КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-368/11 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1926/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

захисника - ОСОБА_7 ,

засудженого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року, якою заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 за нововиявленими обставинами повернуто особі, що звернулася з заявою,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 за нововиявленими обставинами повернуто особі, що звернулася з заявою. Прийняте рішення суд вмотивував тим, що згідно з ч.3 ст.464 КПК України до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими ст.462 КПК України, застосовуються правила ч.3 ст.429 КПК України.

Ознайомившись з доповненнями, поданими ОСОБА_8 , суд прийшов до висновку, що недоліки, які були зазначені в ухвалі від 28.03.2023, не усунуті.

Засуджений, не погоджуючись з таким рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2023 року. Ухвалити нове рішення, згідно якого скасувати вирок Печерського суду м. Києва від 29.01.2013 року. Змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в своїй заяві і доповненнях навів обґрунтування у посиланні на обставини, що підтверджують факт наявності нововиявлених обставин у розумінні п.5 ч.2 ст.459 КПК України.

Звертає увагу, що ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2023 року отримав 17.05.2024 року, через 12 місяців, а канцелярія Печерського районного суду м. Києва цю ухвалу зареєструвала через 1 рік, 18.04.2024 року.

Зазначає, що Печерський районний суд м. Києва нібито провів судове засідання і через рік направив йому ухвалу на 1 арк., де вказав, що нібито повернув заяву, якої не було.

Через тиждень після Ухвали Верховного Суду 01.07.2021 року, стало відомо від ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , інформація та засуджений зрозумів підстави надання неправдивих свідчень його водія ОСОБА_10 на яких ґрунтувався вирок та з метою змусити його давати неправдиві показання стосовно себе особисто. До того ж він зрозумів, чому його в липні 2009 року неофіційно, без адвокатів, понятих повели до місця, де нібито він особисто перезахоронив труп ОСОБА_11 , коли йому це місце було вже невідоме, бо він не брав участі у повторному перезахороненні трупу ОСОБА_11 саме в тому місці, де знайшли труп ОСОБА_11 , куди їхали ОСОБА_10 і ОСОБА_12 без нього.

Зазначає, що тим самим спростовуються матеріали кримінальної справи №1-368/11 в частині того, що труп ОСОБА_11 перезахороняв лише він один, а вони відмовилися йому у цьому допомагати. ОСОБА_10 погодився надати неправдиві свідчення з метою уникнення відповідальності за свої дії, від яких наступила смерть ОСОБА_11 . Через це ОСОБА_10 не арештували, з 2005 року не поміщували в СІЗО СБУ, як і інших співучасників злочину, дозволили йому переоформити автівку ОСОБА_10 на свого тестя з метою уникнути можливої конфіскації та використовували ОСОБА_10 з метою використання його завідомо неправдивих показань на свій розсуд. Цим пояснюється відсутність очних ставок ОСОБА_8 з ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та іншими співучасниками злочину, слідчого експерименту разом з ними, який проводився з ними і в день, коли злочин було скоєно, і вночі в його присутності.

По свідченням ОСОБА_13 в ту ніч було темно, що ледь було видно силуети людей, через що він не міг відрізнити силует ОСОБА_12 від ОСОБА_10 і після підказки керівників і слідчих ГПУ, ОСОБА_13 повідомив, що вони стояли поруч з метою моделювання обставин вчинення необережного вбивства слідчим ГПУ.

Зазначає, що той факт, що ОСОБА_10 неодноразово давав неправдиві свідчення підтверджується тим, що в день загибелі ОСОБА_11 , ОСОБА_8 особисто проводив інструктаж, що підтвердили усі розвідники. Але тільки один лише ОСОБА_10 наказав, що ми обоє були в МВС України, на ЦКК не заїжджали.

Якщо спочатку ОСОБА_10 підтверджував покази ОСОБА_8 , що ОСОБА_11 допитували і захоронили в полі, біля будинків, де горіло світло, то надалі після домовленостей зі слідчими ГПУ, він змінив ці покази, вказуючи на зовсім безлюдне місце, галявину лісу.

По тиску на засудженого слідчими ГПУ на підставі неправдивих свідчень ОСОБА_10 , ОСОБА_8 був змушений сам себе обмовити, що сам займався перезахороненням трупу ОСОБА_11 без співучасників у тому місці, де його бачив у жовтні 2020 року разом з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 - ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Апелянт зазначає, що як під час розгляду його справи в судах, так і зараз, він не заперечує своєї причетності до цього злочину, оскільки він перевищив свої владні повноваження, які спричинили тяжкі наслідки. Але, при цьому, не може погодитись з обставинами їх вчинення, які суд визнав достовірно встановленими і які дали суду можливість призначити йому виключну міру покарання - довічне позбавлення волі. Таке рішення суду є явно незаконним, необ`єктивним, несправедливим, і воно змушує його з самого початку винесення вироку боротися за життя, здоров`я і свободу.

Наголошує на тому, що судами не досліджувались обставини, які вказують на застосування закону, який регулює питання давності притягнення до кримінальної відповідальності чи звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. Зазначає, що згідно ст.71 КК (1960 р.) інкримінований, а не скоєний ним злочин, передбачений ст.93 КК (1960 р.), відноситься до категорії тяжких, а суд, в порушення вимог закону, класифікував його як особливо тяжкий і підлягає на вказівку, що цей злочин є тяжким, термін давності якого сплинув 16.09.2010, ще під час досудового слідства, а коли оголошували ухвалу, то сплив термін і за особливо тяжкий - 16.09.2015, а ухвалу оголошували 06.01.2016. Звертає увагу на судову практику, а саме Постанову ВСУ від 19.03.2015 р. №5-1 кс 15, ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України від 10.04.2014, 21.05.2013 і 15.11.2012.

Зазначає, що слідчий ГПУ і суд свідомо не витребували у МВС і СБУ документи про протиправну діяльність ОСОБА_11 , яка загрожувала Національній безпеці України, підтвердженням чого є заведені оперативні справи на ОСОБА_11 за ст.68, ст.71, ст.330 КК (1960 р.), ст. 68-1 «Передача іноземним організаціям відомостей, що становлять державну таємницю», том 76, аркуш 22, 1-16. А він документував протиправну діяльність ОСОБА_18 16.09.2000 р., доказами і свідками є інструктаж всіх працівників Департаменту МВС України, СБУ, які стежили за ОСОБА_11 і прослуховували його згідно рішення Апеляційного суду м. Києва і ст.1 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність». А ОСОБА_8 разом з працівниками кримінального пошуку МВС виконував спецзавдання згідно зі ст.66, ч.1 п.9, ч.3 ст.43. Наголошує, що його не мали права засудити не тільки до довічного позбавлення волі, але й максимальний термін ув`язнення 15 років повинні були поділити наполовину, тобто - засудити останнього на термін не більше ніж 7 років і 6 місяців.

В порушення вимог ч.1 ст.368 КПК ГПУ не витребували документи у МВС, СБУ і адміністрації Президента України, а Печерський районний суд м. Києва відмовив йому і адвокату ОСОБА_16 у направленні запиту до бази даних управлінь кримінального пошуку МВС України, АР Крим, а також СБУ. Слідчі ГПУ і судове слідство свідомо не витребували в МВС і СБУ базу даних «ОЗА», а також матеріали розслідування, яку проводила комісія з першим заступником МВС ОСОБА_17 , тому що там є всі докази, що він і його підлеглі діяли на законних підставах згідно Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» ст.1 від 18.11.1992 р.

Зазначає, що згідно ст.459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими та іншими обставинами, а це, зокрема, і штучне створення або підроблення доказів, на яких ґрунтується вирок, і штучно інспіровані кар`єрні спонукання, що спростовує його особова справа та є свідками вся колегія міста Києва і МВС України з 1986 по 20 січня 2000 р. і події з ОСОБА_18 16.09.2000.

Звертає увагу, що як суд першої інстанції, так і Апеляційний суд, залишили поза увагою вимоги закону, передбачені ст.64 КПК 1960 року і не встановили час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину, його винність у вчиненні злочину, умислу і мотиву злочину.

Апелянт наголошує на тому, що протягом досудового і судового слідства неодноразово вказував на те, що відносно ОСОБА_18 виконував свої службові обов`язки по документуванню його протиправної діяльності, ані умислу, ані мотиву на його вбивство не мав, між ним і підлеглими працівниками не було попереднього зговору на інкримінований їм «особливо тяжкий злочин», не було «кар`єрних спонукань» та «особистої зацікавленості».

Зазначає, що оскаржуваний вирок базується на недопустимих доказах, зібраних з порушенням вимог закону, зокрема наявність припущень щодо знаряддя злочину та причин смерті ОСОБА_18 , не проведення ідентифікації тіла чоловіка, яке належало саме потерпілому.

Стверджує, що під час виконання ним службових обов`язків, він мав певні докази проти ОСОБА_19 про його протиправну діяльність на шкоду інформаційній безпеці України на користь іноземної держави, умислу на його вбивство не мав, а виконував лише завдання по його документуванню. Проте, мало місце необережне заподіяння йому смерті, яку внаслідок численних помилок слідства та суду не правильно кваліфікували як навмисне вбивство.

Так, суд першої інстанції не зміг ретельно та достовірно дослідити і вказати у вироку мотиви і мету вбивства ОСОБА_18 ним і його підлеглими, ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , оскільки їх реально не існувало.

Зазначає, що в порушення вимог статей 22, 64 і 212 КПК (1960 р.) впродовж 2000-2010 років слідчі ГПУ зобов`язані були прийняти всі передбачені законом заходи для всебічного, повного, об`єктивного дослідження обставин справи, виявляти як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, але слідчі за його обвинуваченням не розслідували і не досліджували протиправної діяльності ОСОБА_18 по заведеним на нього справам за статтями 68, 71, 330 КК України (1960 р.). Втім, 31 березня 2011 року перший заступник Генерального прокурора ОСОБА_21 , знаючи, що обвинувальний висновок необ`єктивний, необґрунтований та незаконний, навмисно направляє його в суд.

Вказує, що суд другий раз притягнув його до кримінальної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення за ст.364, ч.3 КК України, незважаючи на те, що 27 лютого 2004 року Печерський районний суд м. Києва кримінальну справу за ч.3 ст.364 КК України було скасовано, а 27 травня 2004 року Апеляційний суд м. Києва підтримав законне рішення суду першої інстанції по закриттю цієї справи, що підтвердив і Верховний Суд у вересні 2004 року.

Зазначає, що відповідно до вимог ст.22 КК України ані попереднім слідством, ані судом всебічно, повно та об`єктивно не досліджено причину смерті ОСОБА_11 . Висновок суду про те, що ОСОБА_8 в ніч з 16 на 17 вересня 2000 року шляхом удушення ОСОБА_11 позбавив його життя, суперечить двом висновкам Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України від 29 грудня 2000 року за №1119 і від 28 квітня 2011 року №80/18.

Впродовж 2000-2021 років слідчими ГПУ, слідчим прокуратури міста Тараща Київської області, достовірно не встановлено, а також Печерським районним судом м. Києва, Апеляційним судом м. Києва і Верховним Судом не досліджено обставин перепоховання тіла ОСОБА_19 .

Звертає увагу на те, що з моменту скоєння злочину до пред`явлення обвинувачення вже минуло 10 років і у слідства та суду не було підстави притягувати його до кримінальної відповідальності, а необхідно було застосувати/ не застосувати давність до нього за правилами п.4, ч. 1 і 4, ст.48 КК (1960 р.), або ч.4, ст.49 КК України, та, в будь-якому разі, суд не міг призначити довічне позбавлення волі, а мав замінити його позбавленням волі на певний строк.

Так, об`єктивно встановлені обставини більш вказують на допит із застосуванням фізичної сили для отримання важливої інформації з метою подальшого притягнення до відповідальності за державний злочин, а не наміри на вбивство.

Проведений безпосередньо в день загибелі ОСОБА_11 інструктаж з працівниками ГУКП МВС на отримання від ОСОБА_11 надзвичайно важливої інформації після зустрічі ОСОБА_11 на конспіративній квартирі з резидентом іноземних спецслужб, унеможливлює вбивство ОСОБА_11 , як джерела інформації. Тому обставини вчинення злочину стосовно мотиву і наміру заподіяння смерті ОСОБА_11 штучно викривлені стороною обвинувачення і суду, не відповідають логіці подальших подій, що витікали з послідовності виконання завдання по отриманню інформації від ОСОБА_18 .

Таким чином, на переконання ОСОБА_8 , суттєві недоліки у попередньому судовому розгляді, які могли вплинути на результат розгляду справи, а відтак істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, полягають у нововиявлених та інших обставинах.

В доповненнях до апеляційної скарги засуджений зазначає про те, що його затримання в жовтні 2003 року було політично вмотивоване.

Звертає увагу на те, що всі учасники судового розгляду просять відправити справу на дорозслідування і встановити мотиви злочинів, без яких неможливо засудити ОСОБА_8 . Зазначає про те, що покарання не відповідає ступеню тяжкості злочинів, а тому є несправедливим внаслідок суворості. Разом з тим, всі учасники судового процесу вказували на неповноту судового слідства в частині не дослідження мотивів вчинення злочину ОСОБА_8 .

Зазначає про те, що суди не взяли до уваги, що з особової справи ОСОБА_8 №1380 вбачається, що з 1972 по 2003 роки ОСОБА_8 прослужив в пільговому вимірі: 43 рокм та був звільнений у відставку через хворобу.

На переконання ОСОБА_8 , не дана правова оцінка усім матеріалам справи за ново виявленими матеріалами і не враховані висновки СЖЄ МОЗ України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження, засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою про перегляд вироку Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року за нововиявленими обставинами.

Так, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року залишено без руху заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року за нововиявленими обставинами та встановлено ОСОБА_8 строк для усунення недоліків заяви - 10 днів з дня отримання ухвали.

Оскаржуваною ухвалою встановлено, що недоліки, які були зазначені в ухвалі від 28 березня 2023 року не усунуті, тому заяву повернуто засудженому ОСОБА_8 .

Таке рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 434 КПК України до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими статтею 462 цього Кодексу, застосовуються правила частини третьої статті 429 цього Кодексу, яка передбачає залишення заяви без руху з встановленням відповідного строку для усунення недоліків заяви, після чого у випадку неусунення недоліків заява з доданими матеріалами та відповідною копією ухвали повертається особі, яка її подала.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, засудженим ОСОБА_8 не дотримано вимог КПК України, передбачених ст.462 КПК України, а саме: не зазначені обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та заявнику під час судового розгляду; не наведено обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують факт наявності нововиявлених обставин, у розумінні ч.2 ст.459 КПК України.

Колегія суддів вважає, що судом вірно застосовані приписи ст. 462 КПК України, оскільки при перевірці заяви ОСОБА_8 з`ясовано, що у ній не зазначено про обставини, які відповідно до частини другої вказаної статті можуть бути визнані нововиявленими обставинами, як підставами для здійснення кримінального провадження за нововиявленими обставинами.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що заява про перегляд вироку за нововиявленими обставинами не відповідає вимогам ст. 462 КПК України та після того, як заявник не усунув недоліки заяви, ухвалив законне рішення про повернення такої заяви, як це передбачено ч. 3 ст. 464 та ч. 3 ст. 429 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції дотримано вимоги кримінального процесуального закону під час перевірки заяви засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та ухвалення рішення про повернення його заяви, а відтак рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 - такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4