Справа № 742/1608/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/94/25
Категорія - ч. 1,2 ст. 263 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

з участю: прокурора ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0000407 від 29.05.2022, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2022 року,

У С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Аркадіївка Згурівського району, Київської області, громадянин України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що відповідно до обвинувального акту, органами досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що наприкінці березня 2022 року, точної дати та часу не встановлено, ОСОБА_11 у селі Новий Биків, Бобровицької ТГ, Броварського району, Київської області, знайшов предмет, зовні схожий на корпус гранати, патрони в кількості 60 штук та предмет, зовні схожий на автомат, таким чином незаконно придбав вказані предмети. Після чого, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, без передбаченого законом дозволу, незаконно переніс та помістив вищевказані патрони, предмет, зовні схожий на корпус гранати, предмет, зовні схожий на автомат, до належного йому автомобіля марки «Міtsubishi» моделі «Раjero», д.н.з. НОМЕР_1 , де їх перевозив з собою, тобто незаконно зберігав.

28.05.2022 року, в часу з 23 години 20 хвилин по 23 годину 58 хвилин на ділянці дороги сполученням Прилуки-Заїзд Прилуцького району, Чернігівської області. ( на повороті до с. Заїзд), за дозволом власника, було проведено огляд автомобіля «Міtsubishi» моделі «Раjero», д.н.з. НОМЕР_1 , в ході якого працівниками поліції було виявлено та вилучено: предмет, зовні схожий на корпус гранати, патрони в кількості 60 штук та предмет, зовні схожий на автомат.

Відповідно до висновку експерта №КСЕ-19/125-22/3580 від 30.06.2022, вилучений під час огляду місця події від 28.05.2022 року та в наданому на дослідження корпусі ручної осколкової гранати дистанційної дії РГД-5 міститься бризантна вибухова речовина нормальної потужності - тротил.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/125-22/2828-БЛ від 20.06.2022, вилучені під час огляду місця події від 28.05.2022 року та надані на дослідження дванадцять патронів з маркувальними позначеннями «17 90» є бойовими 7,62-мм (7,62х54К) гвинтівочними патронами з кулями зі сталевими сердечниками, російського виробництва. Патрони до стрільби придатні. Патрони призначено для стрільби з бойової нарізної зброї калібру 7,62 мм (7,62x54Н), а саме: гвинтівок, карабінів та ручних кулеметів. Один патрон з маркувальними позначеннями «17 90» є бойовим 7,62-мм (7,62x54Н) гвинтівочним патроном з кулею зі сталевим сердечником, російського виробництва. Патрон призначено для стрільби з бойової нарізно зброї калібру 7,62 мм (7,62x54Н), а саме: гвинтівок, карабінів га ручних кулеметів. Три патрони з маркувальними позначеннями «539 65», один патрон з маркувальними позначеннями «270 71» та один патрон з маркувальними позначеннями «711 89» калібру 7,62 (7,62x39), що надані на дослідження є бойовими 7,62-мм (7,62x39) проміжними патронами з кулями зі сталевими сердечниками, виробництва СРСР. Патрони до стрільби придатні з бойової нарізної зброї калібру 7,62 (7,62x39), а саме: автоматів, карабінів та ручних кулеметів. Шість патронів з маркувальними позначеннями «270 81», один з патронів з маркувальними позначеннями «270 82», один патрон з маркувальними позначеннями «539 86», один патрон з маркувальними позначеннями «60 89» та один патрон з маркувальними позначеннями «17 90» калібру 5,45 (5,45x39) є бойовими 5,45-мм (5,45x39) проміжними патронами з кулями зі сталевими сердечниками, виробництва СРСР. Патрони до стрільби придатні. Патрони призначені для стрільби з бойової нарізної зброї калібру 5,45 мм (5,45x39), а саме: автоматів та ручних кулеметів. Два патрони з маркувальними позначеннями «3 79» калібру 5,45 мм (5,45x39) є проміжними патронами з трасуючими кулями, патрони до стрільби придатні, призначені для стрільби з бойової нарізної зброї калібру 5,45 мм (5,45x39), а саме: автоматів та ручних кулеметів. Три патрони з маркувальними позначеннями «ФОРТ 9 тш Макагоу» калібру 9 мм (9x18 ПМ) є бойовими 9-мм (9x18 ПМ) пістолетними патронами з кулями зі свинцевими сердечниками, виробництва КНВО «ФОРТ» МВС України, патрони до стрільби придатні, патрони призначені для стрільби з бойової нарізної зброї калібру 9 мм (9x18 ПМ), а саме: пістолетів та пістолетів-кулеметів.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/125-22/2829-БЛ від 11.06.2022, вилучені під час огляду місця події від 28.05.2022 року та надані на дослідження тридцять патронів є боєприпасами - бойовими проміжними патронами з кулями зі сталевими сердечниками (7Н6, 7Н6М). Дані патрони до стрільби придатні, мають калібр 5,45x39 мм, призначені для стрільби з автоматів та ручних кулеметів відповідного калібру.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/125-22/2830-БЛ від 06.07.2022, вилучений під час огляду місця події від 28.05.2022 року та наданий на дослідження автомат є вогнепальною зброєю, бойовим 5,45-мм модернізованим автоматом Калашникова (АК-74М) № НОМЕР_2 , 1992 року випуску. Наданий на дослідження автомат придатний до стрільби.

Крім того, приблизно в 2019 році, точної дати не встановлено, ОСОБА_11 , в селі Аркадіївка, Броварського району, Київської області, незаконно придбав холодну зброю, а саме: два мисливських ножі. Після чого, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, без передбаченого законом дозволу, незаконно, помістив вищезазначену холодну зброю до належного йому автомобіля марки «Міtsubishi» моделі «Раjero», д.н.з. НОМЕР_1 .

28.05.2022 року, в період часу з 23 години 20 хвилин по 23 годину 58 хвилин у селі Заїзд Прилуцького району, за дозволом власника, було проведено огляд автомобіля «Міtsubishi» моделі «Раjero», д.н.з. НОМЕР_1 , в ході якого працівниками поліції було виявлено в задній частині чохла переднього пасажирського сидіння: предмет, зовні схожий на холодну зброю, також в речовому ящику вищезазначеного автомобіля було виявлено: предмет, зовні схожий на холодну зброю. В подальшому два предмети, зовні схожі на вогнепальну зброю було вилучено та поміщено до Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/125-22/2831-ХЗ від 27.06.2022 року надані на дослідження 2 предмети, зовні схожих на мисливські ножі, вилучені під час огляду місця події від 28.05.2022 року є холодною зброєю - ножами виготовленими за типом мисливських ножів загального призначення. Дані ножі відносяться до контактної короткоклинкової зброї.

Згідно постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» ч.2 п. 11 - незаконне носіння холодної, вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо).

Вказаними умисними діями, що виразилися у придбанні, носінні та зберіганні, вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин, ОСОБА_11 порушив вимоги п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення зміни до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України Про Національну поліцію від 23.12.2015р. (в редакції від 12.04.2017 р.), Постанови Верховної Ради України №2471-XII від 17.06.1992 р. Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992 р. (в редакції від 07.02.2018р.), Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених шумовитими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дій та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом МВС № 622 від 21.08.1998 р.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_11 кваліфікуються як незаконне придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, боєприпасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, та носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу, тобто, за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_11 , місцевий суд вказав, що стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України, вчинені обвинуваченим. Зокрема, суд визнав протокол огляду місця події від 28.05.2022 недопустимим доказом, оскільки він здійснений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав власника автомобіля, а саме: без його згоди та без ухвали слідчого судді. Зважаючи на вказане, висновки судових експертиз не можуть вважатись допустимими доказами, оскільки є похідними від первинних доказів, які визнано недопустимими доказами. За таких обставин, суд вважає, що всі досліджені в судовому засіданні докази не доводять винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подала апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить вирок суду 1 інстанції скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, та призначити покарання: за ч. 1 ст. 263 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 263 КК України 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим, призначити ОСОБА_11 покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ст. 76 КК України. Стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати в сумі 10811 грн. за проведення судових експертиз.

Долю речових доказів вирішити у відповідності ст. 100 КПК України.

Також просить дослідити докази, перелік яких вказаний в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вирок є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, апелянт вважає, що суд помилково визнав протокол огляду від 28.05.2022 року недопустимим доказом у зв`язку з відсутністю згоди власника автомобіля та без ухвали слідчого судді. Вказана слідча дія проводилась за участі та за письмовим дозволом володільця належного обвинуваченому транспортного засобу свідка ОСОБА_12 , який на той час керував автомобілем. Крім того, з відеозапису слідчої дії вбачається, що на запитання слідчого про надання дозволу на проведення огляду автомобіля ОСОБА_11 відповів «без питань», що по суті є добровільною згодою власника автомобіля на огляд транспортного засобу. В даному випадку, на думку прокурора, немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, на що суд першої інстанції уваги не звернув. В той же час, незалежно від позиції власника автомобіля ОСОБА_11 , який перебував у стані сп`яніння та не міг висловити свою позицію щодо дозволу на огляд, огляд автомобіля на підставі письмової зводи водія (володільця) проведений у відповідності до ст. 223 КПК України, а показання обвинуваченого в цій частині суперечать фактичним обставинам справи та є неправдивими.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові №159/451/16-к від 12.02.2019, де зазначено, що наявність та добровільність згоди не може доводитися лише письмовими доказами відповідного змісту. Закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла чи іншого володіння особи.

Враховуючи, що огляд транспортного засобу проводився в умовах воєнного стану, з метою виявлення та фіксування вчиненого обвинуваченим злочину, в присутності та за згоди користувача автомобіля, а згодом і за згодою його власника, зважаючи на вказану позицію Верховного Суду, звернення до суду про надання дозволу на проведення такого огляду не потрібне.

Також поза увагою суду залишився той факт, що обвинувачений не заперечував, що вилучені в ході огляду транспортного засобу, окрім іншого, ножі, належать йому.

Висновки суду про те, що фактично було проведено не огляд, а обшук, є помилковими, оскільки вказана слідча дія проведена у відповідності до вимог ст. 237 КПК України на підставі дозволу володільця та власника автомобіля.

Отже, підстави вважати недопустимим доказом протокол огляду місця події від 28.05.2022, а також висновки експертів, які похідні від нього, відсутні.

Показання обвинуваченого в частині користування військовослужбовцями ЗСУ належним йому автомобілем та залишення ними вилученої у нього зброї та боєприпасів нічим не підтверджуються.

Крім того, стороною захисту не доведено, а судом не перевірено і не встановлено, чи дійсно автомобіль обвинуваченого надавався для потреб ЗСУ, а потім був повернутий обвинуваченому. Будь-які докази з цього приводу відсутні.

Докази (свідки - батько обвинуваченого та двоє військовослужбовців), забезпечені стороною захисту на спростування обґрунтованості обвинувачення не повинні братися судом до уваги, так як про них не повідомлялося під час ознайомлення з матеріалами справи, що є порушенням вимог п. 6 ст. 290 КПК України, що суперечить правовій позиції, викладеній у постановах ВС №661/1950/16-к від 26.11.2019 року та №664/1034/16-к, чим стороною захисту порушено принцип змагальності.

Показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо користування транспортом цивільного населення під час виконання військових завдань суперечать ч. 4 ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» і фактичним обставинам справи, оскільки використання транспорту цивільного населення для використання бойових завдань без належного документального оформлення є неможливим.

Зазначає, що клопотання прокурора про повторний допит цих свідків судом відхилено без зазначення підстав та мотивів відмови у задоволенні вказаного клопотання.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала вимоги поданої апеляційної скарги та просила її задовольнити, обвинуваченого, його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги з підстав їх необґрунтованості, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів (ч. 3 ст. 370, з урахуванням ст. 94 КПК України).

Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності і достатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення; а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 284 цього Кодексу, тобто, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення або якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

За змістом цієї статті виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення ухвалюється в тих випадках, коли факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений його не вчинив і сторона обвинувачення вичерпала можливості надати інші докази для усунення сумнівів, які виникли. Виправдувальний вирок ухвалюється також у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі.

Як встановила колегія суддів, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_11 , суд першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на які посилався орган досудового розслідування та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Так, у судових засіданнях як місцевого суду, так і суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_11 винним себе не визнав та показав, що під час окупації росією північних регіонів України, він надавав належний йому автомобіль «Міtsubishi» «Раjero», д.н.з. НОМЕР_1 військовослужбовцям ЗСУ, які використовували його, у тому числі, й для перевезення зброї. Коли військову частину перекидали на інший напрямок, військовослужбовці залишили автомобіль біля його будинку. Він не бачив і не знав, що в автомобілі залишилася зброя. Дозволу на огляд автомобіля він не надавав, оскільки був у стані сильного алкогольного сп`яніння і не розумів, що відбувається. Обставин проведення цієї слідчої дії він не пам`ятає.

Крім того, допитані судом першої та апеляційної інстанцій свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснювали, що служать в ЗСУ. Станом на 24 лютого 2022 року їх військова частина знаходилась в Згурівському районі і обвинувачений допомагав їм. Обвинувачений місцевий і тому показував їм місцевість, надавав транспорт та забезпечував топливом для нього. Також, він надавав у користування свій автомобіль «Mitsubishi Pajero». Спочатку він їздив на ньому за кермом разом з військовослужбовцями, а потім віддав автомобіль повністю у користування ЗСУ. На ньому їздили військовослужбовці ЗСУ та перевозили все, що їм було потрібно на той час і зброю в тому числі. Коли їхню частину відправили на Харківський напрямок, то вони залишили автомобіль біля двору обвинуваченого. Він не виключає того, що зброя могла залишитись в автомобілі, оскільки вона там була і її просто могли не забрати.

Свідок ОСОБА_15 у місцевому суді та під час апеляційного розгляду показав, що він є батьком обвинуваченого. Він та син є фермерами і коли почалось повномасштабне вторгнення, то вони з сином чим могли допомагали ЗСУ: надавали їм техніку, возили хліб, показували місцевість, трактором перетягували залишену російську техніку. У них маються два автомобілі: «Нива» та «Mitsubishi Pajero», а також два трактори. Автомобіль «Mitsubishi Pajero» син взагалі на той час передав військовослужбовцям ЗСУ і вони їздили на ньому. В автомобілі перевозили в тому числі і зброю. Коли російські війська пішли з їхньої місцевості, то військовослужбовці також пішли з цього напрямку і залишили автомобіль поблизу двору. На автомобілі сина «Mitsubishi Pajero» він не їздив. Син ніколи не говорив, що в нього є зброя. Військовослужбовці пригнали автомобіль до двору, віддали ключі і поїхали. Чи залишалась на той момент зброя в автомобілі він не знає.

Такі показання свідків узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_11 .

У відповідності до ч. 1 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно з вимогами статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, відповідно до положень ч. 1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Європейський суд з прав людини при вирішенні питання справедливості судового розгляду в цілому враховує, у тому числі, й спосіб отримання доказів.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку, погоджується з доводами суду першої інстанції щодо правильності оцінки доказів у кримінальному провадженні, оскільки судом при прийнятті рішення дотримано вимоги діючого законодавства.

Твердження апелянта про те, що суд прийшов до помилкового висновку про виправдання ОСОБА_11 , оскільки його винуватість повністю доведена зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом належними і допустимими доказами, колегія суддів визнає безпідставними.

Кожен доказ, яким орган досудового розслідування обґрунтував обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України, судом ретельно досліджений, йому дана відповідна оцінка, а висновки місцевого суду детально перевірені апеляційним судом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння.

За приписами частин 1 і 3 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків установлених ч. 3 цієї статті.

Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування (ч. 2 ст. 234 КПК України).

Апеляційним судом вжито всіх заходів для виклику свідка ОСОБА_12 , однак у зв`язку з неможливістю його явки до суду, зі згоди сторін кримінального провадження було прослухано звукозапис показань даного свідка у судовому засіданні місцевого суду.

З прослуханого апеляційним судом запису допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 вбачається, що 28.05.2022 він та його знайомий ОСОБА_11 приїхали на автомобілі, належному ОСОБА_11 в м. Прилуки. Близько двох годин він чекав ОСОБА_11 , який відлучався по справам. Повернувшись, ОСОБА_11 був сильно п`яний і він запропонував сісти за кермо, на що той погодився. Сівши на пасажирське сидіння ОСОБА_11 відразу заснув. При під`їзді до блокпосту, автомобіль зупинили та попросили документи. Спочатку автомобіль оглянули військові та помітили в автомобілі зброю, після чого викликали працівників поліції. До нього приставили військовослужбовця зі зброєю, який постійно був поруч з ним. Коли приїхали працівники поліції, почали огляд автомобіля, у результаті якого було виявлено зброю та боєприпаси. Дозволу на огляд автомобіля він не надавав, оскільки повідомив працівникам поліції, що власник знаходиться в автомобілі. Після того, як автомобіль оглянули і підійшли до переднього пасажирського сидіння, працівники поліції розбудили ОСОБА_11 , який був у стані сп`яніння та не розумів, що відбувається. Вказав, що всі документи він підписував у кінці огляду. Заява про надання дозволу на огляд підписана ним, але дозволу він не міг надавати. Пояснив наявність його підпису на заяві тим, що підписував документи не розуміючи та не читаючи їх змісту.

Згідно протоколу огляду місця події від 28 травня 2022 року було проведено огляд автомобіля «Міtsubishi» моделі «Раjero», д.н.з. НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_11 , в ході якого виявлено та вилучено предмети, схожі на набої, корпус гранати РГД-5, 2 предмети, схожі на ножі, предмет, схожий на автомат, металевий ящик з-під набоїв.

Вказаний протокол місцевий суд визнав недопустимим доказом, як й інші, похідні від нього докази, зазначивши, що фактично було проведено обшук автомобіля, а не огляд.

Касаційний кримінальний суд у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к (провадження № 51-1173км18, зазначав, що для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду житла чи іншого володіння особи, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, враховуючи, але не обмежуючись, наявністю письмової згоди.

Крім того, Верховний Суд уже визнавав неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема в постановах від 7.06.2018 (справа №740/5066/15-к), від 26.02.2019 (справа №266/4000/14-к), від 19.03.2019 (справа №380/157/14-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені в ст.233, ч.2 ст.234 КПК України.

Місцевий суд обґрунтовано не прийняв до уваги заяву ОСОБА_12 на огляд автомобіля, як підставу для проникнення до володіння особи без ухвали слідчого судді, оскільки ОСОБА_12 в судовому засіданні заперечив надання згоди на проникнення до автомобіля безпосередньо перед оглядом місця події. Крім того, надання згоди ОСОБА_12 , за наявності власника автомобіля, про якого повідомив останній слідчого перед початком огляду, свідчить про нікчемність такого дозволу, з чим погоджується колегія суддів.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що 28.05.2022 фактично було проведено обшук автомобіля «Міtsubishi» моделі «Раjero», д.н.з. НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_11 .

З клопотанням про проведення обшуку прокурор, слідчий до слідчого судді не зверталися, тому відповідно до згаданих положень отримані внаслідок такої слідчої дії докази є недопустимими й не можуть бути використані судом при прийнятті рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 28.05.2022, оскільки він проведений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав власника автомобіля, а саме без його згоди та без ухвали слідчого судді, з чим погоджується колегія суддів.

У рішенні у справі «Гефген проти Німеччини» Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

Виходячи з викладеного, місцевий суд обґрунтовано вказав, що висновок експерта №СЕ-19/125-22/2829-БЛ від 11.06.2022, висновок експерта №СЕ-19/125-22/2830-БЛ від 06.07.2022, висновок експерта №СЕ-19/125-22/2831-ХЗ від 27.06.2022 року, висновок експерта №СЕ-19/125-22/2828-БЛ від 20.06.2022, висновок експерта №КСЕ-19/125-22/3580 від 30.06.2022, висновок експерта №КСЕ-19/125-22/2827 від 03.06.2022, не можуть вважатись допустимими доказами, оскільки є похідними від первинних доказів, які визнано недопустимими доказами.

Отже, на думку колегії суддів, «базовий доказ» був отриманий органом досудового розслідування з грубим порушенням порядку, встановленого КПК України. А тому, суд першої інстанції обґрунтовано визнав його недопустимим.

У рішеннях у справах Балицький проти України, Тейксейра де Кастро проти Португалії, Шабельник проти України, ЄСПЛ застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У цій нормі закріплено як загальну підставу визнання доказів недопустимими - їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, так і підставу, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом про «плоди отруєного дерева», - здобуття інших доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому, для визнання недопустимим кожний доказ має бути оцінений судом як автономно, так і в сукупності з іншими доказами, а в рішенні суду - наведено належне обґрунтування та мотиви, які би вказували на підставу визнання цього доказу недопустимим. Стосовно ж визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруєного дерева», то у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Всі інші досліджені в судовому засіданні докази місцевий суд визнав належними та допустимими, оскільки вони зібрані у відповідності до вимог КПК України і сторони в судовому засіданні не заявляли клопотань про визнання їх недопустимими.

Так, надаючи оцінку витягу з ЄРДР № 0000407 від 29.05.2022 суд констатував, що останній є лише доказом початку здійснення досудового розслідування і ніяким чином не доводить та не спростовує винуватості ОСОБА_11 в інкримінованому діянні.

Протокол огляду місця події від 29.05.2022 лише підтверджує огляд автомобіля «Міtsubishi» перед його вилученням та вилученням документів і ключів, даний протокол огляду не доводить жодних обставин, що стосується пред`явленого обвинувачення, а лише свідчить про те, що власником автомобіля являється ОСОБА_11 .

Досліджені в судовому засіданні місцевого суду довідки Згурівської селищної ради про участь ОСОБА_11 у охороні сіл Аркадієвського старостинського округу, фотознімки, на яких ОСОБА_11 знаходиться біля військової техніки в сукупності з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , доводять, що ОСОБА_11 дійсно активно надавав допомогу військовослужбовцям ЗСУ під час військової агресії російських військ, а саме надавав техніку військовослужбовцям ЗСУ, у тому числі і власний автомобіль «Міtsubishi», який використовувався військовослужбовцями ЗСУ для виконання бойових та розвідувальних задач.

Зазначені письмові докази у цьому кримінальному провадженні не є прямими доказами обставин, які складають об`єктивну сторону інкримінованих кримінальних правопорушень, що підлягають доказуванню, та самі по собі не можуть бути достатніми для доведення пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення.

Відтак, аналізуючи досліджені докази по справі, місцевим судом правильно встановлено, що, незважаючи на те, що обов`язок доказування згідно ст. 92 КПК України покладається на слідчого та прокурора, доказів вини ОСОБА_11 стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано, і суд не має можливості перебирати цей обов`язок на себе та встановлювати або витребувати за власної ініціативи будь-які докази.

Враховуючи, що інших переконливих аргументів на спростування вказаних висновків місцевого суду щодо оцінки доказів, в апеляційній скарзі прокурора не наведено, суд першої інстанції, оцінивши надані докази у справі, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що вони є недостатніми для доведеності того, що в діянні ОСОБА_11 наявний склад інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з чим погоджується й апеляційний суд.

Колегія суддів вважає, що виходячи із засад судочинства, визначених ст. 129 Конституції України, про забезпечення доведеності вини, дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши докази обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_11 , у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст.263 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своєму рішенні, а згідно ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене національне процесуальне законодавство України повністю узгоджується і з практикою ЄСПЛ, що сформульована у п. 43 рішення Суду від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини», згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно правової позиції ЄСПЛ розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Отже, під час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження відносно ОСОБА_11 за пред`явленим йому обвинуваченням за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України, стороною обвинувачення не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вчинення кримінального правопорушення, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Відтак, доводи апеляційної скарги прокурора про скасування виправдувального вироку з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, необхідно визнати необґрунтованими.

Керуючись ст., ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2022 року відносно ОСОБА_11 , яким його виправдано за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4