Дата документу 20.10.2025Справа № 554/7701/24
Провадження № 1-кп/554/180/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Полтаві кримінальне провадження №0000324 від 11.05.2024 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, громадянина України, з професійно-технічною освітою, пенсіонера, маючого інвалідність ІІІ групи, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

11 травня 2024 року в період часу з 19:34 год по 19:44 год, під час руху у громадському транспорті - тролейбусі № 12 (Інститут зв`язку - мікрорайон Левада), який здійснював маршрут від зупинки «площа Київська» до зупинки «Краєзнавчий музей», між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт.

Близько 19:45 год 45, після сварки та виходу ОСОБА_5 на зупинці громадського транспорту «Краєзнавчий музей», що розташована на перехресті вулиць Стрітенської та Небесної Сотні, у місті Полтава, ОСОБА_4 вийшов з тролейбусу за потерпілим та на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, зненацька, наніс потерпілому ОСОБА_5 один удар правою рукою стиснутою в кулак в область обличчя, а саме в праве око.

Внаслідок вказаних дій, ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_5 відповідно до висновку судово-медичного експерта №375 від 20.05.2024 тілесні ушкодження у вигляді: гематоми обличчя з забійною раною та субконюнктивальним крововиливом правового ока, які в своїй сукупності оцінюються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, відповідно до п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995.

Кваліфікація дій обвинуваченого судом

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 125 КК України як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор просила визнати винним ОСОБА_4 за ч.2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, вказував, що дійсно наніс потерпілому удар, але у відповідь на завданий потерпілим удар йому. Цивільний позов визнав частково, вказавши, що сума збитків завищена. В останньому слові зазначив, що свою вину визнає та відповідні висновки зробив.

Потерпілий цивільний позов підтримав, просив його задовольнити. Щодо міри покарання покладався на розсуд суду.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 в судові дебати не з`явилась. Потерпілий вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутність.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Допитаний в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково. Пояснив, що 11 травня 2024 року події були, приблизно о 19.30 год він з подругою їхав тролейбусом №12 від зупинки "Оцевум" до зупинки «Героїв Небесної Сотні». Був тверезий. При розмові з подругою назвав російських військових нецензурною лійкою. Потерпілого це обурило, він зробив зауваження, почав кричати. Потерпілий вийшов на зупинці перший, потім він. При виході з тролейбусу він подав руку подрузі, в цей час потерпілий його вдарив в ділянку шиї. Він рефлекторно повернувся і вдарив його в око. Потім пішов по своїм справам. Не бачив щоб потерпілий падав. У медичні заклади він не звертався, підтверджень тілесних ушкоджень не має. Намагався примиритись з потерпілим, але він запросив велику суму відшкодування.

Аналізуючи пояснення обвинуваченого, суд звертає увагу на те, що вони є суперечливими, непослідовними, алогічними, в зв`язку з чим суд розцінює їх як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення та намір уникнути покарання за вчинене, а тому до уваги приймає їх тільки в тій частині, в якій вони об`єктивно узгоджуються з іншими доказами та їм відповідають. Зокрема, судом приймаються до уваги його показання в частині ствердження, що він дійсно зі своєю знайомою у зазначений в обвинувальному акті день та час їхав у тролейбусі разом із потерпілим та після виходу на зупинці наніс потерпілому удар в обличчя від якого останній впав.

Інтерпретація ж обвинуваченим обставин події, а саме, що після виходу з тролейбусу потерпілий першим вдарив його в ділянку шиї, судом оцінюється критично. Матеріали справи не містять жодних даних щодо наявності в обвинуваченого тілесних ушкоджень або звернень до лікаря з цих підстав. Крім того, вказані твердження спростовуються також і сукупністю досліджених в суді та оцінених відповідно до вимог закону доказів.

Так, в судовому засіданні потерпілий пояснив, що 11 травня 2024 року приблизно о 19.30 год він їхав додому. Зайшов у тролейбус №12 на зупинці "Площа Київська". Під час руху його увагу привернув обвинувачений, який голосно спілкувався із своєю знайомою з вживанням ненормативної лексики та зробив йому зауваження. Коли приїхали до зупинки "Краєзнавчий музей" у обвинуваченого з`явилось бажання з`ясувати з ним стосунки. Потерпілий вийшов з тролейбуса та почав одягати рюкзак. Обвинувачений його покликав, він озирнувся, а обвинувачений наніс йому удар. Він, ухиляючись, відмахнувся, впав і втратив свідомість. Коли прийшов до тями, попросив перехожих викликати швидку. Приїхала швидка, його забрали в лікарню, обробили рану, наклали шви. Пізніше приїхав екіпаж поліції.

З ініціативи обвинуваченого у них була зустріч. Потерпілий повідомив, що удар обвинуваченого спровокував катаракту і потрібно робити операцію. Запропонував йому частково оплатити операцію, яка коштує приблизно 85000 грн, але він відмовився.

Незважаючи на часткове визнання вини ОСОБА_4 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, повністю підтверджується сукупністю обставин, встановленими в судовому засіданні, доказами, дослідженими та перевіреними безпосередньо судом в процесі розгляду даного кримінального провадження, а саме:

- рапортом чергового Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 11.05.2024 року про те, що 11 травня 2024 року о 19:50 зі служби 102 надійшло повідомлення з телефону потерпілого, що за адресою м. Полтава, вулиця Небесної Сотні (Леніна), йому, ОСОБА_5 , у маршрутці наніс тілесні ушкодження невідомий чоловік. Виклик на зупинку біля прапора в сторону мікрорайону Поділ. Потерпілого госпіталізували до обласної лікарні.

(т. 1 а.с. 56 );

- протоколом прийняття заяви від 11.05.2024 року ОСОБА_5 , в якій останній вказував, що 11.05.2024 року близько 19.50 год на зупинці громадського транспортну «Краєзнавчий музей» невстановлена особа чоловічої статі нанесла йому тілесні ушкодження, а саме: забійну рану брови правого ока.

(т. 1 а.с. 57);

- висновком експерта №375 від 20.05.2024 року, згідно підсумків якого у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: гематоми обличчя з забійною раною та субконюнктивальним крововиливом правого ока, які могли утворитись не менш ніж від однократної дії тупого обмеженого предмету, якими могли бути пальці рук стиснуті в кулак, нога людини у взутті або інші предмети з подібними характеристиками, можливо в строк та за обставин вказаних вище, по ступеню тяжкості оцінюються тільки у своїй сукупності, як ЛЕГКІ тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.95р.).

В момент отримання тілесних ушкоджень підекспертний міг перебувати як у вертикальному так і в горизонтальному положенні або близькому до них.

На верхніх кінцівках підекспертного синців характерних для захисту руками від ударів не виявлено.

Після отримання вище вказаних тілесних ушкоджень підекспертний міг виконувати активні дії, рухатися, кричати, кликати на допомогу, певний проміжок, що залежить від індивідуальних особливостей організму.

Утворення вищевказаних тілесних ушкоджень власного зросту малоймовірно.

(т.1 а.с. 63-64);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.06.2024 року за участі потерпілого та довідкою до нього, згідно яких ОСОБА_5 з чотирьох фотознімків осіб чоловічої статі вказав на ОСОБА_4

(т.1 а.с. 69-71);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 12.07.2024 року з фототаблицею за участі потерпілого ОСОБА_5 , відеозапис якого безпосередньо досліджений в судовому засіданні.

(т.1 а.с. 79-83);

- додатковим висновком експерта №582 від 12.07.2024 року, згідно підсумків якого покази дані потерпілим ОСОБА_5 під час проведення слідчого експерименту загалом не протирічать давності, механізму утворення, локалізації виявлених тілесних ушкоджень у останнього.

(т.1 а.с. 84-85);

- протоколом огляду цифрового носія від 07.06.2024 року з фототаблицею, відеозапис якого безпосередньо досліджений в судовому засіданні.

(т.1 а.с. 103-107);

- протоколом огляду цифрового носія від 27.06.2024 року з фототаблицею відеозапис якого безпосередньо досліджений в судовому засіданні.

(т.1 а.с. 127-131).

Вищевказані докази, які є належними, допустимими та достовірними, досліджені та оцінені судом в порядку ст.94 КПК України, в сукупності з показаннями свідків, які є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала покази, що того дня вона зі своїм другом їхала у тролейбусі від зупинки «Сінна» до зупинки «Краєзнавчий музей» та спілкувались між собою. Доїхавши до потрібної зупинки, вийшов обвинувачений та подав їй руку щоб вийшла вона. Потерпілий, який вийшов першим з тролейбусу, вдарив обвинуваченого в шию в район «кадика». ОСОБА_4 відмахуючись вдарив того чоловіка у відповідь, чим розсік йому брову. Чоловік сів на асфальт, а вони пішли далі. Чому потерпілий вдарив обвинуваченого їй не відомо. Конфлікту або словесної перепалки перед цим між ними не було.

Суд критично оцінює покази вказаного свідка, які зокрема, суперечать поясненням самого обвинуваченого, який вказував, що в тролейбусі між ним та потерпілим був конфлікт, а саме потерпілий робив йому зауваження з приводу використання нецензурної лексики. Крім того, остання є подругою обвинуваченого та в будь-який спосіб намагається допомогти йому. При цьому, покази свідка ОСОБА_7 спростовують пояснення потерпілого та відеозаписи події, досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, із фактичних обставин даного кримінального провадження встановлено, що суспільно небезпечний наслідок у вигляді заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, був породжений конкретними діями ОСОБА_4 , які всупереч викладеним доводам сторони захисту свідчить про наявність всіх трьох обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме: діянням, спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку, що об`єктивно доведена вина ОСОБА_4 у вчиненні ним інкримінованого діяння за встановленими судом обставинами.

Мотиви призначення покарання

При призначенні покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами статей 65 - 67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після цього, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, суд враховує характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України відноситься до проступків.

Суд вважає помилковим посилання сторін на щире розкаяння обвинуваченого, оскільки таке не підтвердилося під час судового розгляду.

Щире каяття це характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, яке означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює правопорушення, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Подібні правові висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 643/13256/17, які суд враховує у цій справі.

Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 559/1037/16-к.

Суд враховує, що обвинувачений під час судового розгляду свою вину визнав лише частково і намагався значно применшити ступінь своєї вини. Обвинувачений не продемонстрував жодного співчуття до потерпілого, не проявив усвідомлення суспільної небезпеки і справжнього щирого жалю з приводу вчиненого, не висловив осуду своєї поведінки, завданої шкоди потерпілому жодним чином не відшкодував. Під час надання показань обвинувачений виправдовував застосування насильства поведінкою самого потерпілого, тим самим перекладаючи на нього вину за свій кримінальний проступок, чим підтвердив своє небажання нести відповідальність за свою поведінку. Вказане свідчить про відсутність щирого розкаяння обвинуваченого.

З огляду на вищевикладене, відсутність щирого розкаяння і усвідомлення протиправності своєї поведінки доводить, що сказане обвинуваченим в останньому слові є формальним твердженням з метою применшення міри своєї відповідальності, а не щирим ставленням до своїх дій.

Таким чином обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, є активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують його покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Крім того, суд враховує характеристику особи ОСОБА_4 , який має інвалідність ІІІ групи, має постійне місце реєстрації та проживання, одружений, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра на даний час не перебуває.

Слід зазначити, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим є проступком, однак, мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила кримінальне правоопрушення. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.

Водночас, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також із урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та №43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на поведінку обвинуваченого, як під час скоєння кримінального правопорушення, так і після цього, ставлення до скоєного, яке, на думку суду, є проявом відсутності усвідомлення суспільної небезпечності наслідків свого діяння, відсутність розкаяння у вчиненому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу і таке покарання буде достатнім, справедливим та необхідним для його виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Вирішення цивільного позову

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичній болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У цивільному позові ОСОБА_5 просить стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

Моральну шкоду вмотивовано тим, що діями обвинуваченого йому було завдано легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а саме: гематоми обличчя з забійною раною та субконюктивальним крововиливом правого ока. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він відчував фізичний біль, емоційний стрес, що супроводжувався почуттями страху за своє здоров`я, приниження гідності та зневажливе ставлення обвинуваченого. Наразі також відчуває наслідки побиття, оскільки у нього діагностовано післятравматичну катаракту міонічний астегматизм правого ока. Став погано бачити на праве око та з даного приводу звертався до лікаря, йому рекомендовано оперативне лікування правого ока. Саме через побиття порушився зір, що суттєво впливає на життя та спричиняє багато незручностей. Внаслідок пережитого сильного стресу та емоційного збудження, став частіше підніматися тиск, болить серце, погано спить та відчуває постійну тривогу.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Так, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа Науменко проти України).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, з огляду на фактичні обставини справи, характер, глибину моральних страждань та переживань потерпілого, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень. Саме така сума відшкодування моральних страждань потерпілого є достатньою для розумного задоволення її потреб і не призведе до безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

Крім того, у цивільному позові ОСОБА_5 просить стягнути з ОСОБА_4 7000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу передбачений положеннями ст.ст.118, 120, 124 КПК України.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Для відшкодування понесених судових витрат сторона повинна виконати всі законодавчі вимоги: подати розрахунок судових витрат, клопотання про відшкодування витрат до закінчення судових дебатів. У самій заяві про відшкодування судових витрат потрібно докладно описати розрахунки витрат, перелік послуг адвоката і вартість кожної з них. Якщо договором з адвокатом передбачено погодинну оплату, слід указувати конкретну кількість часу, який було витрачено на кожну дію адвоката.

Водночас ВС КАС у постанові від 28.12.2020 р. у справі № 640/18402/19 дійшов висновку: якщо договором з адвокатом передбачено фіксовану вартість правової допомоги, то детальний опис робіт не є обов`язковим. Оскільки в такому разі розмір гонорару адвоката не залежить від обсягу послуг і часу, витраченого адвокатом, а отже є визначеним.

До клопотання про розподіл судових витрат необхідно долучити документи, що підтверджують понесені витрати, а саме: договір про надання правової допомоги, у якому має бути визначено вартість послуг, акти виконаних робіт, платіжні документи, що підтверджують фактичне понесення витрат на правову допомогу, документи щодо інших судових витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До цивільного позову долучено договір про надання правничої допомоги адвокатом ОСОБА_6 №01082 від 01.09.2024 року, акт виконаних робіт з переліком послуг та зазначенням розміру гонорару, квитанцію про прийняття адвокатом від ОСОБА_5 гонорару у розмірі 7000 гривень. Також матеріали справи містять ордер адвоката та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Отже, розмір витрат на правову допомогу в сумі 7000 гривень є обґрунтованим, та співмірним, а тому підлягають стягненню з обвинуваченого.

Мотиви інших рішень

Витрати на залучення експертів відсутні.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись статтями 370, 373, 374, 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень та 7 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, а всього 27 000 (двадцять сім тисяч) гривень.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України, а саме: СD-R диски із відеозаписами події та слідчого експерименту - зберігати при матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржено в Полтавський апеляційний суд через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1