ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1809/25 Справа № 186/747/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 14 червня 2025 року включно.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватими, особу обвинуваченого, посилався на те, що ризик, передбачений п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не припинив існувати та застосування менш обтяжливого запобіжного заходу не зможе йому запобігти.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання або хоча б визначити обвинуваченому заставу у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги адвокат посилається на недоведеність встановленого судом ризику та обвинувачення в цілому, а також відсутність обґрунтувань неможливості застосування альтернативного запобіжного заходу та тривалий строк ув`язнення. Захисник вказує на те, що прокурором не було долучено до клопотання ані доказів обґрунтованості обвинувачення, ані доказів існування ризику. На переконання захисту, сама лише тяжкість злочину не може доводити необхідність тримання обвинуваченого під вартою та свідчити про намір обвинуваченого переховуватись від суду. При цьому, захисник зауважує, що обвинувачений тримається під вартою більше двох років, що є порушенням розумних строків ув`язнення. Серед іншого, адвокат вважає, що обвинуваченому безпідставно не було визначено заставу.

В апеляційному суді захисник та обвинувачений підтримали вимоги апеляційної скарги.

Прокурор заперечував у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши головуючого суддю, пояснення учасників перегляду, перевіривши матеріали контрольного провадження, апеляційну скаргу в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, яке є тяжким злочином.

На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризик, вказаний прокурором у клопотанні, не зменшився та існує на цей час.

Таким ризиком є: можливість переховуватися від суду з огляду на характер висунутого обвинувачення згідно якого настала смерть потерпілого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, відомості про особу обвинуваченого, який неодруженого, не має на утриманців.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, на яку послався суд, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризик не зменшився, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту та самим обвинуваченим на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Однак, з огляду на те, що обвинувачений тримаються під вартою понад 2 років, судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ відповідно до якої національні суди повинні з`ясувати чи є тримання під вартою під час судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість обмежитися застосуванням менш суворого (альтернативного) запобіжного заходу вважає за можливе визначити обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Відповідно до п. 2) ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Вимогами ч. 4 ст. 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Вирішуючи питання про розмір застави, апеляційний суд виходить з того, що приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Водночас, апеляційний суд додатково зауважує на тому, що запобіжні заходи є попереджувальними, і їх метою є забезпечення виконання обвинуваченими покладених на нього процесуальних обов`язків в разі, якщо є побоювання здійснення обвинуваченим будь-яких дій, що заважають встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відтак, з огляду на фактичні обставини інкримінованого злочину, відомості про особу обвинуваченого, існування ризику, передбаченого п. 1, ч.1 ст. 177 КПК України колегія суддів приходить до висновку про те, що застава у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є необхідною і достатньою для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 2) ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За приписами п. 2) ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду скасуванню, із постановленням нової ухвали, про часткове задоволення клопотання прокурора продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Шахтарської окружної прокуратури - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 14 червня 2025 року включно, з визначенням застави у розмірі 100 (ста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 302800 (триста дві тисячі вісімсот) грн., яку обвинувачений або інша фізична чи юридична особа може сплатити на депозитний рахунок Дніпровського апеляційного суду (отримувач коштів), код ЄДРПОУ 42270629, МФО 820172, Банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ, р/р UA1086699, та надати документи, що це підтверджує прокурору.

У разі сплати суми застави вважати, що до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді застави, звільнити його з-під варти та покласти обов`язки, передбачені п.п 1-4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: з`являтись за викликом прокурора, суду; не відлучатися за межі Дніпропетровської області без дозволу прокурора, суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою у кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4