Вирок

Іменем України

15.10.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000066 від 16.01.2023 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Раденичі Мостиського району Львівської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, працюючого менеджером ресторанного закладу у ФОП ОСОБА_8 , відповідно до ст.89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 15.01.2023 року приблизно о 21 год. 50 хв., керуючи автомобілем марки "Volkswagen", модель "Caddy", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул. Наукова у м. Львові поблизу будинку №62 вказаної вулиці в напрямку вул. Кульпарківська, всупереч ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, грубо порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами, а саме вимоги Р.1 п.1.5, п.1.10 (в терміні «дати дорогу»); Р.2 п.2.3 б), д) та Р.18 п.18.1.

Вказані порушення виразилися в тому, що ОСОБА_4 під час керування технічно справним транспортним засобом був неуважний, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, зокрема, не стежив за дорожньою обстановкою, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість та не здійснив повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, не маючи об`єктивних перешкод для виявлення пішохода, в результаті чого вчинив наїзд на ОСОБА_6 , яка переходила дорогу по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво по напрямку руху транспортного засобу. Внаслідок цього потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, а саме: множинні садна обличчя, синці лівого плеча, обох стегон, садна лівого ліктя, правої долоні, лівого коліна та рану правої гомілки, множинні переломи кісток таза, відкриту рану інших частин гомілки, внутрішньочерепну травма (неуточнену), відкриту рану повіки та навколоочноямкової ділянки, забій грудної клітки, поверхневу травму волосистої частини голови, забій, перелом поперекового хребця на рівні L5, які згідно висновку експерта відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, визнав повністю, підтвердив усі обставини його вчинення. Зокрема, пояснив, що 15.01.2023 року перебував у робочих справах у м. Львові та близько 22.00 год. повертався додому в напрямку м. Мостиська Львівської області. Рухався власним автомобілем марки "Volkswagen Caddy" разом із пасажиром на передньому сидінні ОСОБА_9 , якого планував відвезти по дорозі у м. Городок Львівської області. Керував автомобілем в тверезому стані, алкогольних напоїв чи інших речовин не вживав. Разом з пасажиром вони їхали по вул. Стрийська у м. Львові, на якій було наявне зовнішнє освітлення, а в подальшому звернули на вул. Наукова та рухалися в напрямку вул. Кульпарківська. У цей час вул. Наукова у м. Львові не освітлювалася, власне тоді відбувся «блекаут» і освітлення не було навіть у будинках вздовж вулиці. Відповідно, не працювали світлофори, дорожнє освітлення, а, враховуючи, що це вечірній час доби і зимова пора, рух здійснювався в умовах повної темряви. Автомобіль їхав зі швидкістю приблизно 50 км/год. із увімкнутим фарами ближнього світла. Попереду перешкод не було, оскільки найближчі автомобілі їхали з дистанцією близько 100 м. Пішоходів, які переходять вулицю він, як водій, не бачив. Однак, наближаючись до пішохідного переходу на вул. Наукова, раптово виявив пішохода у темному одязі та одразу вжив заходів для уникнення зіткнення, зокрема, викрутив кермо у лівий бік, однак, це не запобігло наїзду на пішохода. Контакт з останньою відбувся правим крилом транспортного засобу із закиданням пішохода на вітрове скло автомобіля. Одразу після наїзду він вживав заходів для надання допомоги потерпілій, як пізніше з`ясувалося ОСОБА_6 , а саме за участі іншого перехожого викликали швидку медичну допомогу, намагався зручно розташувати потерпілу, враховуючи холодну пору року і доби. Сам він та пасажир автомобіля не постраждали, однак, пасажир ОСОБА_9 одразу після ДТП перебував в стані ступору, впродовж певного часу не міг вийти з машини. На місці події перехожі люди казали не піднімати потерпілу та дочекатись приїзду медиків. В подальшому, окрім швидкої медичної допомоги, прибули також поліцейські. Медики забрали ОСОБА_6 для госпіталізації, а працівники поліції проводили невідкладні слідчі дії. Після участі в цих слідчих діях близько 03.00 год. ночі він приїхав в лікарню до потерпілої, де вже перебували її батько, сестра ОСОБА_10 та її чоловік. Там же він зустрів свою матір. Він одразу пропонував родичам потерпілої свою допомогу, в тому числі матеріальну. На наступний день на банківську картку сестри потерпілої ОСОБА_10 переказав 12000 грн., а в подальшому за час лікування відшкодував потерпілій шкоду на загальну суму 9000 доларів США та купував їй деякі медичні препарати, в тому числі ті, які необхідно було привозити із закордону. Знає, що страхова компанія, в якій була застрахована його цивільно-правова відповідальність як водія, відшкодувала ОСОБА_6 230000 грн. на лікування. В ході досудового розслідування із потерпілою вдалося досягти примирення, він щотижня 2-3 рази провідував ОСОБА_6 в лікарні, вибачався за скоєне, водночас остання постійно вказувала на те, що прощає його. В результаті після передачі кримінального провадження до суду 13.12.2023 року між ним та потерпілою було укладено угоду про примирення, однак, така на затвердження суду не передавалася, оскільки потерпіла в суді різко змінила свою позицію у справі та звернулася до нього із цивільним позовом про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням. Свого наміру підтримувати потерпілу він ніколи не цурався, вважає, що проявив неуважність, яка в сукупності із цілковитою темрявою на місці події, й спричинилася до настання ДТП, відповідальності за яке він з себе не знімає. У тому, що відбулось, кається, просив суворо його не карати, водночас вважає, що цивільний позов, заявлений потерпілою в даному кримінальному провадженні, задоволенню не підлягає, оскільки матеріальна і моральна шкода їй відшкодована у повному обсязі.

Попри визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, доведена також належними, допустимими і достатніми доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.

Так, будучи допитаною в суді, потерпіла ОСОБА_6 надала показання про те, що 15.01.2023 року вона перебувала на робочому місці у кав`ярні по вул. Княгині Ольги у м. Львові, де працює адміністратором. У вечірній час відбувся «блекаут» (знеструмлення), зникло освітлення, тому вона вирушила додому. Спочатку їхала трамваєм, а в подальшому від готелю «Супутник» рухалася пішки додому. Наближаючись до пішохідного переходу на вул. Наукова, розмовляла по мобільному телефону з батьком. Коли прийшла на пішохідний перехід , телефонну розмову вже завершила. На цьому місці був ще один пішохід, який планував переходити дорогу. В цей час вуличне освітлення не працювало, довкола було темно. Тому вона увімкнула ліхтарик на своєму мобільному телефоні і, пропустивши декілька автомобілів, розпочала рух по пішохідному переходу, світячи ліхтариком. Інший пішохід чоловічої статі ішов поруч з нею, а надалі трохи відстав та вона випустила його з поля зору. Що було далі не пам`ятає, усе відбулось дуже швидко і вона втратила свідомість. Віддалено чула якісь голоси, можливо ОСОБА_4 , однак, хто саме і про що говорив, не усвідомлювала. Отямилася вже в машині швидкої медичної допомоги та лікарі запитували номери телефонів її родичів, адже мобільний телефон, яким вона користується, був пошкоджений і не працював. Автомобіля обвинуваченого вона не бачила, чи робив останній будь-які маневри їй невідомо. Після ДТП ОСОБА_4 часто навідувався до неї в лікарню, обіцяв допомагати всім, чим зможе. Спочатку вона йому пробачила, навіть підписала угоду про примирення, однак, в подальшому довідалася, що обвинувачений не бажає бути позбавленим права керування, що, на її переконання та з урахуванням того, що водій вже не перший раз спричинив ДТП, в якому постраждала людина, є неприйнятним, вона відмовилася від цієї угоди, відкликала її і не передавала на затвердження суду. Вважає, що обвинувачений, який, на її переконання не вміє добре керувати транспортними засобами, заслуговує понести справедливе покарання за скоєне, а також відшкодувати в повному обсязі заподіяну їй вчиненим кримінальним правопорушенням матеріальну і моральну шкоду. Підтверджує, що обвинувачений частково таку шкоду відшкодував, зокрема, придбав новий мобільний телефон, компенсував пошкоджений годинник, передав кошти, на які давалася розписка про їх отримання. Також частково проведено відшкодування страховою компанією на суму приблизно 240000 грн., але це не вся вартість лікування, адже за оперативні втручання кошти не відшкодовано, враховуючи, що документів на підтвердження витрат не надавалося. Водночас за період лікування їй зроблено близько десяти операцій. В загальному вона із січня 2023 року до 28.04.2023 року лікувалася у 8-й лікарні св. Пантелеймона у м. Львові, з квітня 2023 року до вересня 2023 року перебувала вдома під онлайн-наглядом лікаря, з жовтня 2023 року проходила реабілітацію у реабілітаційному центрі в м. Стебник, а надалі у м. Львові. На даний час їй присвоєно третю групу інвалідності з обмеженнями в праці, вона відчуває суттєвий дискомфорт у повсякденному житті та побуті, адже досі шкутильгає, бореться із нагноєнням ран на ногах, відчуває печіння шкіри. Приймати обезболюючі препарати їй заборонено, водночас після ходьби в неї сильно набрякають ноги, відчувається свербіж і тяжкість в кінцівках. Попереду заплановано проходження декількох курсів лікування шкіри на ногах, яка була сильно пошкоджена під час ДТП та в ході проведених операцій. Усвідомлювати це їй, як молодій, незаміжній дівчині, особливо важко, адже після 2023 року вона постійно змушена займатися реабілітацією, відмовляти собі в багатьох елементарних речах, які доступні звичайним пересічним, здоровим людям. Усе це сильно пригнічує її морально, викликає постійну тривогу і страх за своє майбутнє. З урахуванням цього в поданому цивільному позові потерпіла просить стягнути з обвинуваченого на її користь 310000 грн. на відшкодування завданої матеріальної шкоди, а також 300000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_11 пояснив, що в один із днів січня 2023 року, точної дати по спливу значного часу вже не пригадує, але у вечірній час доби, близько 22.00 год. він здійснював перехід через вул. Наукова у м. Львові в напрямку від готелю «Супутник» до магазину «Сільпо» (ТЦ «ВАМ»). Рух здійснював із візочком, в якому перебувала його дитина, по пішохідному переходу. На той час довкола було темно, освітлення, як такого, не було, оскільки в місті відбувались знеструмлення («блекаут»). З урахуванням цього він використовував ліхтарик власного мобільного телефону для ідентифікації себе як учасника дорожнього руху на дорозі. Ліхтариком світив в напрямку автомобілів, які могли наближатися. Так пройшов дві смуги руху і наблизився до третьої, як раптом помітив, що з-під моста виїхав автомобіль, який рухався по третій смузі, призначеній для розвороту, і зрозумів, що завершити перехід з візком не вдасться. Тому почав рух назад, в цей час зліва від нього пройшла жінка, яка рухалася пішохідним переходом вперед. Приблизно через 1-2 секунди він почув сильний удар, як саме відбувся наїзд на пішохода, він не бачив, бо було темно. Звуків сигналу, гальмування не чув, також не спостерігав, щоб автомобіль здійснював будь-які маневри, навпаки останній рухався при наближенні до пішохідного переходу прямолінійно. Після цього він поставив візок з дитиною на острівець і підійшов на місце події, де побачив на землі тіло жінки, а за метрів 70 автомобіль. Що це за транспортний засіб не розгледів, лише згодом довідався що автомобіль, який спричинив наїзд, марки "Volkswagen". Надалі викликав швидку допомогу і поліцію та пішов додому, оскільки дитина у візку нервувала і її потрібно було відвезти додому. Крім цього, до потерпілої уже підійшли перехожі та надавали їй допомогу. Відвізши дитину з візочком додому, повернувся на місце ДТП, на той час там перебував обвинувачений, поліцейські, а потерпілу швидка медична допомога вже забрала в лікарню. Ознак сп`яніння водій не мав, на місці події мовчав. Все, що спостерігав свідок, розповів працівникам поліції, в подальшому брав участь у слідчому експерименті. Чи використовувала потерпіла при переході дороги ліхтарик, йому невідомо, особисто не спостерігав, щоб остання таким світила.

Свідок ОСОБА_9 надав у суді показання про те, що 15.01.2023 року близько 22.00 год. він в якості пасажира їхав разом з ОСОБА_4 автомобілем марки "Volkswagen Caddy" додому. Рухалися вони по вул. Наукова у м. Львові в той час, коли на ній була цілковита темрява через знеструмлення міста («блекаут»). Автомобіль перебував по центру проїжджої частини і їхав зі швидкістю приблизно 50-60 км/год. Людей на дорозі видно не було. Перед пішохідним переходом раптово побачили пішохода, тому водій ОСОБА_4 різко повернув ліворуч, намагаючись об`їхати його і уникнути зіткнення. Відбувся удар, внаслідок якого здійснено наїзд на пішохода, та надалі автомобіль проїхав ще певну відстань, вдарився об бордюр та зупинився на розділювальній смузі. Обвинувачений одразу вийшов з машини та побіг до потерпілої, свідок перебував в шоковому стані і ще деякий час не покидав транспортного засобу. В подальшому він надав показання працівникам поліції, знає, що обвинувачений провідував потерпілу в лікарні.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, надані в судовому засіданні, суд доходить переконання, що такі не містять суттєвих розбіжностей щодо обставин настання ДТП. Так, з наведених показань однозначно слідує, що наїзд на потерпілу ОСОБА_6 відбувся автомобілем "Volkswagen Caddy", яким керував ОСОБА_4 , при цьому, дорожньо-транспортна пригода відбулась на нерегульованому пішохідному переході, по якому у вечірній час доби в умовах відсутності зовнішнього освітлення здійснювала перехід потерпіла. За таких обставин викладені у пред`явленому ОСОБА_4 обвинуваченні фактичні дані підтверджуються показаннями безпосередніх учасників та свідків ДТП.

Крім цього, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому дій доведена наступними письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні:

-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.01.2023 року, згідно якого такий огляд проведено у м. Львові по вул. Наукова, 62 по факту наїзду транспортного засобу на пішохода, на момент огляду дана ділянка не освітлюється, на ній наявний нерегульований пішохідний перехід, горизонтальна дорожня розмітка 1.14.1, 1.12, 1.15, 1.5, покриття дороги асфальтобетон, який на час огляду є вологим, чистим. На місці події виявлено транспортний засіб "Volkswagen Caddy", р.н. НОМЕР_1 , з характерними ушкодженнями правого переднього крила, капоту, переднього бамперу, правої передньої фари та лобового скла. Вказаний автомобіль за результатами проведеної слідчої дії в присутності ОСОБА_4 вилучено слідчим;

-схемою до протоколу огляду місця події від 15.01.2023 року, на якій зображено розташування транспортного засобу "Volkswagen Caddy", р.н. НОМЕР_1 , на проїжджій частині з прив`язкою до сталих орієнтирів, а також дорожню розмітку на ділянці дороги по вул. Наукова, 62 у м. Львові, місця осипу скла, пластику, поблизу пішохідного переходу;

-фототаблицею по факту ДТП 15.01.2023 року, на якій зафіксовано вигляд та стан транспортного засобу "Volkswagen Caddy", р.н. НОМЕР_1 , зокрема наявність ушкоджень правої передньої частини автомобіля (погнутість переднього правого крила, капоту, розбиття скла правої передньої фари, пошкодження вітрового скла спереду справа, відламування пластику передньої правої частини бамперу);

-висновком експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/114-23/1024-ІТ від 09.02.2023 року за результатами проведеної судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу, згідно якого на момент огляду робоча гальмівна система, система рульового управління транспортного засобу "Volkswagen Caddy", р.н. НОМЕР_1 , знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією. Водночас засоби освітлення досліджуваного автомобіля перебувають в несправному стані по причині пошкодження розсіювача передньої правої блок-фари, несправність системи освітлення є наслідком ДТП;

-висновком експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/114-23/1026-ІТ від 14.02.2023 року за результатами проведеної судової транспортно-трасологічної експертизи, в якому констатовано, що автомобіль марки «Volkswagen Caddy», р.н. НОМЕР_2 , первино контактував своєю передньою правою частиною (передній бампер, праве крило, блок фара, капот, лобове скло і т.п.) з групою відносно твердих предметів, які не мали гострих виступаючих частин, кромок, країв, якими в даному випадку могло бути тіло пішохода; наїзд автомобіля марки «Volkswagen Caddy», p.н. НОМЕР_2 , на пішохода, відбувся на крайній лівій смузі проїзної частини дороги вул. Наукова, 62, організованої для проїзду в напрямку до вул. Симоненка, на ділянці, що передує розташуванню уламку лакофарбового покриття та початку зони осипу скла, металу та пластику, не виключно, що в межах пішохідного переходу;

-висновком експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/114-23/3713-ІТ від 14.03.2023 року за результатами проведеної судової інженерно-транспортної експертизи дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди, з якого слідує, що з технічної точки зору, в обстановці дорожньо-транспортної пригоди, при русі автомобіля «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із фактичною швидкістю руху та при максимально допустимій швидкості руху на даній ділянці дороги, у його водія ОСОБА_4 була технічна можливість зупинити свій транспортний засіб до місця наїзду на пішохода шляхом застосування своєчасного гальмування свого автомобіля, з моменту виходу пішохода на проїзну частину дороги (на нерегульований пішохідний перехід), та таким чином дати дорогу вказаному пішоходу (пішохід мав таку перевагу в русі на нерегульованому пішохідному переході згідно технічних вимог п. 18.1. ПДР). При цьому, констатовано, що в діях ОСОБА_4 вбачається суперечність технічним вимогам п.п. 1.10. (в терміні «дати дорогу»), 12.4., 12.9.б). та 18.1. чинних Правил дорожнього руху чинних Правил дорожнього руху, факт суперечності дій вказаного водія технічним вимогам 1.10. (в терміні «дати дорогу») та 18.1. чинних Правил дорожнього руху знаходиться з технічної точки зору у прямому причинному зв`язку із настанням даної ДТП. З технічної точки зору причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стала суперечність дій водія автомобіля Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 технічним вимогам п.л.1.10. (в терміні «дати дорогу») та 18.1. чинних Правил дорожнього руху, яка виразилась у тому, що вказаний водій не дав дорогу пішоходу, яка перебувала на нерегульованому пішохідному переході, з моменту виходу на останній та яка мала таку перевагу в русі;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 21.02.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на місці показав механізм розвитку ДТП та за результатами проведеної слідчої дії встановлено місце наїзду на потерпілу ОСОБА_6 , що відбувся на пішохідному переході по вул. Наукова у м. Львові;

-висновком судово-медичного експерта ЛОР ЛОБСМЕ №14/2023 від 06.03.2023 року, з якого слідує, що у гр. ОСОБА_6 було виявлено множинні садна обличчя, синці лівого плеча, обох стегон, садна лівого ліктя, правої долоні, лівого коліна та рана правої гомілки; також згідно наданої медичної документації лікарями було діагностовано: «Множинні переломи кісток таза. Відкрита рана інших частин гомілки. Внутрішньочерепна травма, не уточнена. Відкрита рана повіки та навколоочноямкової ділянки. Забій грудної клітки. Поверхнева травма волосистої частини голови, забій. Перелом поперекового хребця на рівні L5». Дана травма утворилась від дії тупого предмету, котрим могли бути виступаючі частини кузова автомобіля, під час дорожньо-транспортної пригоди, в час та за обставин, вказаних в постанові (наїзд транспортного засобу на пішохода), та відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Оцінюючи здобуті у кримінальному провадженні та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази суд зазначає, що вищевикладені докази встановлюють факти, які мають значення для кримінального провадження, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні, та отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 21.10.2011 року у справі «Коробова проти України», відповідно до якої при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», який ґрунтується на достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновках.

Як встановлено судом, показання обвинуваченого, потерпілої та свідків про факт скоєння наїзду транспортного засобу під керуванням ОСОБА_4 на потерпілу ОСОБА_6 на нерегульованому пішохідному переході і зумовленість настання ДТП діями водія, який порушив вимоги ПДР України, підтверджені вищенаведеними здобутими у справі письмовими доказами. При цьому, вказані показання в цілому узгоджуються між собою та ґрунтуються на документально зафіксованих в межах кримінального провадженнях фактах.

А тому, зібраними і дослідженими доказами винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, доведена повністю, обґрунтованих сумнівів у винуватості обвинуваченого в суду не виникає.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, наслідки, які настали в результаті його вчинення, а саме спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючої обставини, якою суд визнає щире каяття обвинуваченого, особу ОСОБА_4 , який відповідно до ст.89 КК України раніше не судимий, працевлаштований, за місцем роботи у ФОП ОСОБА_8 та за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, суд не вбачає підстав вважати обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , повторність, як це інкриміновано в скерованому до суду для розгляду обвинувальному акті. Так, з наявних матеріалів справи слідує, що судимість ОСОБА_4 за вироком Мостиського районного суду Львівської області від 19.11.2015 року погашена, а тому згідно положень ст.89 КК України він вважається несудимим.

Водночас з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, наслідків, що настали, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 основне покарання у межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу. Попри це, наявність пом`якшуючої покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, часткове відшкодування обвинуваченим шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, повне визнання обвинуваченим своєї вини у скоєному, перебування на його утриманні малолітньої дитини, публічне вибачення в судовому засіданні за скоєне, дають підстави визначити таке покарання на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.286 КК України, за якою ОСОБА_4 обвинувачується.

Що стосується додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то, на переконання суду, в ході розгляду справи встановлено достатньо підстав для призначення такого обвинуваченому ОСОБА_4 з огляду на те, що останній згідно досліджених матеріалів спричинив ДТП, порушуючи вимоги діючих ПДР України, внаслідок чого потерпіла отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. Водночас це не перший випадок притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за ст.286 КК України і, хоч це не утворює повторності, враховуючи погашення судимості за попереднім вироком, однак, вимагає врахування як факту схильності обвинуваченого до порушень встановлених у державі правил організації дорожнього руху. А тому, з метою недопущення утвердження в обвинуваченого переконання в можливості й надалі допускати такі порушення останній зобов`язаний зазнати обмежень в праві керування транспортними засобами, що є релевантною формою реагування на скоєне ним кримінальне правопорушення. При цьому, суд враховує, що обвинуваченим ОСОБА_4 не надано доказів використання ним транспортних засобів з робочою метою, керування такими не є способом отримання ним доходу, адже останній водієм за своїм фахом не являється. Відповідно, позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами на визначений судом строк не може негативно позначитися на діяльності, якою займається ОСОБА_4 . Водночас позитивна посткримінальна поведінка обвинуваченого, який вживав заходів для відшкодування шкоди потерпілій, вказує на те, що при застосуванні до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з метою досягнення визначених цілей покарання можливо обмежитися призначенням не максимального строку такого покарання, визначеного санкцією ч.1 ст.286 КК України. Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_4 в межах даного кримінального провадження не застосовувався і потреби у застосуванні такого на даний час немає.

У справі потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Так, потерпіла просить суд стягнути на її користь з обвинуваченого 310000 грн. на відшкодування завданої матеріальної шкоди, а також 300000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву, в якому звертається увага на те, що, заявляючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, потерпіла не надала жодних доказів понесення таких. Що стосується моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, то, на переконання сторони захисту, така відшкодована потерпілій у повному обсязі.

При вирішенні заявленого потерпілою цивільного позову суд враховує наступне.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відповідності ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Водночас відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

В ході судового розгляду встановлено, що внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_6 , на яку ОСОБА_4 здійснив наїзд транспортним засобом, зазнала численних тілесних ушкоджень. Так, згідно висновку судово-медичного експерта КЗ ЛОР ЛОБСМЕ №239/2024 від 25.11.2024 року подія ДТП спричинила наявність у потерпілої, зокрема, множинних саден обличчя, синців лівого плеча, обох стегон, саден лівого ліктя, правої долоні, лівого коліна та рани правої гомілки, множинних переломів кісток таза, відкритої рани інших частин гомілки, внутрішньочерепної травми, відкритої рани повіки та навколоочноямкової ділянки, забою грудної клітки, поверхневої травми волосистої частини голови, забою, перелому поперекового хребця на рівні L5.

Як пояснили в судовому засіданні потерпіла та її представник, ОСОБА_6 перенесла близько десяти оперативних втручань, не виключено, що на майбутнє доведеться проводити ще медичні маніпуляції, враховуючи, що шкірний покрив на ногах обвинуваченої гноїться. Потерпіла тривалий час лікувалася в медичних закладах, проходила курс довготривалої медичної реабілітації. Була обмежена в можливості самостійно пересуватися, тривалий час у побуті у побуті потребувала постійної сторонньої допомоги, для відновлення її рухових функцій необхідно було багато часу, а окремі з них можуть не відновитися взагалі.

Усе це, закономірно, спричиняє значні фізичні, а також душевні страждання і переживання потерпілої, яка отримала інвалідність з обмеженнями у праці, її постійно турбує тривога за майбутнє, розпач за те, що відновити своє повноцінне життя, соціальні зв`язки їй не вдається.

У відзиві на позовну заяву захисник обвинуваченого зазначив, що ОСОБА_4 відшкодував потерпілій моральну шкоду на загальну суму 9000 доларів США, що визнається самою ж потерпілою, тому вважає, що вимога цивільного позивача про додаткове стягнення на користь потерпілої морального відшкодування є необгрунтованою та свідчить про завищення цивільним позивачем розміру заподіяної шкоди.

Суд враховує, що потерпілий має право вимагати будь-яку компенсацію, проте керується ступенем доведеності нанесених моральних страждань, відповідністю розміру компенсації заподіяним стражданням.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку, що діями обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_6 завдана моральна шкода, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, перенесених потерпілою внаслідок отримання нею середньої тяжкості тілесних ушкоджень, усвідомленні неможливості будувати своє життя у звичному руслі, наявності обмежень в русі, пережитому періоді тривалої неможливості самостійного пересування, больових відчуттях, переживаннях страху і тривоги за своє майбутнє, необхідності на протязі тривалого часу вживати додаткових заходів для адаптації до нових змін у її житті та проходження довготривалої реабілітації.

Також суд приймає до уваги те, що обвинувачений частково відшкодував моральну шкоду, завдану потерпілій вчиненим кримінальним правопорушенням. Однак, це не позбавляє права потерпілої вимагати у судовому порядку достягнення такої. Так, розписку потерпілої від 21.01.2023 року про отримання коштів від обвинуваченого ОСОБА_4 та угоду про примирення між потерпілою і обвинуваченим від 13.12.2023 року, яка залишилася в статусі проекту і, хоч підписана сторонами, на затвердження суду не передавалася через наявність суттєвих розбіжностей у поглядах обвинуваченого і потерпілої, зокрема, на розмір заподіяної шкоди, та яка долучена до матеріалів справи стороною захисту виключно на підтвердження факту визнання отримання потерпілою від обвинуваченого грошових коштів і проведення переговорів із потерпілою у позасудовому порядку щодо врегулювання конфлікту, суд оцінює як докази здійснених обвинуваченим витрат на часткове відшкодування потерпілій шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, які не обмежують право потерпілої заявляти вимоги про відшкодування заподіяної моральної шкоди у дійсному і повному розмірі такої з урахуванням також обставин, які не могли бути передбачені потерпілою ОСОБА_6 наперед, зокрема, її переживань і моральних страждань щодо необхідності на подальше проходити медичні процедури по шліфуванню травмованої шкіри (консультаційний висновок спеціаліста ВП «Лікарня Святого Луки» від 16.05.2024 року), повторні курси трудової реабілітації в Обласному центрі комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю Святого Пантелеймона (довідка №64 від 09.05.2024 року), а також тривало використовувати компресійний одяг, уникати теплих середовищ та фізичних навантажень (консультативне заключення судинного хірурга КНП ЛОР Львівська обласна клінічна лікарня від 19.11.2024 року), що в сукупності закономірно спричиняє потерпілій надмірний дискомфорт і викликає сильне душевне та моральне пригнічення.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним завданій моральній шкоді.

В зв`язку з цим суд вважає за необхідне, виходячи з принципів розумності, справедливості та обґрунтованості, вимоги потерпілої щодо відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з цивільного відповідача обвинуваченого ОСОБА_4 на користь позивача 200000,00 грн., вважаючи, що відшкодування шкоди в такому розмірі відповідає суті позовних вимог, характеру заподіяної шкоди, критеріям розумності і справедливості та є релевантним до глибини душевних і фізичних страждань, які пережила потерпіла внаслідок вчинення щодо неї злочину.

Що стосується заявлених потерпілою вимог по відшкодуванню матеріальної шкоди, то суд вважає переконливими доводи сторони захисту про те, що до позовної заяви не долучено жодних доказів, які підтверджують понесення таких витрат потерпілою. При цьому, не може залишатися поза увагою той факт, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 як водія, була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно страхового полісу №ЕР.211336547 від 02.10.2022 року. Згідно умов полісу стразова компанія несе відповідальність за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, в межах до 320000 грн. Згідно відповіді №25123/1-31 від 18.09.2023 року на користь потерпілої ОСОБА_6 здійснено виплати страхового відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням, стійкою втратою працездатності та супутньої шкоди в загальному розмірі 207566,87 грн. В судовому засіданні потерпілою підтверджено, що в подальшому страховиком здійснено ще виплати на загальну суму, яка не перевищує ліміту страхового відшкодування (в загальному 240000 грн.). Однак, зазначила, що частину витрат страхова компанія не покрила, тому вона бажає стягнути ці витрати з обвинуваченого.

В контексті наведеного суд звертає увагу потерпілої на те, що нею не надано жодного доказу на підтвердження понесеної матеріальної шкоди, заявленої в розмірі 310000 грн. Так, цивільний позивач не представила розрахунку таких витрат, не долучила до позовної заяви первинних документів, які підтверджують дійсний розмір шкоди та понесених витрат. А тому, за наведених обставин цивільний позов потерпілої в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягає.

У справі наявні процесуальні витрати на проведення експертиз. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування Львівським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України проводились судові автотехнічна, інженерно-транспортна та транспортно-трасологічна експертизи (висновки експертів №СЕ-19/114-23/1024-ІТ від 09.02.2023 року, №СЕ-19/114-23/1026-ІТ від 14.02.2023 року, №СЕ-19/114-23/3713-ІТ від 14.03.2023 року). Згідно з наявними в матеріалах справи довідками загальна вартість залучення експертів для проведення вказаних експертиз складає 5663,40 грн. Зазначена сума витрат на проведення експертиз згідно ст.124 КПК України підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 .

Долю речових доказів у справі слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

У справі наявні підстави для застосування правових приписів ст.174 КПК України. Так, в ході розгляду справи встановлено, що ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 17.01.2023 року накладено арешт на речовий доказ - автомобіль марки "Volkswagen", модель "Caddy", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_4 , із забороною відчуження, розпорядження та користування вищевказаним транспортним засобом. В подальшому ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 23.02.2023 року арешт, накладений на транспортний засіб, частково скасовано в частині обмеження права користування таким і постановлено повернути автомобіль обвинуваченому на відповідальне зберігання без права відчуження. Згідно розписки від 28.02.2023 року ОСОБА_4 отримав на зберігання автомобіль марки "Volkswagen", модель "Caddy", реєстраційний номер НОМЕР_1 . Однак, накладені заборони відчуження і розпорядження зазначеним транспортним засобом на даний час є чинними. А тому, у зв`язку із завершенням розгляду кримінального провадження та відсутності правових підстав для подальшого обмеження прав власника на автомобіль, який надалі залишається у його власності, накладений на такий автомобіль арешт підлягає скасуванню в цілому.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.368-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь держави процесуальні витрати за проведення судових транспортно-трасологічної експертизи, авто технічної експертизи із дослідження технічного стану транспортного засобу та інженерно-транспортної експертизи в сумі 5663 (п`ять тисяч шістсот шістдесят три) грн. 40 коп.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 ) 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

У задоволенні цивільного позову в частині заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Скасувати в цілому арешт, накладений ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 17.01.2023 року на автомобіль марки "Volkswagen", модель "Caddy", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_4 .

Речовий доказ у справі - автомобіль марки "Volkswagen", модель "Caddy", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно розписки від 28.02.2023 року передано на відповідальне зберігання власнику, - залишити у власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1