Справа № 149/2703/25
Провадження №11-кп/801/994/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

за участю:

захисника -адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці матеріали судової справи за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.08.2025 про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.08.2025 продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на 60 (шістдесят) діб, тобто до 08 травня 2025 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що судовий розгляд кримінального провадження на час розгляду клопотання не розпочато, зважаючи також на обсяг доказів, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування, суд вважає обґрунтованим продовження обвинуваченому запобіжного заходу на 60 днів. При цьому, суд приходить до висновку, що інші, більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду кримінального провадження, а тому з метою забезпечення його належної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження, запобіганню уникнення правосуддя та для досягнення дієвості кримінального провадження, беручи також до уваги приписи ч. 8 ст. 176 КПК України, продовження застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.08.2025 та повернути клопотання прокурору або визначити його підзахисному ОСОБА_7 заставу у розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн, після внесення якої ОСОБА_7 звільняється з-під варти під заставу.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тому факту, що дане клопотання внесене до суду одним прокурором, а підписане іншим.

Висновки суду першої інстанції про посередню характеристику ОСОБА_7 за місцем його постійного проживання не відповідають фактичним обставинам справи. У матеріалах кримінального провадження, які відкриті стороною обвинувачення захисту, знаходиться характеристика по місцю проживання ОСОБА_7 , відповідно до якої обвинувачений за час проживання зарекомендував себе з доброї сторони та не порушував громадський порядок.

Також при розгляді клопотання судом першої інстанції не враховані висновки Конституційного Суду України, що викладені в рішення КСУ № 7-р/2019 у справі № 3-68/2018(3846/17, 2452/18, 3657/18, 347/19) від 25 червня 2019 року.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про погану репутацію ОСОБА_7 та про слабкість його соціальних зв?язків.

Продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суперечить вимогам статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, оскільки прокурором не було доведено, що по даний час продовжують існувати реальні ознаки суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

В судове засідання не з`явився прокурор, завчасно та належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Колегія суддів вважає, що продовження строку тримання під вартою виконано у відповідності до вимог ст. ст. 184, 199 КПК України та містить суть обвинувачення, обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України:

- наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 5 ст. 407 КК України;

- відповідно до ст. 12 КК України серед злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_7 два тяжких, передбачених ч. 2 ст. 307 та ч. 5 ст. 407 КК України, крім того, два з інкримінованих йому протиправних діянь пов`язані з незаконним обігом особливо небезпечної психотропної речовин.

Окрім того, ОСОБА_7 раніше судимий Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 309 КК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховування від суду та ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому злочинів, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості, та сукупність відомостей про особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки.

Суд першої інстанції також зазначає, що рішення КСУ№ 7-р/2019 у справі № 3-68/2018(3846/17, 2452/18, 3657/18, 347/19) від 25 червня 2019 року не підлягає застосуванню в даному випадку, оскільки не стосувалось кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407 КК України, крім того було прийнято до повномасштабного воєнного вторгнення РФ на територію України за відсутності дії воєнного стану. Також, з огляду на дані щодо групи прокурорів, наявні в матеріалах кримінального провадження, прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 включені до групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, тому клопотання подано і підписано повноважними прокурорами. З відповідними висновками погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_7 офіційно не працює, докази його офіційного працевлаштування датовані 2023 роком, з дружиною та сином разом не проживає, доказів здійснення догляду за братом не надано, тобто не на час розгляду клопотання, ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв?язків; за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судимий, тобто має негативну репутацію.

Зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, (серед яких ч. 5 ст. 407 КК України), за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, з огляду на обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому злочинів спрямованих проти порядку несення служби та пов`язаних з незаконним обігом особливо небезпечної психотропної речовин України, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, враховуючи обставини, передбачені ст. 177, 178, 183 КПК України, сукупність відомостей про особу обвинуваченого, приписи ч. 6 ст. 176 КПК, ч. 4 ст.183 КПК суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що продовжують існувати зазначені в ухвалі ризики, і що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою здатен запобігти існуючим ризикам на цій стадії судового провадження.

Щодо визначення альтернативного запобіжного заходу - визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 8 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405,407,408,429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України тримання під вартою.

Відповідно до приписів ч. 3, 4 ст. 183 КПК України питання застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави вирішується саме при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а не при продовженні строку його застосування.

Як видно із матеріалів провадження ухвалою слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 червня 2025 року стосовно обвинуваченого у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Апеляційна скарга не містить доводів , які давали б суду підстави застосувати стосовно обвинуваченого запобіжний захід у виді застави на стадії вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою як альтернативного запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що обставини, на які посилається сторона захисту, не є тими безумовними підставами, які слугують підставами для зміни запобіжного заходу, не спростовують ризиків, наведених прокурором у клопотанні, які вважав доведеними суд.

З висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки сукупність встановлених судом та перевірених під час апеляційного розгляду обставин вказує на доцільність продовження раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зможе запобігти існуючим ризикам.

За таких обставин, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є саме таким запобіжним заходом, який буде достатнім стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігти ризикам, доведеним прокурором.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції вважає, що, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Наявність позитивної характеристики з місця проживання колегія суддів враховує, проте не вважає цю обставину визначальною, оскільки вказана обставина не буде тим стримуючим фактором для обвинуваченого, здатними вплинути на його процесуальну поведінку чи зменшити встановлені ризики.

Крім того, судовий розгляд кримінального провадження на час розгляду клопотання в суді першої інстанції не розпочато, а тому строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 вірно продовжено за наявності ризиків, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.08.2025, якою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 24 жовтня 2025 року включно,- залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4