Справа № 163/546/22 Провадження №11-кп/802/205/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000027 від 05 березня 2022 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Волинської обласної прокуратури ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною вищою освітою, державного інспектора відділу митного оформлення № 2 МП «Ягодин», одруженого, на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей: сини Арсеній, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.332 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати певні посади в правоохоронних органах та посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади на 3 (три) роки.

На підставі ст.54 КК України позбавлено ОСОБА_7 спеціального звання «Радник митної служби ІІІ рангу».

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, монтера колії 4 розряду на лінійній дільниці 2 лінійного відділення (ст.Ягодин), розлученого, на утриманні перебуває неповнолітня дитина: донька ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.332 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на підприємствах, установах, організаціях державної форми власності на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Згідно вироку суду, ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб, вчинили умисні дії, які виразились в керівництві незаконним переправленням ОСОБА_15 через державний кордон України за наступних обставин.

04.03.2022 року, у вечірній час, ОСОБА_15 , перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_3 , де тимчасово проживав, в останньої поцікавився, чи знає вона осіб, які могли б посприяти у незаконному перетині державного кордону України. На це ОСОБА_16 відповіла, що знає, та зателефонувала зі свого мобільного телефону на мобільний телефон ОСОБА_7 та дала трубку ОСОБА_15 . В ході телефонної розмови із ОСОБА_7 ОСОБА_15 домовився з ним про зустріч 05.03.2022 року.

ОСОБА_15 , 05.03.2022 року, близько 09:00 години, згідно попередньої домовленості, зустрівся із ОСОБА_7 на залізничній станції «Ягодин» в селі Римачі. В ході розмови ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_15 , що допоможе останньому перетнути державний кордон України із Республікою Польща, при цьому, зазначив в який спосіб. Зокрема, вказав, що допоможе ОСОБА_15 перетнути державний кордон України поїздом шляхом посадки останнього у пункті пропуску, але без відповідних документів та без проходження прикордонного контролю, оскільки іншим чином це буде неможливо у зв`язку з існуючими визначеними законодавством України заборонами виїзду на період дії воєнного стану. Після чого вказав ОСОБА_15 очікувати за місцем тимчасового проживання, а саме, за адресою: АДРЕСА_3 , звідки останнього заберуть автомобілем та привезуть до місця відправки поїзда сполученням «Київ Варшава» із залізничної станції «Ягодин».

Вподальшому, цього ж дня, близько 11:30 години, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , на виконання спільного злочинного умислу щодо керівництва незаконним переправленням ОСОБА_15 через державний кордон України, прибув автомобілем «Fiat Doblo» синього кольору з р.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , до місця тимчасового проживання ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_3 , забрав останнього та вони поїхали автомобілем до залізничної станції «Ягодин» в село Римачі. Прибувши на залізничну станцію «Ягодин», ОСОБА_8 повідомив, що необхідно зачекати ОСОБА_7 . Близько 12:10 години до автомобіля підійшов ОСОБА_7 та, сівши за кермо, останні втрьох поїхали до пункту перестановки пасажирських вагонів, який знаходиться на відстані орієнтовно 800 метрів від адміністративного приміщення залізничної станції «Ягодин». Прибувши до вказаного пункту, зачекавши декілька хвилин, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел на керівництво незаконним переправленням ОСОБА_15 через державний кордон України у пункті пропуску, але без відповідних документів та без проходження прикордонного контролю, знаючи про те, що на вказаній ділянці діє прикордонний режим, здійснення прикордонного контролю завершено, а останній його не проходив, скориставшись відсутністю прикордонного наряду в пункті перестановки пасажирських вагонів, провів ОСОБА_15 безпосередньо в приміщення пункту, після чого підвів до вагона поїзда та вказав ОСОБА_15 у нього сідати, що останній і здійснив з метою подальшого відправлення в Республіку Польща.

Вподальшому, в ході проведення перевірочних заходів в пункті перестановки пасажирських вагонів військовослужбовцями Державної прикордонної служби встановлено, що у паспорті громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_15 відсутня відмітка про перетин державного кордону, а також відсутні документи, які дають право чоловікам віком від 18 до 60 років на перетин державного кордону України в період воєнного стану. У зв`язку з чим, ОСОБА_15 було знято з поїзда № 67 сполученням «Київ Варшава» з метою унеможливлення перетину останнім державного кордону України.

Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкримінується вчинення умисних дій, які виразились в керівництві незаконним переправленням особи через державний кордон України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України (том 2 а.с.205-211).

Не погоджуючись із вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій вказує на те, що не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинувачених, апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує на те, що при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.2 ст.332 КК України судом належним чином не враховано тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином та осіб обвинувачених, які вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнали. Вказане свідчить на відсутність підстав для призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання наближеного до мінімального, передбаченого ч.2 ст.332 КК України.

Окрім цього, суд першої інстанції при визнанні винуватим ОСОБА_8 вийшов за межі висунутого останньому обвинувачення, та в резолютивній частині вироку останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, хоча ОСОБА_8 згідно обвинувального акту обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.332 КК України.

Також при призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обов`язкового додаткового покарання за ч.2 ст.332 КК України судом конкретно не визначено посади, які їм заборонено обіймати, та види діяльності, права займатися якими їх позбавлено.

Просить вирок від 29.11.2024 щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохороннихорганах та посади пов`язані з виконанням організаційно-господарських функційв органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від формивласності на 3 роки. На підставі ст.54 КК України позбити ОСОБА_7 спеціального звання «Радник митної служби III рангу».

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням охорони державного кордону України та посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування строком на 3 роки.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни (том 3 а.с.6-11).

В поданих апеляційних скаргах захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вважають, що вирок відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є незаконним, оскільки він ухвалений з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказують на те, що обвинувачені заперечуть свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, оскільки висунуте їм обвинувачення є нелогічним, абсурдним за своїм змістом та суттю, а вина обґрунтовується виключно на непослідовних, нечітких та суперечливих показаннях свідка ОСОБА_15 , котрий згідно висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення намагався незаконно виїхати за кордон, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.204-1 КпАП України, однак питання про його відповідальність за це компетентними органами навіть не порушувалося.

Важають, що під час досудового розслідування з метою розвіяння підозри захисник наполягав на проведенні між ОСОБА_7 і ОСОБА_15 одночасного допиту, в чому було відмовлено, а ухвала слідчого судді про зобов`язання слідчого провести такий допит була проігнорована.

Окрім цього прокурором не доведено, а судом першої інстанції не з`ясовано і не перевірено мотив та мету (як обставину, яка відповідно до п.2 ч.1 ст.91 КПК України що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні),якими керувалися за версією обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , безоплатно та безкорисливо сприяючи незнайомому чоловіку незаконно виїхати за кордон, вчиняючи інкриміноване їм діяння, передбачене ч.2 ст.332 КК України. Органами досудового слідства не встановлено очевидців, які б бачили, що ОСОБА_8 або ОСОБА_7 знаходилися 05.03.2022 року біля будь-якого вагона потягу №67 сполученням «Київ-Варшава» у який невідомо як проник ОСОБА_15 .

В основу вироку суд поклав показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , котрі є працівниками Державної прикордонної служби і якісним показником роботи яких є, у т.ч., виявлення правопорушень, передбачених ст.332 КК України, тобто такі є очевидно зацікавленими особами у притягненні за будь-яких обставин ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до відповідальності. При цьому показання цих осіб щодо порядку проведення прикордонного контролю та часу його завершення спростовуються показаннями інших допитаних у справі свідків обвинувачення, а також письмовими матеріалами справи. Так само спростовані їхні показання і щодо відсутності у Пункті перестановки пасажирських вагонів волонтерів та неможливості вільного виходу у цьому місці пасажирів із вагонів.

Ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції незаконно визнав недостовірними відомості, зафіксовані черговим по станції «Ягодин» у «Журнал обліку пасажирських поїздів по подачі/збирання на пункті перестановки пасажирських вагонів та відпису про готовність на відправлення контролюючими службами» (- нібито відповідальною особою допущена описка), ігноруючи чіткі показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , і незаконно послався на Лист ІНФОРМАЦІЯ_6 за вих.№23/2928 від 30.03.2022 року, яким нібито доводиться та обставина, що відповідно до відомчої бази даних «Гарт 1П» завершення здійснення перевірки документів у пасажирів та огляду потягу №67, сполученням «Київ-Варшава» відбулося о 12 годині 07 хвилин 05.03.2022 року, що є прямим порушенням вимог ч.3 ст.62 Конституції України і ст.17 КПК України.

При цьому суд першої інстанції суперечить своїм же висновкам з посиланням як на доказ на документ «Технологічну схему пропуску осіб, транспортних засобів та вантажів через державний кордон у пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин», затверджену наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 29.04.2020 року, згідно якого закінчення процедури прикордонного контролю засвідчується поставленням в журналі чергового по залізничній станції підпису «СПНІШр» та старшого зміни ПМО м/п «Ягодин» з обов`язковим зазначенням часу про закінчення оформлення поїзду.

Звертають увагу на те, що провідник пасажирського вагону, у якому був виявлений і знятий з потяга №67 ОСОБА_15 прокурором не встановлений. В матеріалах справи відсутні будь які відомості про те, до якого саме вагону проник чи сів ОСОБА_15 та у подальшому був виявлений і знятий прикордонним нарядом під час паспортного прикордонного контролю. Такі дані мають важливе значення, оскільки саме напровідника вагону покладається першочерговий контроль за посадкою і висадкою до вагону пасажирів, і саме провідник міг би надати суду достовірну інформацію про те, чи самостійно ОСОБА_15 прийшов (увійшов) до вагону, чи у супроводі сторонніх осіб.

Крім того, в ході судового розгляду була двічі допитана як свідок обвинувачення ОСОБА_16 , котра показала, що ОСОБА_15 , який станом на 05.03.2022 року тимчасово проживав у її помешканні, просив познайомити його чи з «прикордонником» чи з «митником» виключно для надання роз`яснень щодо можливості виїзду за кордон його сім`ї. Про виїзд за кордон його самого мови не було, як і не було жодних розмов щодо незаконності таких дій. Вранці, 05.03.2022 року вона разом із ОСОБА_15 поїхала на базар до міста Любомля, де останній купував сире м`ясо, оскільки мав намір приготувати його собі на вечерю.

На переконання сторони захисту вказана обставина свідчить про те, що умисел на виїзд за кордон у ОСОБА_15 виник раптово, коли той, за збігом обставин, опинився біля ПППВ, де побачив що пасажири вільно виходять та заходять до вагонів потягу у зв`язку із порушенням звичного режиму роботи залізниці, через війну. Дана версія ніяким чином не перевірена і не спростована допустимими доказами.

Вважають, що наявні у даній справі докази, за умови їх належної та правильної оцінки, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, забезпечують суду можливість ухвалення виправдувального вироку.

Клопочуть на підтвердження невинуватості обвинувачених повторно дослідити в суді апеляційної інстанції обставини, встановлені під час кримінального провадження, оскільки такі досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушеннями.

Просять скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Ухвалити новий вирок, яким визнати невинними ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, та по суду виправданими, за недоведеністю у вчиненні ними даного кримінального правопорушення на підставі п.1ч.1 ст.373 КПК України (том 3 а.с.12-28, а.с.38-50).

На адресу Волинського апеляційного суду від прокурора надійшли заперечення на апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 . Вказує на те, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив усі докази у кримінальному провадженні, показання свідків, надав їм належну оцінку в сукупності та взаємозв`язку, а адвокатами не наведено будь-яких порушень зі сторони суду при дослідженні та оцінці доказів, у зв`язку з чим клопотання адвоката про повторне дослідження обставин, без зазначення конкретних доказів тадоводів, у чому полягає неповнота та порушення при їх дослідженні, є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

Просить відмовити у задоволенні клопотань адвокатів про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні у зв`язку з його безпідставністю. Апеляційні скарги захисників на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення (том 3 а.с.104-111, а.с.115-121).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинувачених та їх захисників, які свої апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг захисників заперечив, підтримавши свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку в даному кримінальному провадженні дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, за наведених у вироку обставин, підтверджуються письмовими доказами, які судом першої інстанції належним чином досліджено та детально викладено у вироку.

Також матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та надав їм у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

За змістом положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з апеляційних скарг захисники ставлять питання про повторне дослідження доказів у справі та просять скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2024 року та ухвалити новий вирок, яким визнати невинними ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, та виправдати за недоведеністю у вчиненні ними даного кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

Поміж тим, колегією апеляційного суду відмовлено у задоволенні клопотання захисників про повторне дослідження ряду наведених ними доказів, оскільки сам факт непогодження сторони захисту з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Нормами ст.404 КПК України чітко регламентовано, що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Захисники під час апеляційного перегляду просили повторно дослідити докази у зв`язку з неналежною, на їх думку, оцінкою їх місцевим судом. Разом з тим, апелянт не навів жодних належних обґрунтувань того, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому колегією суддів відмовлено у повторному їх дослідженні.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація їх дій за ч.2 ст.332 КК України, ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, є обґрунтованими та належним чином мотивованими сукупністю досліджених доказів.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України,за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_19 . Взяті показання свідків належним чином обґрунтовані, оскільки є послідовними та узгоджуються між собою та в своїй сукупності повно відтворюють картину події. До показань свідка ОСОБА_16 суд першої інстанції віднісся критично, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Також висновки про винуватість обвинувачених суд обґрунтував даними, що містяться у письмових доказах, а саме:

-рапортом начальника відділення ВБ 6 прикордонного загону ОСОБА_24 від 05.03.2022 року (том 1 а.с.158-159);

-заявою від ОСОБА_15 від 05.03.2022 року про вчинене кримінальне правопорушення (том 1 а.с.160-163);

- протоколом слідчого експерименту від 06.03.2022 року (а.с.170-175);

-протоколом огляду документів від 06.03.2022 року та долученими до нього фотокопіями (том 1 а.с.176-186);

-наказом в.о. начальника Волинської митниці № 41-о від 25.06.2021 року (том 1 а.с.196);

-графіком роботи посадових осіб митного поста «Ягодин» Волинської митниці на березень 2022 року (том 1 а.с.198-199);

-технологічною схемою пропуску осіб, транспортних засобів та вантажів через державний кордон у пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин», затвердженою наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_25 від 29.04.2020 року (том 1 а.с.206-230);

-листом ІНФОРМАЦІЯ_6 за вих. №23/2928 від 30.03.2022 року (том 2 а.с.20);

-витягом з бази даних, з якої слідує, що гр. ОСОБА_15 відсутній в списку пасажирів поїзда № 67 сполученням «Київ-Варшава» (том 1 а.с.236-239);

-листом начальника станції Ягодин ВСП «Рівненська дирекція залізничних перевезень» ОСОБА_26 за вих. №100/Д від 17 березня 2022 року (том 1 а.с.241);

-наказом начальника ВП «Ковельська дистанційна колія» № 66 від 24.02.2005 року (том 1 а.с.246);

-відповіддю Ковельської дистанції колії ОСОБА_27 від 17.03.2022 року (том 1 а.с.245);

-наказом Наказом 6 Прикордонного Волинського загону Західного регіонального управління ДПС України №14-од від 21.01.2022 року (том 2 а.с.23-28);

-схемою меж території Міжнародного залізничного пункту пропуску через Державний кордон на залізничній станції Ягодин затвердженої наказом начальника виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» ОСОБА_28 № 360/од від 21.12.2021 року (том 2 а.с.31, 32);

-протоколом про тимчасовий доступ до речей і документів від 01.05.2024 року та долученим до нього DVD+R диском (том 2 а.с.159);

-протоколом про тимчасовий доступ до речей і документів від 01.05.2024 року та долученим до нього DVD+R диском (том 2 а.с.164);

-протоколом огляду речей і документів від 16.03.2022 року (том 1 а.с.242-243);

-протоколом огляду речей і документів від 18.03.2022 року та долученою до нього фото таблицею (том 2 а.с.3-4);

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.03.2022 року, з долученим до нього флеш накопичувачем (том 2 а.с.6-9);

-довідкою до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.03.2022 року (том 2 а.с.10).

У вироку суду зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні і в своїх письмових поясненнях вказував, що до нього зверталися різні громадяни десятки разів у день з такого питання, як звернувся свідок ОСОБА_15 .

Разом з тим, в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_16 ствердила, і це не заперечувалося самим обвинуваченим ОСОБА_7 , що метою знайомства свідка ОСОБА_15 була виключно мета консультації з приводу порядку перетинання кордону України. Тому не зрозуміло які труднощі були у обвинуваченого ОСОБА_7 у випадку, коли він все ж достеменно не володів інформацією, при цьому з його слів бажав останньому у цьому допомогти самостійно звернутися по телефону за консультацією з вищезазначеного питання до працівників прикордонної служби з якими він особисто був знайомий по роботі, чи до начальника поїзда, який з його слів теж володів цією інформацією, а не везти незнайому особу транспортним засобом, який зі слів обвинувачених перебував у частково несправному стані, безпосередньо в пункт перестановки пасажирських вагонів.

Окрім цього в своїх письмових поясненнях ОСОБА_7 вказував, що давав свідку ОСОБА_15 пораду, що з приводу правил перетинання кордону він може поцікавитися у начальника потяга, однак після спілкування з останнім і розуміючи, що вказана особа потребує інформації, та з цією метою вони обмінялися номерами телефонів, не зателефонував останньому та не з`ясував чи в останнього все добре, хоча попередньо вчиняв для цього активні дії, що не заперечується самим ОСОБА_7 .

Будучи допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 чітко вказав на обставини вчинення обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дій по керівництву незаконним переправлення його через державний кордон, які узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що виразились у керівництві незаконним переправленням особи через державний кордон України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, мали місце. Зазначені дії містять склад кримінального правопорушення злочину, передбачено ч.2 ст.332 КК України.При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів проаналізував з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Що стосується доводів захисників обвинувачених про відсутність жодних прямих належних та допустимих доказів, які підтверджують мотив та мету умисних дій, які виразились в керівництві незаконним переправленням особи через державний кордон України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, то вони є необґрунтованими і цим доводам була надана належна правова оцінка судом першої інстанції при ухваленні обвинуваченого вироку.

Щодо мотивів апеляційних скарг захисників зприводу зацікавленості свідка ОСОБА_15 у наданні неправдивих показань відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у замін на непритягнення його до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.204-1 КпАП України, апеляційний суд зазначає наступне.

В ході розгляду справи у суду першої інстанції в судовому засіданні допитані в якості свідків військовослужбовці ДПСУ повідомили, що складенням протоколу про адмініністратвине правопорушення відносно особи за ч.1 ст.204-1 КпАП України займається спеціалізований відділ адмінпрактики НОМЕР_2 прикордонного загону, а не свідки у даному провадженні.

Свідок ОСОБА_15 під час розгляду справи чітко вказав на обставини вчинення обвинуваченими дій по керівництву незаконним переправлення його через державний кордон, які узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Підстав недовіряти показанням свідка ОСОБА_15 , який відповідно до ст.67 КК України був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведений до присяги (том 2 а.с.36), у суду немає.

Окрім цього у вироку суду вірно зазначено, що оформлення посадовими особами ДПСУ матеріалів про адміністративне правопорушення, передбачене ст.204-1 КпАП України, щодо свідка ОСОБА_15 чи їх не оформлення, не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Також не знайшли свого підтвердження доводи апелянтів з приводу непроведення одночасного допиту ОСОБА_15 з ОСОБА_7 під час досудового розслідування.

Відповідно до ч.9 ст.224 КПК України слідчий, прокурор має право провести одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб для з`ясування причин розбіжностей у їхніх показаннях.

Під час досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_7 відмовився надати стороні обвинувачення показання, вказавши лише, що повністю заперечує обставини, викладені в повідомленні про підозру. В ході судового розгляду виявив бажання надавати показання в кінці, після дослідження всіх доказів та допиту свідків.

З урахуванням того, що підозрюваним ОСОБА_7 показання не надавались, а відтак були відсутні розбіжності у показаннях підозрюваного та ОСОБА_15 , а тому у сторони обвинувачення не було підстав для проведення вказаної слідчої дії.

Апеляційний суд вважає, що захисниками не наведено будь-якої мотивації того, яким чином проведення цього допиту вплинуло б на хід досудового розслідування та вказувало б на невинуватість ОСОБА_7 . Більше того сторона захисту не скористалась вказаним правом під час судового розгляду.

Окрім цього в ході судового розгляду двічі в судових засіданнях допитувався свідок ОСОБА_15 . Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник не ставили свідку питань, які б стосувалися розбіжностей з показаннями обвинуваченого.

Щодо доводів апеляційної скарги захисників зприводу недостовірності показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_29 та ОСОБА_21 щодо порядку проведення паспортного контролю та в частині присутності в пункті перестановки пасажирських вагонів (парку зміни колісник пар) волонтерів, то вони не заслуговують на увагу апеляційного суду виходячи із наступного.

Дані свідки категорично заперечили в суді наявність в пункті перестановки пасажирських вагонів волонтерів, а також повідомили, що волонтери перебувалибезпосередньо на залізничній станції. Крім того, їх показання підтверджено показаннями начальника станції ОСОБА_23 .

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також начальник станції ОСОБА_23 кожен окремо надали суду показання про те, що потяг зі станції відправляється на -пункт перестановки пасажирських вагонів виключно після проведення прикордонного контролю - перевірка документів та виключно за командою старшого прикордонного наряду «перевірка документів» на пункті пропуску залізничного сполучення «Ягодин», тобто ОСОБА_17 .

Кожен з наведених свідків, а також начальник станції ОСОБА_23 повідомили суду, що посадка пасажирів в потяг здійснюється виключно на станції, а у пункті перестановки пасажирських вагонів її здійснення неможливе.

Також не заслуговують на увагу апеляційного суду посилання апелянтів на те, що органом досудового розслідування не встановлено конкретного вагону, з якого було знято ОСОБА_15 , та не допитано провідника даного вагону, оскільки встановлення конкретного номера вагону, з якого було знято ОСОБА_15 , ніяким чином не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Безпідставними є доводи захисників про не завершення прикордонного контролю потяга на момент вчинення кримінального правопорушення з наступних підстав.

Допитані в судовому засідання в якості свідків військовослужбовці ДПСУ ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які безпосередньо здійснювали прикордонний контроль в складі прикордонного наряду «перевірка документів», а також з інформації з єдиної бази даних, яка фіксує прикордонний контроль, відомчої бази даних ДПСУ Гарт 1-П підтвердили, що перевірку документів у пасажирів та огляд потягу № 67 сполученням Київ-Варшава закінчено о 12 годині 07 хвилин, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_6 від 30.03.2022 року (том 2 а.с.20).

Зазначення в Журналі обліку пасажирських поїздів по подачі/збирання на пункті перестановки пасажирських вагонів та запис про готовність до відправлення контролюючими службами (том 2 а.с.86-87) про те, що прикордонний та митний контроль завершився о 13 годині 10 хвилин не спростовує доводів сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_15 посадили в потяг в пункті перестановки пасажирських вагонів о 12 годині 10 хвилин після проходження прикордонного контролю -перевірка документів.

Місцевим судом вірно встановлено, що працівником залізниці при заповненні останнього, зокрема, часу в графі «Відомість про оформлення прикордонною службою» допущена описка, яка виразилась в зазначенні попередньо години «10-10», з подальшим внесенням виправлень, оскільки як вбачається з зазначеного журналу, фактичне прибуття поїзда відбулось о 10 годині 35 хвилин, а тому зазначені виправлення не носять умислу.

Незалежно від запису у вказаному журналі поміщення потяга в пункті перестановки пасажирських вагонів здійснилось виключно після прикордонного контролю.

На думку апеляційного суду не впливає на обвинувачення конкретний час закінчення прикордонного контролю, оскільки визначальними факторами незаконності перетину кордону були: усвідомлення, що ОСОБА_15 не проходив на залізничній станції прикордонний контроль - перевірку документів, не мав відповідних документів, які надавали право на перетин кордону та неможливість посадки пасажирів в потяг після його відбуття зі станції до пункту перестановки пасажирських вагонів.

Суд першої інстанції вірно критично вінісся до доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він прослідував до зазначеного поїзда з метою поспілкуватися з начальником поїзда ОСОБА_22 щодо придбання запчастин, оскільки такі доводи спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_22 , який ствердно повідомив суду, що ніяким чином не міг погодитись підшукати та придбати в Республіці Польща запчастину до авто обвинуваченого, оскільки не виходив за кордоном з потяга. Крім того повідомив, що взагалі не пам`ятає будь-які розмови з ОСОБА_7 того числа, оскільки пройшло багату часу з моменту події.

Дані доводи судом першої інстанції розглянуті, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Щодо тверджень захисників про те, що умисел на виїзд за кордон у ОСОБА_15 виник раптово, оскільки він вранці будучи на ринку купив сире м`ясо, так як хотів його приготувати собі, то вони на думку суду є надуманою версією сторони захисту.

Щодо призначеного обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд зазначає наступне.

За положеннями ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покаранняз тим, щоб особі за вчинене нею кримінальне правопорушення, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 та від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з вироку обираючи покарання обвинуваченим судом першої інстанції враховано вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч.2 ст.332 КК України, ступінь тяжкості вказаного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про їх особу, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Водночас, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції взяв до уваги конкретні обставини вчиненого ними кримінального правопорушення, їх відношення до скоєного, зокрема те, що останні вину не визнали, відомості про їх стан здоров`я, які не перебувають на обліку у лікаря нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертались (том 2 а.с.13, 14, 16, 18), позитивні характеристики з місця роботи (том 1 а.с.197, том 2 а.с.1), те що на утримані ОСОБА_7 перебуває двоє неповнолітніх осіб, а у ОСОБА_8 одна неповнолітня дитина.

Між тим, як слідує з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися (том 2 а.с.11, 12).

Відповідно до досудової доповіді органу пробації, яка складена з урахуванням соціально-психологічної характеристики обвинуваченого ОСОБА_7 , оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення середня, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих оціб оцінюється як середній. Окрім цього, висновок про можливість виправлення без позбавлення волі можливий та не становить високої небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб (том 1 а.с.105-106).

Відповідно до досудової доповіді органу пробації, яка складена з урахуванням соціально-психологічної характеристики обвинуваченого ОСОБА_8 , оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення середня, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих оціб оцінюється як середній. Окрім цього, висновок про можливість виправлення без позбавлення волі можливий та не становить високої небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб (том 1 а.с.105-106).

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченим вид та розмір покарання місцевий суд в цілому дотримався зазначених вимог кримінального закону, однак при цьому, належним чином не врахував положень ст.75 КК України, які передбачають можливість виправлення засуджених без реального відбування призначеного основного покарання.

Так колегія суддів, вважає, що хоча й обвинувачені вчинили умисний тяжкий злочин, що виразився в керівництві незаконного переправлення особи через державний кордон України, вчинений за попередньою змовою групою осіб, проте встановлені характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про їх особи свідчать, що виправлення обвинувачених є можливим без відбування реального покарання.

Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися (том 1 а.с.105-106), позитивно характеризуються за місцем роботи (том 1 а.с.197, том 2 а.с.1), на утримані ОСОБА_7 перебуває двоє неповнолітніх осіб, а у ОСОБА_8 одна неповнолітня дитина, взявши до уваги відомості про їх стан здоров`я, які не перебувають на обліку у лікаря нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертались (том 2 а.с.13, 14, 16, 18), згідно висновку досудової доповіді органу пробації - ризику вчинення повторного кримінального правопорушення середній, які доводять, що виправлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , колегія суддів вважає за можливе на підставі ст.75 КК України звільнити обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, передбаченого законом, та покладенням певних обов`язків, згідно вимог ч.1 ст.76 КК України.

Таке покарання на думку колегії суддів апеляційного суду буде повністю відповідати вимогам ст.ст.50, 65 КК України, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових криміналних правопорушень, а перебування під наглядом уповноваженого органу з питань пробації, - дозволить здійснювати контроль за їх поведінкою.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду та вважає, що призначене обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 додаткове покрання, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення, попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. Покарання призначене з урахуванням положень ст.50, 65 КК України.

Одночасно не заслуговують на увагу посилання прокурора на те, що судом у вироку конкретно не визначено посади, які обвинуваченим заборонено обіймати, та види діяльності, права займатися якими їх позбавлено.

На думку апеляційного суду судом першої інстанції вірно було конкретизовано правову заборону, що не суперечить санкції інкримінованої статті кримінального закону, а саме: покарання призначено ОСОБА_8 «з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на підприємствах, установах, організаціях державної форми власності на 3 роки»; призначено ОСОБА_7 «з позбавленням права обіймати певні посади в правоохоронних органах та посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади на 3 роки» та ухвалено відповідно до cт.54 КК України позбавити ОСОБА_7 спеціального звання «Радник митної служи ІІІ рангу».

Враховуючи наведене, апеляційну скарга прокурора слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу захисників задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченим покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Волинської обласної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає відповідно до ст.76 КК України покладені на нього обов`язки, а саме:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає відповідно до ст.76 КК України покладені на нього обов`язки, а саме:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: