Справа № 346/3614/19
Провадження № 1-кп/346/272/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , секретар судового засідання: ОСОБА_4 , за участю прокурора: ОСОБА_5 , обвинуваченого: ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , здійснюючи судовий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000202, в якому ОСОБА_6 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Семаківці Коломийського району Івано-Франківської області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; середня освіта; не одружений; згідно ст.89 КК України судимості не має) обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України,

сторонами та іншими учасниками кримінального провадження №0000202 є: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , з боку захисту - обвинувачений: ОСОБА_6 , його захисник: ОСОБА_7 , потерпіла та цивільний позивач: ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и в :

На розгляді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження № 0000202, в якому ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року обвинуваченому ОСОБА_6 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк по 25 січня 2026 року, із визначенням застави (а.с.189-194 том 8).

А 21 січня 2026 року прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на 60 діб, з визначенням застави.

Тож колегія суддів вирішувала це питання з ініціативи прокурора.

Позиції учасників провадження.

Аргументи прокурора. Обвинувальний акт та зібрані у кримінальному провадженні докази підтверджують наявність обґрунтованої підозри, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України.

Зокрема, він обвинувачується у тому, що: 18.02.2019 року близько 23.00 год ОСОБА_6 , прийшов у гості до будинку АДРЕСА_1 , за місцем проживання його знайомих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , де вони втрьох почали розпивати алкогольні напої. Від вжитого алкоголю ОСОБА_11 заснув, а ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за добровільною згодою вступили у статеві зносини. Близько 23.30 год. ОСОБА_11 прокинувся та, виявивши зраду своєї співмешканки ОСОБА_10 , на ґрунті ревнощів розпочав конфлікт з ОСОБА_6 , який переріс у бійку. В цей час ОСОБА_10 втрутилась у сутичку, захищаючи ОСОБА_11 . У ході конфлікту, ОСОБА_6 , на ґрунті раптово-виниклих неприязних відносин, вирішив позбавити життя ОСОБА_11 та, будучи обуреним поведінкою ОСОБА_10 , яка під час конфлікту прийняла сторону співмешканця, вирішив вбити і її. З цією метою ОСОБА_6 , діючи умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, схопив зі столу викрутку та кухонний ніж, якими став наносити ОСОБА_11 тілесні ушкодження. Згідно висновку експерта № 38 від 03.04.2019 ОСОБА_11 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді, різаної рани шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного - жирового шару, м?язів, колотої рани шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного-жирового шару, м`язів, пристінкової плеври та правої легені, колотої рани шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного - жирового шару, м`язів, пристінкової плеври та лівої легені, колотої рани шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного - жирового шару, м`язів, та колотих ран шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного - жирового шару, дані ушкодження супроводжувалися зовнішньою та внутрішньою кровотечею та привело до масивної крововтрати, що згідно пункту 2.1.3.0 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними в момент їх спричинення. Також у ОСОБА_11 виявлено садна в лобній ділянці, в ділянці лівої повіки та шиї які мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Враховуючи розташування та кількість тілесних ушкоджень, ОСОБА_11 було нанесено не менше тринадцять травматичних дій, в тому числі три різані рани та шість колотих. Продовжуючи свій злочинний умисел ОСОБА_6 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, почав наносити ОСОБА_10 цілеспрямовані удари викруткою та кухонним ножем в життєво важливі ділянки тіла, спричинивши при цьому згідно висновку експерта № 37 від 03.04.2019 тілесні ушкодження у вигляді, колото-різане поранення шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного-жирового шару, м`язів, з ушкодженням лівої яремної вени, що супроводжувалось розвитком повітряної емболії; колотих ран шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного жирового шару, м`язів; садна в ділянці лівого кута щелепи, підборіддя, правої щоки, передньої та правої поверхні шиї, грудної клітки, правого плеча, правого променево- зап`ясткового суглобу; синців в ділянці правого плеча, правого променево- зап`ясткового суглоба. Колото - різане поранення шиї з ушкодженням шкіри, підшкірного-жирового шару, м`язів, з ушкодженням лівої яремної вени, що супроводжувалось розвитком повітряної емболії має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними в момент їх спричинення. Інші ушкодження мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Отже, за твердженням сторони обвинувачення, своїми умисними діями, які виразились в умисному протиправному заподіянні смерті двох осіб - вбивстві ОСОБА_11 та ОСОБА_10 - ОСОБА_6 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Також, за твердженням сторони обвинувачення, продовжують існувати ризики того, що: обвинувачений буде переховуватись від суду (зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку визнання його вини та відсутність міцних соціальних зв`язків, які не змінились), незаконно впливати на свідків (оскільки є свідки, які ще не допитані, а обвинувачений знає де саме вони проживають) та може вчинити інші кримінальні правопорушення (він тричі вчиняв кримінальні правопорушення до цього).

Тож підставами для продовження строків тримання під вартою обвинуваченому, прокурор вважає наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим, який вважається несудимим, вказаного вище злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі більше 5 років (зокрема, 15 років або довічне позбавлення волі) та наявність вказаних вище ризиків, які продовжують існувати.

Аргументи захисника. Заперечив проти продовження тримання його клієнта під вартою, вказував, що усі докази сторони обвинувачення дослідженні і є розумний сумнів у тому, що злочин вчинив саме ОСОБА_6 . І оскільки сторона обвинувачення не заперечує проти застави та покладення обов`язків, до ОСОБА_12 можна застосувати цілодобовий домашній арешт.

Аргументи обвинуваченого. Вказував, що ризики мають доводитись доказами, яких немає, а строки тримання під вартою дуже великі, а саме 6 років і 10 місяців, тобто вони не є розумними

Оцінка суду.

Положення частини 1 статті 131 КПК України передбачають, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

На підставі ухвали від 24.09.2024 нового складу суду, зокрема колегії суддів Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у даному кримінальному провадженні було призначено підготовче судове засідання, а на підставі ухвали від 27.09.2024 призначено судовий розгляд обвинувального акту (а.с.171-178 том 6), який триває. А отже, з метою досягнення дієвості цього провадження заходи його забезпечення можуть бути застосованими.

Проте колегія суддів відзначає, що за положеннями частини 1 статті 177 КПК України метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як запобіжного заходу, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам (на які вказував прокурор): переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інші кримінальні правопорушення.

А частина 2 статті 177 КПК України вказує на те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті. І ці ризики, в тому числі й те, що вони не зменшились, в силу положень частини 2 статті 183 та частини 3 статті 199 КПК України повинен довести саме прокурор, на чому наполягав обвинувачений і його захисник, і суд згоден із цим.

Колегія суддів погоджується із тим, що прокурор довів на досудовому розслідуванні обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого п.1 ч.2 статті 115 Кримінального кодексу України. Але під час з`ясування обставин та перевірки їх доказами, ця підозра підлягає доведенню прокурором конкретними доказами та може бути спростована стороною захисту у будь-який момент, якщо вона бажає зайняти активну позицію захисту. І цю підозру колегія суддів не вважає і не розцінює, як доведену вину обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України, оскільки прокурор під час судового розгляду має довести вину обвинуваченого у вчиненні цього злочину. Колегія суддів поважає презумпцію невинуватості будь-якої людини, у тому числі й обвинуваченого, і за недоведеності прокурором вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України суд може ухвалити виправдувальний вирок.

Також колегія суддів враховує, що за положеннями частини 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: b) законний арешт для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт, здійснений з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

При цьому колегія суддів враховує і практику застосування цієї норми права Європейським судом з прав людини, зокрема висновок цього суду з рішення у справі «Ассанідзе проти Грузії» (Assanidze v. Georgia), заява № 71503/01, п. 171, ECHR 2004-II) за яким Суд повторив, що слово «законний» і словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом» у пункті 1 статті 5 Конвенції за своєю суттю відсилають до національного законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм.

Тому колегія суддів застосовує положення КПК України, напряму.

Зокрема, ч.3 ст.176 КПК України за якою, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

А ч.1 ст.176 КПК України передбачає, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Отже, найбільш м`який запобіжний захід - це особисте зобов`язання, а найбільш суворий - тримання під вартою.

Суд згоден із тим, що прокурор довів наявність ризику переховування обвинуваченого від суду, незважаючи на те, що він майже 7 років тримається під вартою без вироку суду, оскільки обвинувачений обвинувачується у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі; обвинувачений є дієздатним, а тому не може не усвідомлювати особливу тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку призначення судом такого покарання, і ті невідворотні наслідки, які можуть настати особисто для нього, якщо суд визнає його вину і призначить таке покарання. Також суд згоден із тим, що обвинувачений продовжує не мати міцних соціальних зв`язків, що також може спонукати обвинуваченого переховуватись від суду, що теж доведено прокурором (син обвинуваченого є повнолітнім, живе окремо, вони нині взагалі не спілкуються, він має іншу сім`ю; обвинувачений уклав шлюб тільки 10.02.2021 року, тобто вже знаходячись у місцях обмеження волі; суд поважає приватне і сімейне життя кожної людини, у тому числі й обвинуваченого, а тому не бачить проблеми у тому, що останній уклав шлюб з ОСОБА_13 тільки коли він вже перебував під вартою, однак відзначає, що будь-яких даних про їх триваючі сімейні чи інші міцні і тривалі відносини, які продовжують існувати до цього часу та виникли задовго до укладення шлюбу, суду не надано; більш того, сам обвинувачений пояснив, що бачив дружину в останнє у 2021 році, і навіть хотів подавати заяву на розірвання шлюбу, і нині вона проживає навіть не у нього вдома, а у своєї матері; також суд враховує, що доказів наявності у обвинуваченого постійного місця роботи, яке він мав або міг би мати, якби опинився на волі, теж не має). Також суд враховує, що сімейний та майновий стан обвинуваченого не змінився. Тому з огляду на викладене у сукупності, суд не погоджується із аргументами обвинуваченого та його захисника про те, що ризик переховування обвинуваченим не доведений прокурором взагалі.

Отже ризик переховування від суду, колегія суддів вважає таким, що доведений прокурором. Проте, цей ризик вже не є настільки реальним і настільки вірогідним у своєму настанні аби суд для запобігання його настанню продовжував застосування найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою. Позаяк, ОСОБА_6 перебуває під вартою майже 7 років, а покарання яке йому загрожує це позбавлення волі від 10 до 15 років чи довічне позбавлення волі, з яких, якщо суд визнає його вину та призначить покарання, на підставі ч.5 ст.72 КК України суд буде повинен зарахувати обвинуваченому у строк відбуття покарання майже 7 років перебування ним під вартою.

Однак, суд не згоден із тим, що що прокурор довів наявність ризику впливу обвинуваченим на свідків, оскільки усі свідки сторони обвинувачення вже були допитані.

Проте суд згоден із тим, що прокурор довів існування ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, якщо він буде перебувати на свободі, оскільки до цього він вчинив три кримінальні правопорушення перебуваючи на свободі, за які поніс покарання, і нині обвинувачується у особливо тяжкому злочині. Однак цей ризик, також вже є менш імовірним у своєму настанні, оскільки суд переконаний, що перебуваючи під вартою майже 7 років обвинувачений вже цілком усвідомлює істотні обмеження його свободи, які настають у зв`язку із триманням його під вартою, яке може бути застосоване судом повторно і без визначення застави, на підставі клопотання прокурора, якщо обвинувачений порушить свої процесуальні обов`язки та/або буде ухилятись чи переховуватись від явки до суду та/або вчинить інше кримінальне правопорушення, якщо буде перебувати на свободі.

Таким чином, колегія суддів погоджується із тим, що прокурор довів наявність двох із трьох заявлених ризиків, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, і які продовжують існувати.

Проте колегія суддів враховує, що за положеннями частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі якщо прокурор доведе, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Однак, прокурор не довів, що наприклад такий більш м`який запобіжний захід, як цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю не зможе запобігти таким ризикам, як переховування обвинуваченого та вчинення ним іншим кримінальних правопорушень.

Суд ще раз підкреслює, що він згоден із доведеними прокурором двома ризиками, але відзначає, що запобігти їх настанню може і цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю. Оскільки за положеннями частини 1 та частини 2 статті 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або в певний період доби. А запобігти настанню доведеним прокурором ризикам може тільки цілодобовий домашній арешт, а не нічний.

Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню частково. До обвинуваченого слід застосувати більш м`який запобіжний захід ніж тритмання його під вартою, зокрема у вигляді цілодобового домашнього арешту, із застосуванням електронного засобу контролю, строком на два місяці.

При цьому, судом враховано практику Європейського Суду з прав людини щодо застосування тримання під вартою. Зокрема:

- вирішуючи питання про звільнення або подальше тримання особи під вартою, органи державної влади зобов`язані розглянути альтернативні засоби забезпечення її явки до суду (див. згадане рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» (Buzadji v. the Republic of Moldova - п.87);

- до обґрунтувань, які згідно з практикою Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами (окрім наявності обґрунтованої підозри), належать такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. згадане рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» (Buzadji v. the Republic of Moldova), пункт 88). Ці ризики повинні бути належним чином обґрунтовані, а обґрунтування органів влади щодо цього не може бути абстрактним, загальними або шаблонними (див., серед інших джерел, рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії» [ВП] (Merabishvili v. Georgia) [GC], заява № 72508/13, пункт 222, від 28 листопада 2017 року);

- суд застосовує ті самі критерії, оцінюючи розумність усього періоду позбавлення свободи, незалежно від місця, де утримувався заявник (в ізоляторі тимчасового тримання або вдома під домашнім арештом) - п.157 рішення від 04.07.2019 у справі "Корбан проти України";

- пункт 3 статті 5 Конвенції не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку. Виправдання будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами державної влади (рішення у справі "Шишков проти Болгарії" (Shishkov v. Bulgaria), N 38822/97, пункт 66);

- існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (п.39 рішення від 14.10.2010 у справі "Хайредінов проти України");

- національні органи влади зобов`язані встановити наявність конкретних фактів, відповідних підставам для подальшого тримання під вартою. Перекладення тягаря доведення щодо цього на особу, яка перебуває під вартою, рівноцінно порушенню принципу статті 5 Конвенції- положення, яке робить тримання під вартою винятковим відступом від права на свободу та таким, що дозволяється лише у вичерпно перерахованих та чітко визначених випадках (п.40 рішення від 14.10.2010 у справі "Хайредінов проти України").

Оцінка суду щодо обов`язків обвинуваченого.

За положеннями частини 5 статті 194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя застосовує відповідний запобіжний захід та зобов`язує підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, передбачених частиною 5 цієї статті, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Тож зважаючи на те, що прокурор довів наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики; але суд застосував більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, зокрема цілодобовий домашній арешт строком на 2 місяці, на обвинуваченого слід покласти такі обов`язки:

- прибувати за викликом до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області;

- без дозволу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області не відлучатись з адреси домашнього арешту, окрім явки до суду;

- утриматись від спілкування будь-якої форми з учасниками даного кримінального провадження за межами зали суду за виключенням його захисника;

- здати на зберігання, протягом 2 (двох) діб, свій паспорт громадянина України для виїзду за кордон (за його наявності) до територіального органу (підрозділу) Державної міграційної служби України у Івано-Франківській області;

- носити електронний засіб контролю.

Отже, керуючись статтями 2,7-29, 30-33, 36, 37, 42, 45-47, 55-57, 73, 75-83, 84-117, 131-132, 133-146, 176-206, 276-279, 291-293, 314-372, 376, 392-395 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю, за адресою розташування його житла: АДРЕСА_1 , який полягає у забороні залишати це житло цілодобово протягом всіх днів строку дії цієї ухвали, а саме: з 21 січня 2026 року по 21 березня 2026 року, окрім випадків необхідності явки ОСОБА_6 до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області для розгляду даного судового провадження.

Зобов`язати працівників Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області негайно доставити ОСОБА_6 за адресою місця його проживання (домашнього арешту): АДРЕСА_1 , після чого звільнити його з під-варти.

Покласти на ОСОБА_6 , на строк з 21 січня 2026 року по 21 березня 2026 року, наступні обов`язки:

- прибувати за викликом до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області;

- без дозволу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області не відлучатись з адреси домашнього арешту, окрім явки до суду;

- утриматись від спілкування будь-якої форми з учасниками даного кримінального провадження за межами зали суду за виключенням його захисника;

- здати на зберігання, протягом 2 (двох) діб, свій паспорт громадянина України для виїзду за кордон (за його наявності) до територіального органу (підрозділу) Державної міграційної служби України у Івано-Франківській області;

- носити електронний засіб контролю.

У задоволенні клопотання в іншій частині - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, але її оскарження не зупиняє її виконання.

Копію цієї ухвали невідкладно вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику.

Копію цієї ухвали направити до Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області для контролю за поведінкою ОСОБА_6 , а також для оформлення і звернення із дорученням до Державної прикордонної служби України для використання нею цієї ухвали в роботі під час здійснення прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон України та контролю у контрольних пунктах в`їзду та виїзду громадян на тимчасово окуповані території України.

Виконання ухвали покласти на Головне управління національної поліції в Івано-Франківській області, а контроль за її виконанням покласти на Івано-Франківську обласну прокуратуру.

Повний текст ухвали оголошено 26 січня 2026 року.

Головуючий суддя : ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3