ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1548/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Салтівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки;

2) вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 листопада 2019 року за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 02 вересня 2022 року, у зв`язку з закінченням строку відбування покарання,-

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки;

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш сурового покарання більш суровим у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 не обиралась.

Початок строк відбуття призначеного покарання ОСОБА_7 обчислюється з моменту його фактичного затримання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди суму у розмірі 50000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування у розмірі 40571 гривну 26 копійок.

Арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 14 червня 2024 року, після набрання вироком законної сили, - скасовано.

Речовий доказ, а саме: фрагмент захисту передньої лівої арки колеса (підкрилок) з написом «ВАЗ 2108 Передній лівий Mega Locker Україна Харків», який було виявлено та вилучено в ході проведення огляду місця ДТП неподалік будинку 18 по вулиці Валентинівській у місті Харкові, автомобіль «ВАЗ 2108», синього кольору з д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів, за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська 107 повернути власнику ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; марлеві палички, на які зроблено змиви з рульового колеса, ручки двері водія (в середині), ручного гальма, кнопки вимикача світла на панелі, поворотника на рульовому колесі, куліси коробки перемикання швидкостей автомобіля «ВАЗ 2108», р.н. НОМЕР_3 , зразки букального епітелію в ОСОБА_7 , які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів слідчого управління ГУНП в Харківській області знищити; праву туфлю сірого кольору, яка зберігається в кімнаті зберігання речових доказів слідчого управління ГУНП в Харківській області та барсетку синього кольору, яка передана на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 повернуто власнику.

Як встановив суд, 10 червня 2024 року, близько 23.10 години, ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 2108», р.н. НОМЕР_4 , та рухався по автодорозі на вул. Валентинівській у м. Харкові, в напрямку від вул. Гвардійців Широнінців до вул.Академіка Павлова.

Під час руху по вказаній автодорозі у темну пору доби, без опадів, поблизу будинку, розташованого за адресою: м. Харків, Салтівський р-н, вул. Валентинівська, 18, водій ОСОБА_7 , діючи необережно, грубо порушив вимоги п.п. 12.3 та 19.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), згідно з якими:

- п. 12.3 ПДР України «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

- п. 19.3 ПДР України «У разі погіршення видимості в напрямку руху, викликаного світлом фар зустрічних транспортних засобів, водій повинен зменшити швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, а в разі засліплення - зупинитися, не змінюючи смуги руху, і увімкнути аварійну світлову сигналізацію. Відновлення руху дозволяється лише після того, як пройдуть негативні наслідки засліплення»; з моменту засліплення фарами транспортного засобу, що рухався позаду, й виникненні небезпеки для руху, у вигляді людини, яка знаходилась на проїзній частині дороги, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, не змінюючи смуги руху, внаслідок чого, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який знаходився на проїзній частині дороги в невстановленому місці в положені лежа, якого водій ОСОБА_7 міг об`єктивно завчасно виявити.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-14/351-A/24 від 15.07.2024, внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лонної та сідничної кісток праворуч зі зміщенням, розриву лонного зчленування з розходженням, розриву крижово-клубового зчленування праворуч, закритого перелому латерального виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, перелому голівки лівої малогомілкової кістки зі зміщенням, закритого перелому медіального виростка лівої стегнової кістки зі зміщенням, закритого перелому нижнього полюсу лівого надколінника зі зміщенням, закритого перелому поперечних відростків 3 - 5 поперекових хребців, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № CE-19/121-24/18661-IT від 08.07.2024, дії водія автомобіля «ВАЗ 2108», р.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 12.3, 19.3 ПДР України та знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв?язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, після наїзду на потерпілого 10.06.2024, близько 23.10 години поблизу будинку №18 по вул. Валентинівській в м. Харкові, ОСОБА_7 суб?єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_9 в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, що передбачають надання допомоги людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані, порушуючи вимоги п.п. «а», «г», «д» пункту 2.10 ПДР, ОСОБА_7 не вжив заходів для надання до медичної допомоги потерпілому чи виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, а також не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ поліції й зник з місця пригоди на автомобілі «ВАЗ 2108», р.н. НОМЕР_4 , свідомо залишивши пішохода ОСОБА_9 в небезпечному для життя стані.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок Салтівського районного суду м.Харкова від 05 травня 2025 року змінити в частині призначеного покарання. На підставі ст.75 КК України, звільнити його від відбування призначеного основного покарання у виді 2 років обмеження волі з випробуванням строком на 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно не врахував пом`якшуючу обставину, а саме повне визнання вини та щире каяття, не вірно врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, не в повній мірі врахував дані про особу, його вік, стан здоров`я, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також поведінку самого потерпілого, який у стані алкогольного сп`яніння спав на проїзній частині дороги. Звертає увагу на те, що його перебування в місцях обмеження волі потребує значних витрат грошових коштів з Державного бюджету на його утримання, у той же час вказані кошті могли би бути витрачені на інші цілі для посилення обороноздатності нашої Держави.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили застосувати ст.75 КК України та не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 ніким не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вбачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які, згідно ст.12 КК України, є нетяжкими злочинами, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів, за період з 2018 року по 10 червня 2024 року на останнього неодноразово накладалися стягнення у зв`язку із порушенням Правил дорожнього руху, офіційно не працевлаштований, має реєстрацію та постійне місце проживання, перебуває на загальному військовому обліку, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, перебував в КНП Богодухівська ЦРП під консультативним наглядом лікаря психіатра з діагнозом порушення форми поведінки, але був знятий з обліку в 2018 році у зв`язку із виїздом.

Судом першої інстанції також врахований висновок судово-психіатричного експерта №673 від 01 жовтня 2024 року, згідно якого ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідають правопорушення, ОСОБА_7 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Судом не визнано обставин, які пом`якшували або обтяжували покарання ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст.66, 67 КК України.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкціями закону, за якими визнав ОСОБА_7 винним, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк, визначивши покарання відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Виходячи з фактичних обставин кримінального провадження, враховуючи наслідки вчиненого діяння, а також те, що обвинувачений покинув та у подальшому не повернувся на місце події, залишивши потерпілого на проїзній частині дороги в небезпечному для життя стані, не вжив усіх можливих заходів для надання домедичної допомоги, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, з`явився до слідчого після семи днів з часу скоєння правопорушення, що у своїй сукупності свідчить про неможливість досягнення щодо ОСОБА_7 мети кримінального покарання без реального його відбування, а звільнення останнього від відбування покарання за правилами ст. 75 КК України не відповідало б ступеню тяжкості вчиненого діяння, його фактичним обставинам та особі обвинуваченого.

Доводи обвинуваченого про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, як таке, характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, яке полягає в тому, що вона визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Отже, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду ОСОБА_7 частково визнав свою вину, розкаявся під час судових дебатів, де зазначав, що відшкодування коштів потерпілому не надавав, вибачення не прохав, не намагався усунути завдану шкоду.

Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений зазначив, що він неофіційно працює на СТО, а вночі займається допомогою для військових, у зв`язку з чим йому потрібно право керування транспортними засобами. Пояснив, що на даний час шкода потерпілому не відшкодована, оскільки він намагався сплачувати її частково, але потерпілий на це не погоджується.

Отже, така поведінка обвинуваченого, на думку колегії суддів, не свідчить про його намір залагодити свою провину і виправити наслідки вчиненого, що свідчить про відсутність такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не у повному обсязі врахував дані про його особу, стан здоров`я, вік, відсутність обтяжуючих обставин, є необґрунтованим, оскільки ці обставини були враховані судом першої інстанції в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання.

Посилання ОСОБА_7 на поведінку самого потерпілого, який у стані алкогольного сп`яніння спав на проїзній частині дороги, не можуть слугувати підставою для пом`якшення покарання, оскільки у даному випадку, ці обставини не є противагою суспільній небезпеці дій самого обвинуваченого.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, у зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Доводи сторони захисту щодо не позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортним засобом, оскільки вони йому потрібні для допомоги військовим, є необгрунтованими з наступних підстав.

Так, статтею 55 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчинені злочинів, є позбавлення права керувати транспортними засобами.

За кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. У даному випадку, позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим.

Звільнення від додаткового покарання є можливим виключно на підставі ч.2 ст.69 КК України, за підстав, визначених ч.1 ст.69 КК України.

Разом з цим, колегією суддів не встановлено будь-яких законних підстав для застосування положень ст.69 КК України, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: