ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1294/25 Справа № 176/2737/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14.02.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1,2 ст. 255, ч. 2,3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14.02.2025 року, продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 строком на 60 днів, до 14 квітня 2025 року включно. Обвинуваченому ОСОБА_8 визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, у розмірі 120 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 363 360 гривень 00 копійок.

Із вказаною ухвалою не погодився захисник ОСОБА_6 та оскаржив її в апеляційному порядку в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 захисник вказує, що він і ОСОБА_7 не згодні з ухвалою в повному обсязі. Просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає про недоведеність заявлених ризиків та недоведеність вини останнього у вчиненні інкримінованих злочинів. Зазначає, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого, який має сталі міцні зв`язки, утримує неповнолітню дитину та матір та дружину, які є інвалідами та потребують постійного догляду, окрім того, обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно. Звертає увагу, що обвинувачений має ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим останній постійно звертається за медичною допомогою. Вважає, що рішення суду необґрунтоване в частині незастосування альтернативного запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 захисник вказує, що він і ОСОБА_8 не згодні з ухвалою в повному обсязі. Просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про недоведеність заявлених ризиків та неврахування даних про особу обвинуваченого та непомірний розмір застави. Вважає, що судом не враховано, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання за яким характеризується позитивно, окрім того обвинувачений має стійкий намір після звільнення з-під варти офіційно працевлаштуватись. Визначений розмір застави вважає непропорційним, оскільки останній встановленим без урахування ієрархічної приналежності кожного обвинуваченого у злочинній організації.

Прокурор, обвинувачені в судове засідання не з`явилися, заяв про особисту участь до початку розгляду справи не надавали, а тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 422-1 КПК України, апеляційний розгляд проведений без участі прокурора та обвинувачених.

Перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в достатній мірі досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинувачених під вартою.

Врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинувачених під вартою, а також існування ризиків переховування, а також незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, судовий розгляд кримінального провадження триває, усі свідки по справі не допитані, що може спонукати обвинувачених до спроб уникнення від покарання шляхом переховування від суду та здійснення незаконного впливу.

З наданих матеріалів слідує, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч.1,2 ст. 255 та ч. 3 ст. 307 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а тому перебуваючи на волі і усвідомлюючи ймовірність призначеного покарання останні можуть переховуватись від суду.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисників щодо наявності постійних місць проживання, соціальних зв`язків, були предметом оцінки суду і з такою оцінкою погоджується колегія суддів, та зазначає, що ці обставини не є достатньо вагомими і не можуть бути підставами для зміни запобіжного заходу, оскільки існували на час вчинення інкримінованих злочинів та не слугували стримуючим фактором у вчиненні ними протиправної діяльності.

При цьому враховується, що обвинувачені вчинили інкриміновані кримінальні правопорушення, за попередньою змовою групою осіб у складі злочинної організації, згідно відведених їм ролей систематично вчиняли протиправні дії, спрямовані на незаконний обіг наркотичних речовин, що саме по собі свідчить про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які легального джерела доходу не мають, з метою отримання грошових коштів для засобів існування можуть вчинити інші кримінальні правопорушення.

Посилання сторони захисту, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не вчиняли інкриміноване кримінальне правопорушення, свою вину не визнають, а докази по справі є сумнівними, за своїм характером є припущеннями, не є предметом апеляційного розгляду у відповідності до положень ст.422-1 КПК України, тож колегія суддів не вдається до оцінки даних доводів.

З наданих матеріалів слідує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1,2 ст. 255 та ч. 3 ст. 307 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а тому перебуваючи на волі і усвідомлюючи ймовірність призначеного покарання може переховуватись від суду. А тому, враховується, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Доводи апелянта, що ОСОБА_8 не мав та не має на меті порушувати вимоги ч.1 ст.177 КПК України, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ОСОБА_8 дій зазначених у ст. 177 КПК України в подальшому. Фактично, наразі його належна процесуальна поведінка зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_8 є особою раніше неодноразово судимою, в останнє звільнений умовно-достроково від відбування призначеного покарання у 2020 року, після чого на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжив вчиняти протиправні дії у складі злочинної організації.

Доводи захисника ОСОБА_6 щодо міцності соціальних зв`язків обвинуваченого та його позитивної характеристики, не слугують підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки останні існували на час вчинення злочинів та не слугували стримуючим фактором. Окрім, того обвинувачений ОСОБА_8 і після звільнення у 2020 році не працевлаштувався та суспільно-корисною працею не займався, а тому ствердження адвоката про наміри обвинуваченого щодо працевлаштування не підтверджуються належними доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не знаходить їх переконливими, з огляду на таке.

З наданих матеріалів слідує, що обвинуваченого ОСОБА_7 в рамках вказаного кримінального провадження, 16 лютого 2024 року запобіжних захід з тримання під вартою було змінено на цілодобовий домашній арешт.

Однак, альтернативний захід не виявився дієвим та ухвалою місцевого суду від 20 вересня 2024 року був змінений на тримання під вартою без визначення застави.

Ствердження захисника ОСОБА_6 щодо забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не є слушними, оскільки останній систематично порушував покладені на нього процесуальні обов`язки, підтверджується відповідними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Приписами п. 4, п.5 ч. 4 ст. 183 КПК України, передбачено що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177та178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, передбаченого статтями 255 - 255-3 КК України, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З огляду на зазначене, враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та стадію судового провадження, на якій свідки по справі ще не допитані, усі докази ще не досліджені, а тому з огляду на систематичне порушення ОСОБА_7 раніше покладених на нього обов`язків, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про неможливість застосування до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, як того просить сторона захисту.

Доводи захисника щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 хоча і заслуговують на увагу, однак не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано документально підтверджених та переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_7 під вартою та наявність загрози здоров`ю та життю обвинуваченого та те, що ОСОБА_7 позбавлений необхідної медичної допомоги та неможливістю лікування в умовах тримання під вартою.

Ствердження захисника щодо міцних соціальних зв`язків та утриманців також не слугують підставою для зміни на жданій стадії розгляду запобіжного заходу, оскільки не слугували стримуючим фактором для обвинуваченого не під час вчинення інкримінованих злочинів не під час застосування альтернативного запобіжного заходу.

Звертається увага, що тривалість попереднього тримання обвинувачених під вартою є незначною і зумовлена, складністю справи, кількістю проведених слідчих та розшукових дій, а також необхідністю дослідження доказів та допиту усіх учасників процесу, а тому належна процесуальна поведінка обвинувачених зумовлена своєчасним застосування запобіжного заходу.

Запобіжний захід з урахуванням його тривалості на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Обговорюючи питання щодо розміру застави обраного обвинуваченому ОСОБА_7 , слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 182 КПК України розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового і сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, кількості епізодів злочинної діяльності, об`єкта злочинного посягання, а саме незаконного обігу та збуту наркотичних речовин, колегія суддів вважає, що застава у визначеному розміру у даному випадку буде цілком достатньою для виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає зі сторони ОСОБА_7 будь-яке бажання переховуватися від суду або вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Суд першої інстанції при визначенні розміру застави дотримався вимог діючого законодавства в повному обсязі, з урахуванням ступеню тяжкості інкримінованого злочину та особи обвинуваченого.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційні скарги захисників слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14.02.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1,2 ст. 255, ч. 2,3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді