

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, потерпілим було заявлено цивільний позов про стягнення на його користь із ОСОБА_4 , зокрема, 3 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги потерпілого. Обґрунтовуючи свої висновки, місцевий суд вказав, що надані до позову докази та характеристики ОСОБА_5 , який відвідував КЗ «Розсошенська гімназія Щербанівськї сільської ради», свідчать про його залученість до суспільного життя та навчального процесу. Він брав активну участь у суспільно корисній роботі, громадському житті гімназії та класу. І хоча потерпілий має можливість продовжувати навчання, він потребує подальшої реабілітації, що беззаперечно призвело до порушення нормального, звичного для нього способу та ритму життя.

Крім того, місцевий суд не залишив поза увагою, що потерпілий є активним спортсменом, має велику кількість відзнак та подяк, а отримана травма та її особливості створюють суттєві обмеження щодо продовження зайняття такими видами спорту, як мотобол та вільна боротьба. Водночас неможливість тривалий час навчатися та відвідувати позашкільні гуртки беззаперечно впливає на психоемоційний стан неповнолітньої дитини.

Також Київський районний суд м. Полтави зауважив, що наявність порушень психоемоційного характеру і суттєвих змін в житті та оточенні потерпілого підтверджені і його батьком ОСОБА_6 , який пояснив, що в лікарні потерпілий перебував місяць, після виписки мав тяжкий психологічний стан, майже не спав, його відвідували психологи, військові та спортсмени, які мають ампутації, щоб власним прикладом підтримати сина. Ритм життя родини після ДТП значно змінився, кожного дня родина вимушена займатися першочерговими потребами ОСОБА_5 , відвідувати з ним лікувальні заклади для проведення реабілітаційних заходів. Також було перебудовано та пристосовано для потреб дитини будинок.

Врахував місцевий суд і загальні засади цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність. Беручи до уваги ці засади та дотримуючись загальновідомого принципу про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж необхідно для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її збагачення, місцевий суд задовольнив частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та стягнув на його користь із ОСОБА_4 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині в задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 щодо стягнення відшкодування моральної та матеріальної шкоди цей суд відмовив.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій стверджував про необхідність зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, стягнутого із засудженого, до 200 000 грн. Полтавський апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги.

Своє рішення суд апеляційної інстанції аргументував тим, що не є підставами для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди обставини, про які зазначає скаржник, зокрема наявність у нього хронічних захворювань, сплата аліментів на утримання дітей, а також те, що частково з вини потерпілого сталася ДТП. Ці обставини не спростовують винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення.

Тому, з урахуванням принципів пропорційності, законності, виваженості, розумності та справедливості, моральних страждань, яких зазнав потерпілий від кримінального правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно стягнув на користь потерпілого 1 500 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та додатково зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. Під час визначення компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи.

Колегія суддів Верховного Суду також вважає за необхідне зазначити, що у цьому провадженні розмір відшкодування моральної шкоди було визначено, із дотриманням засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань неповнолітнього потерпілого, який внаслідок ДТП, спричиненого водієм ОСОБА_4 , отримав тяжкі тілесні ушкодження: травматичну ампутацію на рівні середньої третини правої гомілки з формуванням кукси, закриту черепно-мозкову травму струсу головного мозку, забійну рану м?яких тканин ділянки правого колінного суглобу та садна шкіри голови, обличчя, тулуба, верхніх і нижніх кінцівок. У результаті отримання зазначених тілесних ушкоджень потерпілий був госпіталізований, йому необхідна була медична допомога, оперативні втручання, він перебував на стаціонарному лікуванні, проходив реабілітацію після отриманих травм.

До того ж внаслідок протиправного діяння засудженого потерпілому ОСОБА_5 спричинено моральну шкоду, яка полягала в сильних душевних переживаннях, фізичному болі, та фантомних болях після ампутації. Потерпілий зазнав моральних страждань, що були спричинені негативними наслідками завданого тяжкого тілесного ушкодження, які проявилися у порушенні звичного способу та ритму життя, необхідності сторонньої допомоги, відчутті безпорадності, емоційній напрузі, тривозі, стресі, а також у вимушеному пересуванні в інвалідному візку та обмеженні здатності до самостійного пересування. Також через діяння ОСОБА_4 потерпілий був позбавлений фізичної можливості продовжити активне життя, водночас йому необхідно прикладати додаткові зусилля для відновлення попереднього стану, став особою з інвалідністю.

Крім того, на переконання суду касаційної інстанції, визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілого, є достатнім і не є таким, що призвів би до його безпідставного збагачення, отже є обґрунтованим.

Не є слушними і посилання в касаційній скарзі на неврахування матеріального становища засудженого під час вирішення цивільного позову, оскільки такі твердження не співвідносяться з приписами ч. 4 ст. 1193 ЦК, відповідно до яких суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Також колегія суддів Верховного Суду зауважує, що порушення потерпілим ПДР не свідчить про неправомірність присудженого розміру компенсації моральної шкоди, оскільки він визначається з урахуванням всіх істотних обставин, а не лише поведінки потерпілого, яка до того ж в цьому проваджені, зважаючи, зокрема й на призначене покарання та часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, не залишилася поза увагою судів попередніх інстанцій.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374, 419 КПК. У цих рішеннях указані мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3