печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6172/25-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участі захисника підозрюваного ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , процесуальних керівників у кримінальному провадженні - прокурорів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою захисників підозрюваного у кримінальному провадженні № 0003488 від 17.11.2016 ОСОБА_3 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на повідомлення про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.28, ч. 1 ст. 111 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Печерського районного суду міста Києва надійшла скарга адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на повідомлення про підозру від 25.07.2022 в кримінальному провадженні № 0003488 від 17.11.2016 щодо ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч. 1 ст. 111 КК України.

В обґрунтування доводів скарги захисники стверджують, що повідомлення про підозру не вручене у спосіб визначний КПК України. Оскільки в липні 2022 року тільки зі ЗМІ ОСОБА_3 стало відомо про нібито повідомлення йому про підозру у державній зраді . При цьому, як стверджує в своїй скарзі сторона захисту, жодного повідомлення про підозру ОСОБА_8 не одержував. Адже, у січні 2022 року, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я дружини, скаржник разом з нею виїхав за межі України для проведення обстеження та подальшого лікування. На сьогоднішній день, ОСОБА_3 разом з дружиною постійно проживають у США, у м. Вашингтон.

Попри обізнаність про постійне місце проживання ОСОБА_3 за кордоном та документального підтвердження цього факту, процесуальний порядок вручення повідомлення про підозру пану ОСОБА_8 був порушений, повідомлення про підозру від 27.05.2022 в день його складення ОСОБА_3 не вручене.

Таким чином, сторона захисту вважає, що складений текст повідомлення про підозру ОСОБА_9 , не врученого йому у встановлений КПК України спосіб, жодних процесуальних правових наслідків не породжує і процесуальним статусом підозрюваного останнього не наділяє.

Також як на підставу для скасування повідомлення про підозру сторона захисту посилається на її незрозумілість, стверджуючи, що з тексту оскаржуваного повідомлення по підозру ОСОБА_3 не вбачається, які конкретні дії останнього як Міністра закордонних справ України з березня 2010 року по грудень 2012 року вказують на нібито вчинення ним державної зради.

Зазначає й сторона захисту про недотримання стороною обвинувачення вимог щодо необхідних реквізитів, які відповідно до положень КПК України повинно містити повідомлення про підозру, зокрема в ньому відсутня адреса постійного проживання ОСОБА_3 , яка стороні обвинувачення відома.

Звертають увагу слідчого судді, що у повідомленні про підозру відсутні відомості про місце вчинення так званого кримінального правопорушення. Так, на арк. 14 підозри вказано, що «... ОСОБА_3 , перебуваючи у невстановленому місті...». Натомість як визначення місця вчинення злочину є однією зі складових обов`язкової тріади, яка становить об`єктивну сторону злочину, де відсутність хоча б однієї з них унеможливлює інкримінування особі вчинення злочину.

Також як на необґрунтованість підозри посилаються на те, що з її змісту вбачається, що свою позицію слідство обґрунтовує виключно документами: Угодою між Україною та рф з питань перебування чорноморського флоту рф на території України, яка є досі діючим законом України від 27.04.2010 М2153-И, пояснювальною запискою і довідкою до проекту цього закону, які взагалі жодних юридичних наслідків не мають.

Будь-які інші докази відсутні, експертизи не проведені і висновки експертів не отримані, окрім тих, які свідчать про відсутність у діях ОСОБА_10 складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України.

Як на спростування обґрунтованості повідомлення про підозру сторона захисту посилається на висновок експерта №12092/23-61 від 05.05.2023 за результатами проведення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0003488, отриманого на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21.03.2023 . Згідно з яким умислу вчиняти державну зраду ОСОБА_3 не мав і допомогу іноземній та/чи її представникам в проведенні підривної діяльності проти України не надавав.

Також зазначають, що за наслідком проведення судової лінгвістичної (семантико- текстуальної) експертизи (висновок експерта №24-6182 від 11.11.2024), встановлено, що пояснювальна записка та довідка до законопроекту «Про ратифікацію Угоди між Україною та російською федерацією з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» жодних закликів до вчинення будь-яких дій, у тому числі, підривного характеру, не містять.

В судовому засіданні захисник доводи скарги підтримала, просила її задовольнити та скасувати оскаржуване повідомлення про підозру.

Процесуальні керівники у кримінальному провадженні - прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення скарги, заперечення надали в письмовому вигляді, які долучені до матеріалів судового провадження. Узагальнені доводи прокурора є наступними. Повідомлення про підозру здійснене в межах кримінального провадження № 0003488 від 17.11.2016, а відтак не може бути оскаржене в порядку ст. 303 КПК України з огляду на вимоги Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 , яким внесені зміни до КПК України щодо права сторони захисту оскаржувати повідомлення про підозру і такі зміни не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін. ОСОБА_3 повідомлений про підозру у спосіб визначений КПК України. Зокрема таке повідомлення йому направлялось за адресою місця реєстрації та його копія вручена представнику житлової організації, копія надана захиснику, а також копія повідомлення про підозру в порядку виконання запиту про надання міжнародної правової допомоги вручена дружині ОСОБА_3 в США, де останній наразі постійно проживає. Підозра є обґрунтованою і її обґрунтованість вже перевірялась слідчими суддями під час обрання відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу.

Також слідчому судді надано копії матеріалів кримінального провадження № 0003488 від 17.11.2016 в обсязі, яким обґрунтовувалось повідомлення про підозру ОСОБА_3 .

В судовому засіданні на підставі наданих сторонами матеріалів встановлено, що Слідчими управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку з масовими протестами у 2013-2014 роках, ДБР здійснювалося досудове розслідування у двох кримінальних провадженнях №0003488 від 17.11.2016 та №0000142 від 15.02.2021. Постановою прокурора від 05.04.2021 зазначені кримінальні провадження об`єднані в кримінальне провадження №0003488 від 17.11.2016

25.07.2022 ОСОБА_3 в межах кримінального провадження №0003488 від 17.11.2016 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст., 28, ч. 1 ст., 111 КК України (у вчиненні державної зради, тобто у діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній економічній безпеці України: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб).

В умовах верховенства права та пріоритетності захисту прав людини, передбачених як національним законодавством, так і міжнародними стандартами, зокрема статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слідчий суддя має право й обов`язок здійснити перевірку обґрунтованості повідомлення про підозру, навіть у провадженні, зареєстрованому до березня 2017 року, якщо така перевірка є єдиним реальним засобом запобігти свавільному або необґрунтованому втручанню держави у сферу особистих прав і свобод громадянина. Такий підхід узгоджується з принципом ефективного засобу юридичного захисту, за змістом якого суд зобов`язаний розглядати не лише формальні обставини, а й забезпечувати реальний і практичний захист прав особи, що перебуває під тягарем кримінального переслідування.

Отже, розгляд скарги на повідомлення про підозру, навіть у кримінальному провадженні, що було зареєстроване до березня 2017 року, є не лише процесуально допустимим, а й необхідним інструментом забезпечення недопущення зловживань з боку органів досудового розслідування, а також гарантією реалізації права на справедливий суд.

З огляду на це слідчий суддя вважає розгляд даної скарги прийнятним та не знаходить підстав для відмови у відкритті провадження чи повернення скарги. А тому не приймає в цій частині доводи сторони обвинувачення.

Надалі слідчому судді при розгляді скарги на повідомлення про підзору слід відповісти на запитання , які критерії оцінки повідомлення про підозру під час розгляду цієї скарги, адже національний закон, зокрема ст. 303 КПК України їх не визначає.

Задля відповіді на це запитання слідчий суддя зобов`язаний звернутися до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, відповідно до яких у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Таким чином слідчий суддя виходячи з загальних засад кримінального провадження, закріплених в ст. 7 КПК України вважає, що предметом судового контролю слідчим суддею під час розгляду скарг на повідомлення про підозру є: не лише формальне дотримання процесуальних норм (форма та зміст документу - повідомлення про підозру, а також порядок повідомлення про підозру (наявність повноважень в особи, яка здійснила таке повідомлення, тощо), але й змістовна складова підозри у контексті справедливості правосуддя. Це означає, що навіть за умов, коли всі процесуальні вимоги були дотримані, слідчий суддя має оцінити, наскільки обґрунтованими та логічно послідовними є фактичні підстави для висунення підозри. Формальне дотримання процедур - це лише одна сторона питання, адже правосуддя не може обмежуватися механічним виконанням норм закону. Справжня мета правосуддя полягає у забезпеченні балансу між захистом прав особи і суспільним інтересом у розкритті злочинів. Тому слідчий суддя при розгляді скарги на повідомлення про підозру має враховувати не лише наявність певних доказів, але й їхню якість, достовірність та здатність переконливо підтверджувати припущення про причетність особи до правопорушення.

Наприклад, якщо підозра базується на непрямих доказах, суддя повинен оцінити, чи створюють вони логічний ланцюг подій, який вказує саме на цю особу, чи є інші, не менш імовірні версії, які слідство не врахувало або умисно ігнорує. Також слід перевірити, чи не є докази суперечливими, неповними або такими, що не узгоджуються з іншими фактами.

Крім того, слідчий суддя оцінює загальну правдоподібність підозри у світлі принципу розумності.

Таким чином, слід надійти до висновку, що оцінюючи повідомлення про підозру, слідчий суддя діє не лише як формальний арбітр, а й як гарант дотримання основоположних принципів правосуддя, таких як презумпція невинуватості, захист прав людини і забезпечення об`єктивності розслідування, що випливає із визначення поняття слідчого судді.

Перевіряючи на предмет форми та змісту оскаржуваного повідомлення про підозру від 25.07.2022 у кримінальному провадженні № 0003488 від 17.11.2016 щодо ОСОБА_3 слідчий суддя вважає, що таке в повній мірі відповідає вимогам ст. 277 КПК України, оскільки в ньому наявні всі необхідні реквізити, визначені зазначеною нормою закону.

Приймаючи таке рішення, слідчий суддя не визнає слушними доводи сторони захисту з приводу того, що в повідомленні про підозру відсутня адреса постійного місця проживання, а відтак таке підлягає скасуванню. Адже відсутність цих даних не створює сумнівів щодо особи, якій пред`явлено підозру, і не порушує її права на захист, оскільки підозрюваний усвідомлює, що повідомлення стосується саме його. Відсутність адреси постійного місця проживання підозрюваного не спотворює суті підозри та не впливає на її законність, оскільки з інших даних, наведених у повідомленні про підозру, однозначно випливає, що така стосується саме ОСОБА_3 , а не якоїсь іншої особи.

Оцінюючи порядок здійснення повідомлення про підозру від 25.07.2022 у кримінальному провадженні № 0003488 від 17.11.2016 щодо ОСОБА_3 слідчий суддя не знаходить порушень закону, які б призвели до скасування означеного процесуального рішення. Тим паче, що таке було здійснено навіть в порядку виконання запиту про надання міжнародної правової допомоги.

Що стосується перевірки обґрунтованості повідомлення про підозру від 25.07.2022 у кримінальному провадженні № 0003488 від 17.11.2016 щодо ОСОБА_3 , слідчий суддя надходить до наступних висновків.

Обґрунтованість підозри - це складна категорія, що відображає динамічний баланс між імовірністю того, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення, та наявністю доказів, які підтверджують це припущення. Цей баланс передбачає, що підозра не повинна ґрунтуватися на суто гіпотетичних припущеннях чи інтуїтивних відчуттях, але водночас не вимагає абсолютної впевненості у винуватості особи. З одного боку, імовірність означає, що зібрані дані вказують на можливу причетність конкретної особи до злочину, виходячи із логічного аналізу обставин, наявних доказів та їхньої взаємодії.

З іншого боку, доказовість вимагає, щоб ці факти були реальними, перевіреними та законно отриманими. Вони мають бути такими, що можуть бути використані в суді, витримувати перевірку на допустимість, належність, а також не викликати обґрунтованих сумнівів у їхній достовірності.

Тому досягнення балансу між цими двома аспектами потребує постійного доповнення однієї складової іншою: коли імовірність створює підґрунтя для висунення підозри, доказовість повинна її підтверджувати або спростовувати.

У практичній площині цей баланс визначається необхідністю забезпечення прав особи, щодо якої висувається підозра, і правосуддя загалом. Якщо імовірність превалює над доказовістю, це може призвести до безпідставного переслідування, порушення принципу презумпції невинуватості та зловживання владою з боку правоохоронних органів.

Тому обґрунтованість підозри завжди перебуває в площині компромісу, який повинен бути динамічним, але водночас відповідати принципам справедливості, законності та розумності.

На підтвердження цього висновку вказує й те, що національне законодавство встановлює перелік випадків повідомлення про підозру (ст. 276 КПК України), якими зокрема є: затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Зі змісту оскаржуваного повідомлення про підозру в даному конкретному випадку мало місце застосування стороною обвинувачення п . 3 ч. 1 ст. 276 КПК України (наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення).

Таким чином, з урахуванням обставин справи, слідчий суддя при перевірці обґрунтованості повідомлення про підозру, зобов`язаний здійснити комплексний аналіз зібраних матеріалів кримінального провадження, щоб визначити, чи є в повідомленні про підозру об`єктивна основа, яка дозволяє висунути «обґрунтовану» підозру. В цьому випадку першочерговим завданням слідчого судді є встановлення самого факту події кримінального правопорушення, тобто підтвердження того, що певне діяння відбулося і що воно за своїми об`єктивними ознаками підпадає під склад злочину, визначений Кримінальним кодексом України.

Після первинного встановлення факту події злочину слідчий суддя має звернути увагу на ті обставини, які вказують на можливу причетність конкретної особи до вчинення цього діяння. У цій частині суддя має оцінити, чи є зібрані докази такими, що переконливо демонструють причинно-наслідковий зв`язок між діями підозрюваної особи та встановленою подією злочину. Важливо зазначити, що така перевірка виходить за межі формального аналізу документів - вона має базуватися на принципах об`єктивності, логічності та загальної переконливості. Докази, на які спирається повідомлення про підозру, повинні бути такими, що здатні переконати не лише професійного юриста, але й стороннього розсудливого спостерігача у правомірності та обґрунтованості висновків слідства. Це означає, що докази мають бути зрозумілими, послідовними і логічно вписуватися в загальну картину події.

Іншими словами, докази повинні мати не лише формальну допустимість, але й матеріальну вагомість, тобто здатність підтверджувати певні факти або обставини.

Так, згідно оскаржуваного повідомлення про підозру ОСОБА_11 , підозрюється у вчиненні державної зради, тобто у діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній економічній безпеці України: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України.

Зміст повідомлення про підозру ОСОБА_3 є наступним. Міністр закордонних справ України ОСОБА_3 у період з 20.04.2010 по 21.04.20210 організував, шляхом надання усних вказівок та доручень окремим працівникам Міністерства закордонних справ України, які не були обізнані про злочинні наміри останнього, переклад проекту Угоди між Україною та Російською Федерацією з питань перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України на українську мову та складання необхідних документів, зокрема довідок про погодження проектів Угоди та розпорядження, пояснювальних записок до проектів Угоди та розпорядження, проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про схвалення проекту Угоди між Україною та Російською Федерацією з питань перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України», після чого, діючи у порушення Регламенту Кабінету Міністрів України, без їх реєстрації та проведення експертизи (фахової і юридичної) в Секретаріаті Кабінету Міністрів України, без належного погодження проекту Угоди та проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про схвалення проекту Угоди між Україною та Російською Федерацією з питань перебування Чорноморського флоту на території України» з усіма заінтересованими органами, без фінансово-економічних розрахунків, передав їх безпосередньо ОСОБА_12 для розгляду на засіданні Кабінету Міністрів України. Після цього 21.04.2010 під час проведення закритого засідання Кабінету Міністрів України ОСОБА_3 та ОСОБА_12 забезпечили схвалення без зауважень іншими членами Кабінету Міністрів України проєкту Угоди.

Після погодження Угоди Міністром юстиції України ОСОБА_13 та Міністром оборони України ОСОБА_14 , Міністр закордонних справ України ОСОБА_3 , у період з 22.04.2010 по 23.04.2010 організував складання проєкту Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та Російською Федерацією з питань перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України», пояснювальної записки до вказаного законопроекту та довідки про його погодження, та у подальшому погодив без зауважень вказаний законопроект шляхом його візування та підписання довідки про погодження законопроекту.

Далі, на виконання усного доручення ОСОБА_15 , народні депутати України, які кількісно утворювали більшість від конституційного складу у Верховній Раді України, 27.04.2010 шляхом відкритого голосування ухвалили Закон України «Про ратифікацію Угоди між Україною та Російською Федерацією з питань перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України» № 2153-VI, яким ратифікували зазначену угоду, та того ж дня вказаний Закон був підписаний Президентом України ОСОБА_15 .

У подальшому, ОСОБА_3 забезпечено імплементацію названої Угоди та здійснено обмін нотами з Міністерством закордонних справ РФ про набуття нею чинності.

Вказані дії ОСОБА_3 вчинив на виконання спільного злочинного умислу за попередньою змовою з колишнім Президентом України ОСОБА_15 , колишнім Прем`єр - Міністром України ОСОБА_12 , міністрами ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та іншими особами.

До змісту повідомлення про підозру не ставляться такі жорсткі формальні вимоги, які передбачені для обвинувального акта. Адже повідомлення про підозру є попереднім етапом інформування особи про обставини, що стали підставою для формування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, а тому його завданням є не вичерпне викладення всіх доказів чи повна деталізація вчинення кримінального правопорушення. Воно повинно містити формулювання, що дозволяє особі усвідомити суть інкримінованого діяння та реалізувати своє право на захист.

Слідчий суддя зазначає, що зміст оскаржуваного повідомлення про підозру, є достатньо конкретизованим, логічно послідовним та зрозумілим для особи, стосовно якої його складено, тим більше, що в кримінальному провадженні приймає участь професійний адвокат як захисник.

У зв`язку з цим твердження сторони захисту про нібито незрозумілість або недостатню конкретизованість повідомлення про підозру є необґрунтованими та не підтверджуються змістом відповідного процесуального документа.

Разом з цим, з урахуванням правової природи провадження, пов`язаного з повідомленням особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, саме за попередньою змовою групою осіб, слідчий суддя зобов`язаний перевірити наявність ознак події злочину в цілому, а також наявність обставин, що свідчать про попередню змову підозрюваного з іншими особами на вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Так, в основу повідомлення про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України, слідчим покладені дані, які містяться в зібраних в ході досудового розслідування доказах, зокрема:

1) Доручення ОСОБА_3 як міністру закордонних справ від Глави Адміністрації Президента України від 15.04.2010 на виконання доручення Президента України з метою підготовки робочого візиту Президента рф в Україну 21.04.2010 подати в термін до 19.04.2010 проект концепції робочого візиту, узгоджений проект програми робочого візиту, а також пропозиції стосовно складу офіційної делегації України під час візиту ; пропозиції щодо тез бесід та виступів Президента України під час заходів відповідно до програми робочого візиту; необхідні інформаційно - довідкові матеріали відповідно до програми робочого візиту (а.м.1)

2) Пояснювальна записка до проекту розпорядження КМУ «Про схвалення проекту угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» від 21.10.2010

3) Довідка про погодження проекту розпорядження КМУ Про схвалення проекту угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» без дати.

4) Розпорядження КМУ Про схвалення проекту угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» без дати.

5) Супровідний лист про направлення з МЗС до КМУ супроводжуючих документів до проекту Угоди між Україною та РФ з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» від 21.04.2010

6) Пояснювальна записка до проекту Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» від 21.04.2010

7) Довідка про погодження проекту Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України.

8) Пояснювальна записка до проекту Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України»

9) Довідка про погодження проекту Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України»

10) Супровідний лист від 22.04.2010 за підписом Міністра закордонних справ ОСОБА_3 на адресу Президента України з направленням документів, передбачених ч. 4 ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори».

Сторона захисту не заперечує щодо факту підготовки громадянином ОСОБА_3 , у період його перебування на посаді Міністра закордонних справ України, комплексу документів, що стосуються укладення Угоди між Україною та Російською Федерацією з питань перебування Чорноморського флоту РФ на території України.

Водночас слід наголосити, що вказані дії були обумовлені виключно виконанням посадових обов`язків, покладених на нього відповідно до вимог Закону України «Про міжнародні договори України» (в редакції, чинній станом на квітень 2010 року), який прямо визначає Міністерство закордонних справ відповідальним за організацію підготовки, погодження та супровід проектів міжнародних договорів на всіх етапах їх оформлення. Повноваження з формування відповідного пакета документів не могли бути делеговані іншій посадовій особі, оскільки були закріплені за Міністром у силу закону та відповідних внутрішньодержавних нормативних процедур.

Формування доручень, супровідних листів, пояснювальних записок, довідок про погодження проектів та їх подання в установленому порядку є процедурною частиною дипломатичного процесу, яка не може розглядатись як прояв особистої ініціативи чи свідчення умислу на досягнення злочинного результату. У жодному з документів, підготовлених ОСОБА_3 чи співробітниками МЗС на його доручення, не міститься відомостей, які б свідчили про узгодженість дій з ОСОБА_15 чи іншими особами, про існування спільного умислу на вчинення кримінально протиправного діяння чи про надання будь-якої допомоги у реалізації злочинного плану. Навпаки, зміст наданих документів свідчить про їх виключно службовий, регламентований і процедурний характер, який був частиною функціонування державного апарату в межах визначеної компетенції.

11) Лист голови комітету з питань закордонних справ ВРУ ОСОБА_16 зі змісту якого вбачається, що комітет рекомендує Верховній раді України проект Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України відхилити та звернутися до Конституційного Суду України з вимогою невідкладеного розгляду щодо обмеженості в часі дії ст. 14 Перехідних положень Конституції України.

12) Висновок Головного науково -експертного управління ВРУ щодо проект Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України». За даними, наявними в цьому висновку слідує, що питання про конституційність законопроекту та доданої до нього Угоди є дискусійним у зв`язку з можливістю різного тлумачення співвідношення між нормами ч. 7 ст. 17 Конституції України та п. 14 її Перехідних положень , Головне науково -експертне управління звертає увагу на існування конституційного механізму вирішення відповідних спорів, передбаченого ч. 1 ст. 151 Конституції України.

13) Лист за підписом Голови Комітету ВРУ з питань європейської інтеграції ОСОБА_17 від 27.04.20210 на адресу Голови Комітету ВРУ у закордонних справах, з якого вбачається, що Комітет з питань європейської інтеграції прийняв рішення пропонувати головному Комітету рекомендувати ВРУ відхилити проект Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України».

14) Висновок Комітету ВРУ з питань європейської інтеграції яким внесено головному комітету рекомендувати ВРУ відхилити проект Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України», як такий , що суперечить Конституції України

В сукупності означені документи свідчать про існування внутрішньодержавної правової дискусії навколо змісту законопроєкту, що, однак, не може бути ототожнено з ознаками умислу на вчинення державної зради за попередньою змовою з боку службової особи, зокрема гр. ОСОБА_3 , залученої виключно до його формального супроводу в межах власних посадових обов`язків.

15) Протокол допиту ОСОБА_18 , згідно з яким свідок надав показання щодо здійснення різного роду підривної діяльності рф проти України з моменту отримання Україною незалежності. В тому числі й щодо побудови рф дамби між Краснодарським краєм та островом Тузла. Також свідок зазначив про агітаційну програму кандидата в президенти ОСОБА_15 , яка мала проросійську позицію Однак повідомив про відсутність в нього відомостей стосовно кандидата в президенти ОСОБА_15 щодо перебування російського флоту на території України. Щодо передумов підписання між ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Угоди з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України, зазначив, що такі передумови йому не відомі. Однак як для опозиційного депутата, її підписання стало для нього несподіванкою, як для опозиційної фракції вцілому. Зазначив, що підписанням цієї Угоди фактично підписувався новий міжнародний договір, який суперечив Конституції України.

Зазначив, що проект Закону «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» вносився на розгляд ВРУ як невідкладний та був проголосований, незважаючи на наявність декількох висновків щодо необхідності його відхилення та жорсткого заперечення опозиції Дії ОСОБА_15 з приводу підписання цієї Угоди вважає такими, що порушували Конституцію України обумовлені його бажанням самоутвердитись як людини, яка буде абсолютно керувати державою. Що в сою чергу призвело до негативних наслідків для держави.

16) Протокол допиту ОСОБА_21 згідно якого свідок повідомив, що в період часу з 1991 року було багато проявів агресивної політики рф відносно України. Підписання ОСОБА_15 Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України було фіксованим результатом намагань рф залишити на території України власний морський флот. У свідка не було ніяких сумнівів з приводу того, що ОСОБА_15 підпише таку Угоду, яка була вигідна для рф та особисто для ОСОБА_15 . Щодо проекту Закону «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України» свідок зазначив, що він як голова комітету ВРУ з питань європейської інтеграції особисто роз`яснював депутатам, що закон суперечить Конституції. Тому комітетом було прийнято рішення про рекомендацію ВРУ його відхилити. Однак, незважаючи на це ВРУ проголосувала даний проект. При цьому не зважаючи на численні порушення Регламенту ВРУ та активний опір опозиції. Вважає, що Голові ВРУ - ОСОБА_22 , було надано вказівку в будь -який спосіб поставити на голосування цей законопроект.

Також вважає дії ОСОБА_15 щодо домовленостей з РФ та щодо підписання ним Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України є державною зрадою.

17) Протокол допиту ОСОБА_23 , відповідно до якого свідок надав показання з приводу того, що до Головного науково -експертного управління ВРУ надійшов проект Закону України «Про ратифікацію Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України». За наслідками надходження був складений висновок, у якому вказувалось про спірність конституційність законопроекту та доданої до нього Угоди, оскільки такі є дискусійним у зв`язку з можливістю різного тлумачення співвідношення між нормами ч. 7 ст. 17 Конституції України та п. 14 її Перехідних положень. Головне науково -експертне управління звернуло увагу ВРУ на існування конституційного механізму вирішення відповідних спорів, передбаченого ч. 1 ст. 151 Конституції України. Будь-якими іншими даними з приводу підписання Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України свідок не володів.

18) Протокол допиту ОСОБА_24 . Згідно з даними вказаного протоколу, свідок надав показання, що на час підготовки документів, зазначених в переліку за пунктами 1-10 вище, він працював директором Договірно - правового департаменту МЗС України. Був присутній у складі делегації під час проведення переговорів щодо продовження трьої міжнародних угод по перебуванню флоту рф на території України.

За розпорядженням ОСОБА_3 на виконання своїх посадових обов`язків він також перевіряв проект Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України на предмет її відповідності Конституції України. Кого ще залучав до опрацювання проекту угоди він не пригадує. Пригадує, що висловлював усно своє бачення стосовно отримання висновку Конституційного суду України з питань відповідності угоди вимогам Конституції.

Також під час переговорів він знаходився в технічному приміщенні і не чув їх змісту. Переговори тривали дуже довго та були напруженими . Особливо в питаннях визначення орендної плати, що йому стало відомо з уривків розмов під час перерв. Остаточний текст угоди був погоджений між Прем`єр міністром рф та Прем`єр міністром України.

Надалі після проведених переговорів проект Угоди погоджувався безпосередньо на засіданні КМУ. Згодом він в місті Харкові асистував ОСОБА_15 , під час підписання Угоди. Тобто забезпечував технічну сторону підписання. Документи, зазначені в переліку п.п.п 1-10 вище, свідок впізнав за підписами. Вважав підписання Угоди на той час вигідним для України.

19) Протокол допиту ОСОБА_25 , згідно з яким свідок надала аналогічні свідку ОСОБА_3 показання.

20) Протокол допиту ОСОБА_26 , згідно з яким свідок показав, що він на виконання доручення ОСОБА_27 19.04.2010 готував ряд документів, пов`язаних з проектом Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України. Яким чином відбувались подальша їх реєстрація та проходження він не знає. Станом на квітень 2010 року фактів проведення підривної діяльності з боку рф йому відомо не було.

21) Протокол допиту ОСОБА_28 . Відповідно до даних протоколу свідок показав, що він станом на квітень 210 року працював на посаді державного експерта Департаменту зовнішньо політичних аспектів національної безпеки Апарату РНБО. РНБО регулярно фіксував порушення флотом рф умов його перебування на території України. І навіть існувала ініціатива щодо підготовки Указів Президента України та інших відомчих документів РНБО України щодо обмежень перебування ЧФ рф на території АР Крим.

РНБО України не здійснювала підготовку до підписання Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України. І він на той час взагалі не володів інформацією, що підписання таких угод готується.

Аналіз змісту перелічених вище протоколів допитів свідків у кримінальному провадженні щодо підписання Угоди між Україною та рф з питань перебування Чорноморського флоту рф на території України, можна зробити обґрунтований висновок про відсутність у цих доказах даних, які б свідчили про участь ОСОБА_3 в злочинній змові з метою вчинення державної зради у виді надання допомоги іноземній державі у веденні підривної діяльності проти України.

Жоден із допитаних свідків - ані опозиційні політики, ані колишні урядовці чи посадові особи МЗС України, безпосередньо або опосередковано залучені до процесу погодження, аналізу чи технічного супроводу зазначеної Угоди - не надали інформації, яка б свідчила про наявність у ОСОБА_3 умислу на вчинення злочину або спільної злочинної змови з ОСОБА_15 чи іншими особами з метою досягнення злочинного результату.

Навпаки, з їх показань випливає, що ОСОБА_3 діяв у межах своїх службових повноважень, відповідно до норм Закону України «Про міжнародні договори України», і забезпечував підготовку відповідної документації як суб`єкт, на якого покладено функції організаційного, юридичного та дипломатичного супроводу укладення міжнародних угод.

Більшість свідків надавали оцінки політичного або правового характеру, висловлювали сумніви щодо конституційності самої Угоди або процесу її ратифікації, однак жоден не вказував на те, що ОСОБА_3 був учасником змови чи діяв свідомо у злочинних цілях. Більше того, з допиту таких свідків, як ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , не випливає жодної інформації про наявність у ОСОБА_3 особистої зацікавленості, попередньої домовленості або погодженості дій із представниками рф. Показання зводяться до формального виконання покладених на нього обов`язків та підготовки матеріалів в межах дипломатичної процедури.

Таким чином, досліджені протоколи допитів не містять жодних ознак на підтвердження участі ОСОБА_3 у попередній змові на вчинення державної зради, натомість підтверджують його роль як державного службовця, який виконував свої функціональні обов`язки.

22) Висновок експерта від 21.12.2021 за № 351/1 за наслідками проведення почеркознавчої експертизи стверджує, що підписи на документах, перелічених в п.п.п 1-10 мотивувальної частин ухвали належать ОСОБА_3 .

Зазначені обставини не ставляться під сумнів й стороною захисту. Однак підписання таких документів особою, яка здійснювала їх підготовку в межах своїх посадових обов`язків на переконання слідчого судді не вказує на злочинну мету їх створення. А виключно підтверджує їх документальне оформлення в межах процесів, які перебували у сфері його відповідальності в силу займаної посади.

23) Висновок експерта від 27.08.2021 за № 5168/21-39 за результатами проведення судової лінгвістичної семантико - текстуальної експертизи у кримінальному провадженні № 0003488. Згідно даних вказаного висновку для оцінки експерту надавались виключно висловлювання ОСОБА_12 без жодної згадки в них будь -яких дій ОСОБА_3 чи то згадки його взагалі.

Таким чином слідчий суддя вважає цей висновок таким, що взагалі не містить даних ні на спростування, ні на підтвердження висунутої підозри ОСОБА_3 .

Будь -яких інших доказів стороною обвинувачення, які б обґрунтовували повідомлення про підозру ОСОБА_3 не надано.

Проаналізувавши зміст зібраних стороною обвинувачення доказів, якими обґрунтовується повідомлення про підозру, слідчий суддя погоджується з доводами сторони обвинувачення, що саме підписання ОСОБА_15 та ОСОБА_20 . Угоди між Україною та Російською Федерацією з питань перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України має об`єктивні ознаки державної зради у формі надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Адже як зазначив в постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 756/4855/17 Верховний Суд, у контексті положень ст. 111 КК України підривною діяльністю є дії іноземних держав, іноземних організацій або їх представників, спрямовані на підрив основ національної безпеки України та завдання істотної шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Разом з цим, ККС ВС вказав, що положеннями ч. 2 ст. 28 КК України встановлено, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення. При цьому домовленість про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони.

Загалом юридична природа попередньої змови передбачає не лише механічне об`єднання дій співучасників, а насамперед - наявність єдності умислу, який охоплює як факт вчинення суспільно небезпечного діяння, так і передбачення та бажання досягнення спільного злочинного результату. Такий умисел повинен формуватися у кожного з учасників змови ще до початку реалізації об`єктивної сторони складу злочину, а сама змова має бути результатом узгодженого вольового акту, що засвідчує наявність злагодженості дій, а не випадкового чи ситуативного співучасті.

Зміст попередньої змови вимагає встановлення не лише факту домовленості щодо реалізації злочинного плану, а й дослідження того, чи охоплював умисел кожного учасника змови кінцеву мету діяння та злочинний результат, який був передбачений та бажаний. Спільність умислу є ключовою ознакою попередньої змови і виявляється у свідомому об`єднанні зусиль заради досягнення заздалегідь обговореного наслідку, що має бути доведено як у формальному, так і у змістовому вимірі.

Попередня змова, таким чином, передбачає не лише обізнаність усіх учасників про злочинні наміри один одного, а й внутрішнє прийняття цілей злочину як власної мети

Жоден з досліджених в судовому засіданні доказів, які містяться в матеріалах, які стали підставою для повідомлення ОСОБА_3 про підозру, та які детально описані в мотивувальній частині ухвали вище, не містять даних які б свідчили про наявність у нього спільного умислу з ОСОБА_15 та іншими особами на досягнення конкретного злочинного результату - надання допомоги іноземній державі у веденні підривної діяльності проти України.

Адже відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори» в редакції, яка діяла станом на квітень 2010 року, пропозиції щодо ратифікації міжнародного договору України подаються Міністерством закордонних справ України протягом шести місяців з дня його підписання: стосовно міжнародних договорів, що укладаються від імені України, - Президентові України.

Згідно ч. 4. ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори» в редакції, яка діяла станом на квітень 2010 року пропозиції щодо ратифікації міжнародного договору України включають такі документи: а) подання відповідно Президентові України або Кабінету Міністрів України; б) проект подання Верховній Раді України, в якому визначається кандидатура доповідача законопроекту на пленарному засіданні Верховної Ради України; в) проект закону про ратифікацію міжнародного договору України; г) текст міжнародного договору українською мовою або документи, зазначені у пункті "г" частини другої статті 4 цього Закону; ґ) довідку про погодження проекту закону зацікавленими міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади; д) супровідну (пояснювальну) записку, в якій обґрунтовується доцільність укладення міжнародного договору України, визначаються його вірогідні політичні, правові, соціально-економічні, гуманітарні та інші наслідки, а також суб`єкти виконання міжнародного договору України; е) фінансово-економічне обґрунтування та, у разі подання пропозицій щодо ратифікації міжнародного договору України, реалізація якого потребує матеріальних чи інших витрат за рахунок Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим чи місцевих бюджетів, пропозиції щодо покриття витрат відповідних бюджетів; є) порівняльну таблицю - в разі подання пропозицій щодо ратифікації міжнародного договору України, виконання якого потребує прийняття нових або внесення змін до чинних законів України або яким вносяться зміни до іншого міжнародного договору України; ж) електронні версії текстів документів, зазначених у пунктах "б", "в", "г" та "є" цієї частини.

Таким чином в силу займаної посади на ОСОБА_3 покладався обов`язок виконати вимоги ч. ч. 3 , 4 ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори». Тим паче, що такі ним виконувались вже після домовленостей ОСОБА_15 з представниками рф. Ці обставини в свою чергу не можуть бути доказом попередньої змови на вчинення ОСОБА_3 державної зради за умов, викладених в повідомленні про підозру. Адже звичайне виконання ОСОБА_3 передбачених законом функцій як службової особи у межах своєї компетенції, навіть із врахуванням їхньої часової та процедурної суміжності з домовленостями, досягнутими гр. ОСОБА_15 із представниками іноземної держави, не може саме по собі свідчити про наявність у ОСОБА_3 спільного умислу на вчинення державної зради.

З огляду на відсутність підтвердження наявності у ОСОБА_3 спільного умислу з іншими особами на досягнення спільного злочинного результату, процедурні порушення щодо реєстрації документів з порушенням Регламенту Кабінету Міністрів України, набувають правового значення не як усвідомлена співучасть у вчиненні злочину, а як прояв службової недбалості, що спричинило або могло спричинити істотну шкоду державним інтересам.

Такий підхід відповідає правовим засадам індивідуалізації кримінальної відповідальності та відмежування умисної протиправної поведінки від необережної форми вини. У контексті зазначеного, оцінка обґрунтованості пред`явленого повідомлення про підозру набуває особливої значущості для визначення реального характеру дій особи, що перебуває в статусі підозрюваного.

Слідчий суддя, здійснивши всебічну оцінку обґрунтованості повідомлення про підозру, з урахуванням сукупності досліджених матеріалів кримінального провадження, дійшов висновку про відсутність достатніх даних, які б свідчили про спільний умисел ОСОБА_3 , з іншими особами, про їх попередню домовленість щодо досягнення злочинного результату - надання допомоги у веденні підривної діяльності проти України. А тому у цій частині пред`явлену підозра визнає необґрунтованою.

Разом із тим, беручи до уваги загальний зміст зібраних доказів, у діях ОСОБА_3 можуть вбачатися ознаки службової недбалості, що унеможливлює категоричне виключення його процесуального статусу підозрюваного на даному етапі досудового розслідування.

Приймаючи таке рішення слідчий суддя не враховує надані стороною захисту висновок експерта №12092/23-61 від 05.05.2023 за результатами проведення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0003488, отриманого на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21.03.2023 . Так як такий складено експертом, якого відведено від кримінального провадження №0003488 до складання відповідного висновку.

Слідчий суддя також не може врахувати висновок експерта №24-6182 від 11.11.2024 за результатами судової лінгвістичної семантико- текстуально експертизи. Оскільки такий не спростовує висновків слідчого судді, викладених вище, а його зміст в цілому виходить за межі висунутої ОСОБА_3 , підозри.

У зв`язку з цим та з огляду на необхідність забезпечення цілей кримінального провадження, слідчий суддя не вбачає підстав для скасування повідомлення про підозру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7, 9, 22, 26, 277, 278, 303, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на повідомлення про підозру від 25.07.2022 в кримінальному провадженні № 0003488 від 17.11.2016 щодо ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч. 1 ст. 111 КК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1