Провадження № 11-кп/4808/135/25
Категорія ст.369-2 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано - Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

виправданого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою з доповненям прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_7 на вирок Івано - Франківського міського суду від 19 грудня 2024 року, відносно ОСОБА_8 за ст. 369-2 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Богородчани Івано - Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі з доповненням прокурор вважає вирок Івано - Франківського міського суду від 19.12.2024 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції не взяв до уваги та не спростував покази потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , які детально і послідовно розказали, як і при яких обставинах обвинувачений ОСОБА_8 вчиняв протиправні дії.

Окрім цього, суд першої інстанції стверджує про те, що ОСОБА_8 повідомлено про підозру некомпетентними суб`єктами процесуальної діяльності поза встановленим кримінально процесуальним законом порядком та всупереч приписам цього закону. При цьому, досліджений в суді процесуальний документ, а саме повідомлення про підозру підписано прокурором Івано - Франківської області ОСОБА_12 . Судом безпідставно не прийнято до уваги даний факт про те, що вимогами КПК України не передбачалося надання доручення, яким би прокурор області міг уповноважити слідчого вручити обвинуваченому прийняте та підписане ним повідомлення про підозру. Положення щодо необхідності надання такого доручення для вручення повідомлення про підозру до КПК України внесено, відповідно до Закону України № 187-ІХ від 04.10.2019 року.

Окрім цього, згідно доручення та відповідно до постанови про створення групи слідчих проведення досудового розслідування доручено старшому слідчому з ОВС СУ ГУНП в Івано - Франківській області ОСОБА_13 , який керуючись вимогами КПК України здійснював та організовував проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000102 від 12.06.2013 року.

Тобто, старший слідчий ОСОБА_13 та прокурор Івано - Франківської області ОСОБА_12 були стороною у кримінальному провадженні та наділенні процесуальними правами та повноваженнями відповідно до вимог КПК України. А тому, прокурор Івано - Франківської області ОСОБА_12 29.09.2013 року відповідно до гл. 22 КПК України склав та підписав повідомлення про підозру, а вручення підписаної та погодженої підозри доручив старшому слідчому ОСОБА_13 , який того ж дня вручив повідомлення про підозру ОСОБА_8 керуючись ч.1 ст. 278 КПК України. При цьому, у додатку до тексту повідомлення про підозру міститься інформація про вручення повідомлення, а також про роз`яснення слідчим згідно з вимогами ст. 276 КПК України прав підозрюваного, передбачених статтями 42,468, 469 КПК України.

Вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки всім доказам дослідженим в суді в сукупності і прийшов до передчасного висновку про недоведеність вчинення кримінального правопорушення та невинуватість ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні, а тому вирок суду підлягає скасуванню.

Просить вирок Івано - Франківського міського суду від 19 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369-2 ч.2 К України та призначити покарання у виді 2 роки позбавлення волі. Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ст. 369-2 ч.2 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

ОСОБА_8 у поданому заперечені на апеляційну скаргу прокурора зазначає, що вирок суду першої інстанції є законним, обгрунтованим та ухваленим виключно на підставах повного, об`єктивного, всебічного і тривалого дослідження всіх фактичних обставин справи.

Вказує на те, що під час розгляду справи він надавав правдиві, логічні та послідовні показання, і не змінював їх на відміну від потерпілого ОСОБА_10 , який постійно плутався та змінював дані покази.

Із наданої ним довідкової інформації, про послуги телекомунікаційних мереж операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС» вбачається, що за період з 03 червня по 26 серпня 2013 року потерпілий ОСОБА_10 здійснив зі свого номеру мобільного телефону на його особисті мобільні номери телефонів 79 вхідних дзвінків, проти 18 виконаних ним. Даний факт спростовує показання ОСОБА_10 , що він перебував під його впливом і що у нього був умисел отримати від нього неправомірну вигоду.

Звертає увагу суду на те, що прокурором не надано доказів про його намагання вплинути на колегію суддів апеляційної чи касаційної інстанції у справі по обвинуваченню ОСОБА_11 , зважаючи на той факт, що він продовжував здійснювати його захист після відкриття відносно нього кримінального провадження.

За результатами вивчення протоколів НСРД та перегляду долучених до них відео - та аудіо - записів, під час судового розгляду справи, не встановлений та не підтверджений жодний факт про нібито отримання ним грошових коштів від ОСОБА_10 , як 17 червня так і 26 серпня 2013 року, що зазначено в повідомленні про підозру і обвинувальному акті.

Окрім цього зазначає, що відповідно до матеріалів кримінального провадженя письмове повідомлення про підозру вручено йому неналежною процесуальною особою тому, що не зважаючи на той факт, що повідомлення було підписане особисто прокурором Івано - Франківської області ОСОБА_12 , фактичне вручення повідомлення здійснив старший слідчий в ОВС СУ УМВС в Івано - Франківській області ОСОБА_13 .

Пунктом 7 частини першої статті 480 КПК України зазначено, що відносно нього, як адвоката повинен застосовуватися особливий порядок кримінального провадження.

Обвинувальний акт від 15 жовтня 2013 року складений і підписаний старшим слідчим ОСОБА_13 та прокурором ОСОБА_14 . Однак, у матеріалах кримінального провадження відсутні постанови про призначення групи прокурорів та відповідні доручення про їх повноваження.

Просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Вироком суду від 19.12.2024 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.369-2 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Процесуальні витрати за проведення судових експертиз в розмірі 3 206 (три тисячі двісті шість) гривень 40 копійок постановлено віднести на рахунок держави.

Вирішено долю речових доказів.

Суд своє рішення мотивував тим, що всі докази сторони обвинувачення, які були безпосередньо досліджені судом в судовому засіданні, та зміст яких розкрито, як такі, що зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК України правовій процедурі досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження, отримані унаслідок порушення права на захист ОСОБА_8 , є недопустимими доказами, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, унаслідок порушення права на захист у цьому кримінальному провадженні.

Згідно пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_8 вчинив одержання неправомірної вигоди, для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №714, виданого на підставі протоколу №31 від 18.12.2009 року Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури в Івано-Франківській області, є адвокатом. У жовтні 2012 року, ОСОБА_8 призначений захисником обвинуваченого по кримінальній справі №329046 за ч.1 ст. 263, ч.5 ст. 27, ч.1 ст. 358 КК України ОСОБА_11 .

У грудні 2012 року до Івано-Франківського міського суду направлено обвинувальний атк щодо ОСОБА_11 за ч.1 ст. 263, ч.5 ст. 27, ч.1 ст. 358 КК України.

31.05.2013 року ОСОБА_8 зателефонував до знайомого ОСОБА_11 - ОСОБА_10 та домовився з ним про зустріч в кафе "Едісон" по вул. Незалежності в м.Івано-Франківську. Достовірно знаючи, що ОСОБА_10 перебуває в дружніх стосунках з ОСОБА_11 та підтримує приязні стосунки з матір`ю ОСОБА_11 - ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, повідомив ОСОБА_10 , що він може посприяти у вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_11 суддею Івано-Франківського міського суду більш м`якого покарання, ніж передбачене законом.

При цьому, ОСОБА_8 зазначив, що за вирішення вказаного питання йому необхідно передати грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США.

У період з 04 по 10 червня 2013 року ОСОБА_8 неодноразово телефонував ОСОБА_10 , зустрічався з ним та наполягав на необхідності передачі грошових коштів за вплив на прийняття суддею рішення при призначенні ОСОБА_11 більш м`якого покарання, ніж передбачене законом і насправді збирався це зробити.

З метою одержання неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, ОСОБА_8 17.06.2013 року зателефонував до ОСОБА_10 та домовився з ним про зустріч.

В цей же день, приблизно о 15 годині ОСОБА_10 зустрівся з ОСОБА_8 в кафе "Українські страви" по вул. Валовій у м.Івано-Франківську та, перебуваючи під впливом ОСОБА_8 , погодився передати йому грошові кошти за вплив на прийняття суддею Івано-Франківського міського суду ОСОБА_16 , який здійснював кримінальне провадження в суді першої інстанції, рішення про призначення підсудному ОСОБА_11 більш м`якого покарання, ніж передбачене законом.

Після цього, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, зайшов у приміщення вказаного кафе та одержав неправомірну вигоду у виді грошових коштів в сумі 1 500,00 доларів США (що згідно курсу НБУ станом на 17.06.2013 року становило 11 985 грн.) за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, - суддею Івано-Франківського міського суду ОСОБА_16 .

Вироком Івано-Франківського міського суду від 21.06.2013 року ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.5 ст. 27, ч.1 ст. 358 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на одержання неправомірної вигоди, ОСОБА_8 упродовж липня-серпня 2013 року неодноразово телефонував ОСОБА_10 та наполягав на необхідності передачі йому грошових коштів в сумі 3 000,00 доларів США за вплив на прийняття рішення суддями Апеляційного суду Івано-Франківської області при розгляді апеляційної скарги на вищевказаний вирок суду.

26 серпня 2013 року близько 21 год. 15 хв. ОСОБА_8 за попередньою домовленістю зустрівся з ОСОБА_10 в кафе "Барбос" по вул. Бачинської, 4 в м.Івано-Франківську. Під час зустрічі, ОСОБА_8 , з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, спрямованого на одержання неправомірної вигоди для себе, одержав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду у виді грошових коштів в сумі 22 000,00 гривень за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, - суддями Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Таким чином, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, одержав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду для себе у вигляді грошових коштів в сумі 1 500 доларів США та 22 000 грн. за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави - суддями Івано-Франківської області.

В судове засідання потерпілий ОСОБА_10 не з`явився, хоча про дату та час апеляційного розгляду був повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав подану апеляційну скаргу з доповненням, просив її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати;

- випраданий ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечили з приводу апеляційної скарги з доповненням прокурора, просили залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненням, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, повинно бути законним, обгрунтованим та мотивованим. Згідно ст. 374 ч.3 п.1 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

За вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції зазначених вимог закону в повній мірі дотримався.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги досліджені письмові докази надані стороною обвинувачення, є необгрунтованими, оскільки як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 , підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, провів дослідження всіх наявних у розпорядженні суду доказів та надав їм відповідну оцінку та в результаті чого дійшов висновку про недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Разом з тим, суд першої інстанції безпосередньо, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані стороною обвинувачення під час досудового розслідування докази, оцінив їх згідно з положеннями ст. 94 КПК України з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Твердження в апеляційній скарзі прокурора про те, що судом першої інстанції звернуто увагу на показання обвинуваченого, однак не спростовано показання потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 є безпідставним, виходячи із такого.

Оцінюючи докази по справі, місцевий суд належним чином аргументував своє рішення щодо оцінки показань і дійшов правильного висновку, що показання свідків та потерпілого, які є суперечливими щодо суми неправомірної вигоди.

Щодо доводів прокурора наведених в поданій апеляційній скарзі з доповненням, з приводу того, що: суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_8 повідомлено про підозру некомпетентними суб`єктами процесуальної діяльності поза встановленим кримінально процесуальним законом порядком та всупереч приписам цього закону, при цьому, досліджений в суді процесуальний документ, а саме повідомлення про підозру підписано прокурором Івано - Франківської області ОСОБА_12 ; судом безпідставно не прийнято до уваги даний факт про те, що вимогами КПК України на той час не передбачалося надання доручення, яким би прокурор області міг уповноважити слідчого вручити обвинуваченому прийняте та підписане ним повідомлення про підозру; положення щодо необхідності надання такого доручення для вручення повідомлення про підозру до КПК України внесено, відповідно до Закону України № 187-ІХ від 04.10.2019 року, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 11 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 536/2475/14-к, провадження № 13-34кс19) зробила висновок щодо застосування норм права, які стосуються вручення підозри спеціальним суб`єктам, та зауважила, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі можна умовно поділити на етапи:

1) прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру. Цей етап передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з ч. 1 ст. 276 КПК України, дотримання процесуальних гарантій під час проведення тих чи інших слідчих або оперативно-розшукових дій; застосування запобіжних заходів, які вчинялись до моменту здійснення такого повідомлення;

2) об`єктивації/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених ст. 277 КПК України, та його підписання;

3) доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту особі згідно зі ст. 278 КПК України. На цьому етапі також здійснюється повідомлення прав підозрюваному, де в разі якщо підозрюваний висловить відповідне прохання, йому зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав (ч. 3 ст. 276 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 480 КПК України адвокат належить до категорії осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження, а згідно положень п.1 ч.1 ст.481 цьогоКодексу письмове повідомлення про підозру адвоката здійснюється Генеральним прокурором, його заступником, керівником обласної прокуратури в межах його повноважень.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у вищевказаному рішенні, виключно Генеральний прокурор, його заступник або керівник відповідної регіональної прокуратури перевіряють підстави для повідомлення адвокату про підозру, складають та підписують її текст, а також можуть повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру. Письмове повідомлення про підозру, яке передбачає погодження та подальше підписання такого процесуального документа, може здійснюватися лише Генеральним прокурором, його заступником або керівником відповідної регіональної прокуратури, це повноваження є винятковим і не може бути передоручене іншим особам. Однак вони можуть доручити вручення прийнятого (складеного) та підписаного ними повідомлення про підозру суб`єкту, уповноваженому здійснювати процесуальні дії у конкретному кримінальному провадженні.

Зазначені гарантії здійснення адвокатом своїх повноважень кореспондуються з тими, що визначені п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», де встановлено, що повідомлення про підозру адвоката у вчиненні кримінального правопорушення може бути здійснене виключно Генеральним прокурором, його заступником, прокурором Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та міста Севастополя.

Такі норми права є імперативними з абсолютно і недвозначно визначеними вимогами до службових осіб правозастосовних органів. Вони чітко і категорично регламентують поведінку учасників кримінальних процесуальних відносин і не підлягають розширеному тлумаченню щодо повноважень і компетенції осіб, які діють від імені держави під час притягнення підозрюваного до кримінальної відповідальності. Таке врегулювання не залишає особі, яка застосовує ці норми, можливостей для вільного розсуду, а їх неправильне застосування призводить до того, що письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення спеціальному суб`єкту здійснюється всупереч вимогам КПК України неповноважною особою, тобто до порушення встановленого законом порядку.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягненням до кримінальної відповідальності є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, де здійснення повідомлення про підозру є системою процесуальних дій та рішень прокурора (або слідчого) під час досудового розслідування, спрямованих на формування законної та обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваною, можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами. Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, без чого за вимогами процесуального закону відносно особи не може бути складено обвинувальний акт в кримінальному провадженні.

Згідно із ст. 337 цього Кодексу судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 3, 22, 36, 276 278, 480, 481 КПК України дає підстави до висновку, що здійснення повідомлення про підозру врегульовано імперативними нормами, які вичерпно, точно і однозначно визначають як форму встановленої для цього правової процедури (порядку), так і її зміст.

Повноваження на здійснення повідомлення про підозру спеціальних суб`єктів, визначених у ст. 480 КПК України, щодо складання та підписання підозри в інкримінованому особі кримінальному правопорушенні належать виключно лише прокурорам, названим у ст. 481 цього Кодексу.

Як вбачається із повідомлення про підозру від 26 вересня 2013 року та як правильно було встановлено судом першої інстанції, що повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000102 від 12 червня 2013 року, ОСОБА_8 , який згідно з Витягом з Єдиного реєстру адвокатів України з 18.12.2009 року є адвокатом (свідоцтво №714, видане Івано-Франківською обласною КДКА 18.12.2009 року, рішення №31 (а.с.194, 195 том 3), у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України, підписано прокурором Івано-Франківської області ОСОБА_12 , а повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту здійснено старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Івано-Франківській області підполковником міліції ОСОБА_17 .

Таким чином, вказане повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснено старшим слідчим міліції, а не прокурором, уповноваженим повідомляти про підозру адвокату за приписами ст. 481 КПК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те доручення, яким би прокурор Івано-Франківської області ОСОБА_12 зобов`язав старшого слідчого ОСОБА_17 вручити ОСОБА_8 прийняте (складене) та підписане ним повідомлення про підозру, у матеріалах справи відсутнє.

Правовим наслідком повідомлення про підозру ОСОБА_8 не уповноваженою на те особою, є не притягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Тобто ОСОБА_8 не було притягнуто до кримінальної відповідальності та він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні через нездійснення (нереалізації) органом досудового розслідування в кримінальному провадженні етапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності.

Тому, за відсутності належного повідомлення ОСОБА_8 про підозру, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акту стосовно ОСОБА_8 .

Неналежне проведення стадії повідомлення про підозру унеможливило правомірне здійснення наступних етапів кримінального провадження, призвело до викривлення змісту кримінально-правових і кримінальних процесуальних відносин і унеможливило внаслідок цього належну реалізацію учасниками цих відносин своїх прав і обов`язків.

Здійснення повідомлення про підозру всупереч вимогам ст.ст. 480, 481 КПК України неповноважним на те суб`єктом є недотриманням належної правової процедури, порушенням форми і викривленням змісту кримінального провадження як однієї з вагомих гарантій його законності. Здійснення кримінального провадження всупереч його загальним засадам означає його невідповідність тим завданням і цілям, що визначені ст.2 КПК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про порушення внаслідок незаконного здійснення повідомлення про підозру права на захист ОСОБА_8 ,, зокрема і через неналежне його повідомлення про права підозрюваного в кримінальному провадженні та їх роз`яснення неповноважною особою.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що положення про необхідність надання такого доручення для вручення повідомлення про підозру до КПК України було внесено значно пізніше, а саме згідно Закону України № 187-ІХ від 04.10.2019 року, на думку колегії суддів не спростовує правильність висновків суду про недотриманням належної правової процедури, зокрема здійснення повідомлення про підозру неповноважним на те суб`єктом, всупереч вимогам ст.ст. 480, 481 КПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджється із висновком суду першої інстанції про те, що всі докази сторони обвинувачення, які були безпосередньо досліджені судом в судовому засіданні, та зміст яких було розкрито, як такі, що зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК України правовій процедурі досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження, отримані унаслідок порушення права на захист ОСОБА_8 , та суд вірно визнав їх недопустимими доказами, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, унаслідок порушення права на захист у цьому кримінальному провадженні.

Наведене повністю узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №627/927/19, провадження №51-3752км20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №536/2475/14-к, провадження №13-34кс19).

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбаченихст. 91 КПК, в цьому судовому провадженні покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів також звертає увагу і на те, що вказані апеляційні доводи прокурора є необґрунтованими і такими що не підлягають до задоволення.

Зокрема згідно вимог ст. 409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1) неповнота судового розгляду;

2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Однак прокурором у поданій апеляційній скарзі не наведено конкретних правових підстав, передбачених чинним кримінальним процесуальним законодавством, передбачених ст. 409 КПК, які могли б слугувати підставами для скасування вироку Івано-Франківського міського суду від 19 грудня 2024 року.

У відповідності до ст.22 КПК одна із засад кримінального провадження - змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд першої інстанції вірно оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язок щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, передбачених ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17.07.1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№475/97-ВР). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Барбера, Мессег та Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Частина 2 ст.17 КПК передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, у відповідності до ст. 62 Конституції України, правильно у вироку прийшов до загального висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 , оскільки не доведено, що ним вчинено кримінальне правопорушення інкриміноване органом обвинувачення.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга з доповненням прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу з доповненням прокурора, залишити без задоволення.

Вирок Івано - Франківського міського суду Івано - Франківської області від 19 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_5

ОСОБА_4