Номер провадження: 11-кп/813/1844/25
Справа № 521/6419/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000144 від 13.02.2021 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 10.06.2023 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання відраховується з моменту затримання, а саме з 13.12.2021 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Вироком вирішено питання щодо долі речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з вироком суду, за невстановлених у ході досудового розслідування та розгляду справи в суді обставин, ОСОБА_9 , у не встановлені час та місці, придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, у вигляді порошкоподібної речовини, яку було пофасовано у згортки перемотані липкою стрічкою чорного кольору у кількості 60 (шістдесяти) згортків, після чого став незаконно зберігати зазначений наркотичний засіб при собі, з метою подальшого збуту.

12.02.2021 року, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно зберігаючи при собі наркотичний засіб метадон, який був заздалегідь пофасований в окремі згортки з метою збуту, пересувався містом Одеса в якості пасажира на транспортному засобі «Renault Logan", д.н.з. НОМЕР_1 .

Перебуваючи у м. Одесі по вул. Прохоровська, біля будинку 4-а, приблизно о 21 годині, на вимогу ОСОБА_8 , водій транспортного засобу «Renault Logan", д.н.з. НОМЕР_1 здійснив зупинку, після чого працівниками поліції відділу поліції № 1 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області було оголошено та проведено обшук, під час якого у ОСОБА_8 було виявлено та вилучено наркотичний засіб - метадон, який знаходився у 60 поліетиленових згортках заздалегідь підготовлених для збуту, які останній незаконно придбав та зберігав при собі.

Також, під час проведення обшуку було використано експрес-тест для встановлення вмісту у вилученій речовині наркотичного засобу, в результаті чого було отримано позитивний результат на вміст метадону.

Відповідно до висновку експерта, кристалічна речовина білого кольору в 60 полімерних згортках чорного кольору, загальною масою 18,537 гр., містить наркотичний засіб метадон, де кількісний вміст метадону складає 6,14 гр. та кількісний вміст метадону в рідині блакитного кольору у полімерному контейнері складає 0,00030 гр.

Загальний кількісний вміст метадону складає 6,1403 гр., що відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000 відноситься до великого розміру.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Захисник просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст.309 КК України та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням положень ст.75 КК України.

Захисник зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції обвинувачений визнав свою вину частково та наголошував, що зберігав наркотичні засоби для власного вживання, проте не мав умислу на їх збут.

Захисник вважає, що пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч.2 ст.307 КК України не містить інформації щодо факту збуту наркотичних засобів, тобто такі факти органом досудового розслідування не встановлені, оперативні закупки наркотичного засобу та психотропної речовини не проводилися.

Обвинувачений ОСОБА_8 , у своїй апеляційній скарзі також просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким перекваліфікувати його дії з ст.307 КК України на ст.309 КК України та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі з застосуванням положень ст.75 КК України, або враховуючи істотні порушення вимог КПК України призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Обвинувачений вказує, що вживає наркотичні засоби, але зберігав вилучені наркотичні засоби без мети їх збуту. Звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, стороною захисту надавалась медична документація, яка підтверджує, що він є наркозалежною особою. Обвинувачений стверджує, що кількість вилученої наркотичної речовини жодним чином не доводить факт її збуту, а тому його дії мають бути кваліфіковані за ст.309 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; дослідивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України (далі КПК), зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційних скаргах захисник та обвинувачений не погоджується з висновками суду щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України і вважають, що висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження захисник та обвинувачений не звертались до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, а обмежилися загальними твердженнями про невідповідність висновків фактичним обставинам справи.

Враховуючи відсутність клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що відповідно до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Аналіз мотивувальної частини оскарженого вироку вказує на те, що вирок відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки ухвалюючи обвинувальний вирок, місцевий суд ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд не вбачав підстав для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні за власної ініціативи.

Незважаючи на позицію сторони захисту про неправильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.307 КК України, апеляційний суд вважає, що його вина у вчиненні вказаного злочину в повній мірі підтверджується доказами, дослідженими судом першої інстанції та викладеними в мотивувальній частині вироку.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 (залучений у якості понятого) пояснив суду, що 12.02.2021 року його було запрошено співробітниками поліції в якості понятого на проведення процесуальної дії у виді обшуку автомобіля, за адресою: м Одеса, вул. Прохоровська, біля будинку 4-а, у вечірній час доби, де йому було роз`яснено права та зачитано ухвалу суду про обшук автомобіля. ОСОБА_8 , біля автомобіля «Renault Logan», добровільно видав наркотичні засоби пакетики з речовиною білого кольору, у кількості 30-40, можливо більше. При цьому ОСОБА_8 пояснив поліції, що наркотичні засоби є «метадоном». На місце невдовзі приїхав експерт-криміналіст, який зробив пробу з частки одного з пакетиків. Також свідок пояснив, що ОСОБА_8 під час слідчої дії поводив себе спокійно та пояснював співробітникам поліції, що він значний проміжок часу зловживає наркотичними засобами і придбав їх для власного вжитку.

Допитаний в ході судового засідання свідок ОСОБА_11 , пояснив суду, що 12.02.2021 року його було запрошено співробітниками поліції в якості понятого на проведення процесуальної дії - обшуку автомобіля, за адресою: м.Одеса, вул.Прохоровська, біля будинку 4-а, у вечірній час доби, де йому було роз`яснено його права та обов`язки, співробітниками поліції йому та іншому понятому було оголошено ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси про обшук автомобіля «Renault Logan». В його присутності та присутності ще одного понятого, обвинувачений, біля автомобіля «Renault Logan», добровільно видав пакетики речовиною білого кольору у великої кількості. Обвинувачений в його присутності пояснив поліції, що наркотичний засіб є «метадоном». Зазначені пакетики в подальшому були опечатані та упаковані відповідним чином.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 (водій автомобіля «Renault Logan») пояснив суду, що 12.02.2021 року він перебував за кермом автомобіля «Renault Logan», на якому працював по довіреності водієм таксі. У зазначений день йому зателефонував його постійний клієнт ОСОБА_8 .. Він прийняв його виклик та поїхав за ним до Алтестово селище Котовського, Одеської області. Потім вони поїхали за проханням ОСОБА_8 на вул. Мечникова, де він його очікував деякий час, коли ОСОБА_13 кудись ходив. Потім вони направилися на вул. Прохоровську, де зупинились біля пам`ятника «Євреям» у м. Одеса. Через деякий час до них підійшли співробітники поліції, показали свої документи та зачитали ухвалу суду на обшук автомобіля, яким він користувався, а саме «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 . В ході обшуку автомобіля нічого вилучено не було. Разом з цим, під час проведення вказаної процесуальної дії, ОСОБА_8 добровільно видав співробітникам поліції запаковані згортки у великій кількості, приблизно 30-50 пакетиків, точну кількість свідок не пам`ятає, які дістав із карманів куртки, яка була на ньому одягнена. Після цього експерт зробила тест, надрізавши один з пакетиків, далі всі пакетики були опечатані та упаковані. Пам`ятає, що на запитання слідчого ОСОБА_8 відповідав, що наркотики купив через інтернет для особистого вживання.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України місцевий суд також послався на письмові докази, які містять в матеріалах кримінального провадження та які були дослідженні під час судового розгляду.

Зокрема суд послався, як на доказ, на висновок судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів від 12.04.2021 року № СЕ-19/116-21/3146-МРВ, з якого вбачається:

1. надана на експертизу кристалічна речовина білого кольору загальною масою 18, 537 гр., в 60 (шістдесяти) полімерних згортках чорного кольору, містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон та сильнодіючий лікарський засіб дифенгідрамін (димедрол) (тверді форми);

2. надана на експертизу рідина блакитного кольору, яка знаходилась в контейнері з прозорого полімерного матеріалу, овальної форми, містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон та сильнодіючий лікарський засіб дифенгідрамін (димедрол) (тверді форми);

3. загальний кількісний вміст метадону в кристалічній речовині білого кольору в 60 полімерних згортках становить 6,14 грама. Загальний кількісний вміст дифенгідраміну, в 60 полімерних згортках становить 10,38 грама. Кількісний вміст метадону в рідині блакитного кольору становить 0,00030 гр., дифенгідраміну 0,00064 гр.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_8 незаконно придбав та зберігав наркотичний засіб без мети збуту у великих розмірах, та відповідно щодо правильності кваліфікації його дій за ч.2 ст.307 КК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.309 КК, характеризується виною у формі прямого умислу: особа усвідомлює суспільно небезпечний характер вчинюваних нею діянь, відповідальність за які передбачено ст.309 КК, і бажає їх вчинити, не маючи на меті збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів. Вказівка у статті на вчинення діяння без мети збуту означає, що винна особа, яка незаконно виробляє, виготовляє, придбає, зберігає, перевозить чи пересилає наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги, не має на меті здійснити їх відчуження, а вчиняє вказані дії у власних інтересах. Якраз у наявності чи відсутності такої мети і полягає відмінність між складами злочинів, передбачених статтями 307 та 309 КК.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію злочину, пов`язаного з незаконним придбанням та зберіганням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, зокрема щодо відсутності чи наявності умислу на збут, суд у кожному конкретному випадку має оцінити обставини справи, які стосуються характеристики мотивів, намірів особи при здійсненні нею такого придбання та зберігання.

Так, про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів може свідчити великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасування, а також інші обставини, зокрема: відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини; поведінка суб`єкта злочину; те, що сама особа наркотичних засобів або психотропних речовин не вживає, але виготовляє та зберігає їх.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 08 липня 2021 року (справа №310/9084/19, провадження №51-6301км20).

На переконання колегії суддів про наявність у ОСОБА_8 умислу на подальший збут вилучених психотропних речовин свідчать сукупність встановлених судом обставин.

Так, ОСОБА_8 , який не має офіційного джерела доходів, свідомо придбав наркотичний засіб у великих розмірах. При цьому, зважаючи на значний розмір наркотичного засобу і як наслідок ціну його придбання, за умови відсутності будь-якого доходу у обвинуваченого, а також відсутність зі сторони захисту будь яких доказів того, що обвинувачений мав фінансову спроможність, окрім забезпечення базових потреб для функціонування людини, здійснювати придбання на постійній основі великої кількості наркотичних засобів для особистого вживання (на чому наполягає обвинувачений), колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про відсутність у обвинуваченого умислу на збут наркотичних засобів є неспроможними та викликають навіть у стороннього спостерігача обґрунтований сумнів.

Крім того апеляційний суд враховує обставини фасування та упакування вилученого у ОСОБА_8 наркотичного засобу, який був розфасований та запакований у 60 окремих пакетиках, при цьому рівною вагою, що вочевидь є нелогічним для придбання наркотичного засобу для власного вживання.

Необґрунтованими є також доводи сторони захисту стосовно того, що збут наркотичних засобів (психотропних) вважається закінченим з моменту відчуження цих засобів, однак, органом досудового розслідування та судом не встановлено час, місце та осіб, яким ОСОБА_8 відчужував або міг збути наркотичний засіб, тобто не доведено об`єктивну сторону злочину.

Зазначені твердження сторони захисту є необґрунтованими з огляду на диспозицією ч.2 ст.307 КК України, якою передбачена відповідальність не тільки за збут, а й за незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів у великих розмірах з метою збуту, у чому і є суть обвинувачення ОСОБА_8 .

У рішенні ЄСПЛ у справі «Коробов проти України» (п.65) зазначено, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Суд першої інстанції у даному кримінальному провадженні навів переконливе обґрунтування на користь висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину відповідно до стандарту доказування поза розумним сумнівом. При цьому суд навів належні та переконливі мотиви, з яких він відхилив доводи та альтернативні версії сторони захисту.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не встановив обставин, які пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Оцінюючи вимоги апеляційних скарг щодо необхідності звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який ґрунтується на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяє досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Частиною 1 ст.75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Необхідною умовою для застосування до винної особи інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням є наявність щирого каяття.

У даному кримінальному провадженні апеляційний суд не вбачає підстав для застосування положень ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Так, застосування положень ст.75 КК України допускається у разі призначення особі покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 за ч.2 ст.307 КК України призначено мінімальне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, передбаченого санкцією даної статті.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі ґрунтується на положеннях ст.ст.50, 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

При цьому, апеляційний суд звертає окрему увагу на суспільну небезпеку злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, яка визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії і токсикоманії на свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості. Наркоманія та незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів належать до глобальних проблем сучасності. Цим явищам притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної особи, а й для здоров`я населення, економіки та суспільства в цілому.

Разом з цим, апеляційним судом встановлені обставини, які тягнуть за собою зміну вироку суду першої інстанції.

Так, в резолютивній частині оскарженого вироку суд визначив строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховувати з 13.02.2021 року.

Водночас, у даному кримінальному проваджені ОСОБА_8 був затриманий 12.02.2021 року, і з того часу перебував під вартою.

За таких обставин строк відбування покарання обвинуваченому слід відраховувати з моменту його затримання, а саме з 12.02.2021 року

Згідно з п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити апеляційні скарги захисника та обвинуваченого та змінити оскаржуваний вирок суду в підстав викладених у мотивувальній частині даної ухвали.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 10 жовтня 2023 року, яким ОСОБА_8 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України змінити.

Викласти абзац 2 резолютивної частини вироку в наступній редакції: «Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховувати з моменту затримання, а саме з 12.02.2021 року».

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для особи яка утримується під-вартою з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4