Номер провадження 1-кс/754/2893/25
У Х В А Л А

Іменем України

27 серпня 2025 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0002405 від 22.08.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 203-2 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2025 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, а саме на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: місто Київ, проспект Червоної Калини, 47, які на праві власності належать: ОСОБА_5 , загальна площа 69,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000, Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради (), ТОВ «ПОЛІГРАФ» (ЄДРПОУ №30453216), ОСОБА_6 (загальна площа 54.5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, Приватному підприємству «КРАСА» (ЄДРПОУ №30222142), Приватному підприємству «Кондитерський Магазин» (ЄДРПОУ №31571400) , ОСОБА_7 , загальна площа 120,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00.

Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на те, що 22.08.2025 на спец-лінію «102» надійшло повідомлення з приводу здійснення незаконної діяльності з організації та проведення азартних ігор за адресою: місто Київ, пр. Червоної Калини, 47.

Виїздом слідчо-оперативної групи Деснянського УП ГУНП у м. Києві вказана інформація підтвердилась.

Слід зазначити, що на момент прибуття працівників Деснянського УП ГУНП у м. Києві, за адресою проведення незаконної діяльності у сфері азартних ігор, а саме: місто Київ, пр. Червоної Калини, 47, доступ до таких приміщень не обмежувався.

Так, 22.08.2025 у період часу з 19:39 год. до 20:36 год. у відповідності до положень ч.3 ст. 233 КПК України з метою врятування майна, а саме: речей, які є доказами вчинення кримінального правопорушення, проведено обшук у нежитловому приміщенні за адресою: місто Київ, пр. Червоної Калини, 47, під час якого виявлено та вилучено комп`ютерну техніку, грошові кошти та інші речі.

Відповідно до постанови старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 23.08.2025 вилучені в ході обшуку речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0002405.

Додатково, постановою старшого слідчого Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 23.08.2025 нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, пр. Червоної Калини, 47, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0002405.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, нежитлові приміщення, розташовані за адресою: місто Київ, проспект Червоної Калини, 47, на праві власності належать: ОСОБА_5 , загальна площа 69,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000, Територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (), ТОВ «ПОЛІГРАФ» (ЄДРПОУ №30453216), ОСОБА_6 (загальна площа 54.5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, Приватному підприємству «КРАСА» (ЄДРПОУ №30222142), Приватному підприємству «Кондитерський Магазин» (ЄДРПОУ №31571400), ОСОБА_7 , загальна площа 120,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00.

Зазначені приміщення за адресою: м. Київ, проспект Червоної Калини, 47, фактично використовувалося як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, оскільки саме в них було встановлено відповідне обладнання, створені умови для обмеженого доступу клієнтів, забезпечено конфіденційність діяльності тощо.

Метою накладення арешту прокурор зазначає необхідність збереження речового доказу.

В судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити за викладених у ньому обставин.

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, заслухавши промови учасників судового засідання, приходжу до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів клопотання, прокурор звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна, зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, оскільки дане приміщення використовувалось як знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на положення ч.ч.1, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, і у кого і де воно знаходиться, незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить об`єктивному встановленню обставин кримінального провадження.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Оглянувши клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність у матеріалах кримінального провадження обґрунтованих підстав для накладення арешту на всі приміщення розташовані за адресою: м. Київ, пр. Червоної Калини, 47.

Так з матеріалів долучених прокурором до клопотання про арешт майна вбачається, що прокурор просить накласти арешт на всі приміщення розташовані за вищезазначеною адресою, однак прокурором не взято до уваги, що в об`єкті, який знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Червоної Калини, 47, є велика кількість приміщень, які згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.07.2025 року №436495635 належать різним, як юридичним, так і фізичним особам, а також територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.

Клопотання та долучені матеріали кримінального провадження не містять даних та інформації щодо того, які саме приміщення за цією адресою використовувалися для вчинення ймовірного правопорушення, а також особу, яка на відповідному правовому титулі володіє цими приміщеннями та використовує їх для незаконної діяльності.

Вочевидь, що всі власники вказаних приміщень (у т.ч. й територіальна громада м. Києва) не можуть змовитись на спільне використання своїх приміщень з такою метою. Отже, якщо для влаштування азартних ігор використовувалися усі приміщення за цією адресою, то очевидно, що особа, яка їх використовує отримала їх від власників у користування на підставі якихось правочинів, інформації про які клопотання не містить.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 173КПК України слідчий суддя, суд при вирішенні питання про арешт майна зобов`язаний врахувати, щоб такий арешт не призвів до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Натомість, нерозбірливе накладення арешту на всі приміщення, які використовуються у тому числі й для підприємницької діяльності, позбавить добросовісних власників законної можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, а також ведення господарської діяльності.

Арешт майна, як захід забезпечення кримінального провадження, в силу положень ст.ст. 131, 132 КПК України, може бути застосовано виключно у випадку, якщо існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи і може бути виконане завдання, для виконання якого накладається арешт.

Наведені вимоги законодавства, а також досліджені матеріали кримінального провадження дають слідчому судді підстави для розумного сумніву в необхідності накладення арешту на всі приміщення розташовані за зазначеною в клопотанні адресою.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатись між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи. (Рішення у справі "АГОСЬ" проти Сполученого Королівства" від 24 жовтня 1986 року, серія А.№108, п.52).

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Слідчий суддя бере до уваги, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як представник сторони обвинувачення в судовому засіданні не надав слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння майном.

Враховуючи викладене, вимоги, передбачені ч.2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0002405 від 22.08.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 203-2 КК України - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не викликалась в суд протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1