Справа № 128/194/25
Провадження №11-кп/801/820/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000012 від 11.02.2025 за апеляційною скаргою прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 20.05.2025, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовтневе Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

?11.01.2019 Калинівським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

?30.09.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

?25.11.2020 Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186 КК України, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі;

визнано винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

Вирішено питання з речовими доказами.

В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що 12.01.2025 близько 23:00 год. обвинувачений ОСОБА_9 разом із потерпілим ОСОБА_10 прийшли до домогосподарства останнього, за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного вжиття алкогольних напоїв на кухні житлового будинку, між чоловіками на побутовому ґрунті почався словесний конфлікт, в ході якого у обвинуваченого ОСОБА_9 виник умисел на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на умисне нанесення тілесних ушкоджень, обвинувачений ОСОБА_9 усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_10 один удар кулаком своєї правої руки в область лівої сторони обличчя, після чого покинув будинок останнього.

Своїми протиправними діями обвинувачений ОСОБА_9 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесне ушкодження у вигляді садна в області лівої щоки зліва, лівої брови, синця навколо лівого ока з поширенням на ліву виличну ділянку, забою м`яких тканин лівої щоки, крововиливу та розриву на слизовій оболонці лівої щоки, яке згідно висновку судово-медичного експерта за № 4 від 14.01.2025 відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_9 10.02.2025 близько 19:30 год, прийшов до домогосподарства потерпілого ОСОБА_11 в якому останній проживає разом із сім`єю, за адресою: АДРЕСА_3 . Під час спільного розпивання алкогольних напоїв в житловому будинку, між ними на побутовому ґрунті почався словесний конфлікт та ОСОБА_11 почав проганяти обвинуваченого ОСОБА_9 з будинку. Після цього, вони вийшли на двір, де поблизу входу до житлового будинку у обвинуваченого ОСОБА_9 виник умисел на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на умисне нанесення тілесних ушкоджень, обвинувачений ОСОБА_9 усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_11 два удари кулаком своєї правої руки в область обличчя, після чого покинув домогосподарство останнього.

Своїми протиправними діями обвинувачений ОСОБА_9 спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесне ушкодження у вигляді синця та забою м`яких тканин носа, яке згідно висновку судово-медичного експерта за № 17 від 11.02.2025 відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Так, суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України, та призначив йому покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт, та за ч. 1 ст. 125 КК України та призначив йому покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, остаточно призначив покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

Не погодившись із даним вироком суду, прокурор Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просив змінити вирок суду у частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, призначивши ОСОБА_9 окремі покарання за кожним із двох епізодів умисного спричинення легких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 125 КК України) та додатково визначивши остаточне покарання за правилами ст. 70 КК України.

Зокрема, суд встановив, що ОСОБА_9 12.01.2025 і 10.02.2025 вчинив два окремих епізоди злочинних дій, які кваліфікував за ч. 1 ст. 125 КК України. Однак, обидва епізоди охоплюються єдиною правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки це тотожні кримінальні правопорушення, передбачені однією і тією ж нормою, що мають самостійні санкції.

Отже, на думку прокурора, суд помилково застосував правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК України), що призвело до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд встановив, що обвинувачений був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, однак у судове засідання не з`явився. Разом з тим, у засіданні брав участь його захисник, який реалізував право на представництво інтересів обвинуваченого та висловив усі необхідні доводи і заперечення.

Відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у даному випадку апеляційна скарга не містить вимог, які б погіршували становище обвинуваченого, а суд не визнавав його участь у засіданні обов`язковою. Тому його відсутність не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого, оскільки його інтереси були належним чином представлені захисником, а сам розгляд спрямований на перевірку доводів, які не тягнуть за собою погіршення його правового становища.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Апеляційний суд розглядає справу відповідно до вимог ст. 404 КПК України, у межах, визначених апеляційною скаргою, перевіряючи законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_9 розглядався судом в порядку, передбаченому ч. 380, 381 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення є

?законним, якщо воно ухвалене компетентним судом відповідно до вимог кримінального процесуального закону;

?обґрунтованим якщо воно ухвалене на підставі належних і допустимих доказів, досліджених у судовому засіданні;

?вмотивованим якщо в ньому наведені фактичні підстави для висновків суду, мотиви відхилення доводів сторін і положення закону, якими керувався суд.

Даний вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 20.05.2025 зазначеним критеріям не відповідає.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні двох епізодів умисного спричинення легких тілесних ушкоджень, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України, за що йому призначено покарання окремо за кожен епізод, а остаточне покарання визначено за правилами ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Разом із тим, суд першої інстанції, застосувавши до ОСОБА_9 правила ст. 70 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

За своїм змістом вчинені ОСОБА_9 діяння є окремими епізодами злочину, кваліфікованими за однією і тією ж статтею ч. 1 ст. 125 КК України. Кожне з цих діянь передбачене однією нормою закону, яка містить самостійну санкцію.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за окремими злочинними діяннями, кваліфікованими за однією статтею або частиною статті КК України, що не мають самостійної санкції, окреме покарання не призначається. У такому випадку суд зобов`язаний визначити єдине покарання у межах санкції відповідної статті без застосування правил призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Неправильність застосування судом першої інстанції закону полягає у тому, що при єдиній правовій кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України суд фактично призначив два самостійних покарання за кожний епізод окремо, а потім додатково визначив остаточне покарання за правилами ст. 70 КК України.

Такий підхід є неприпустимим, оскільки суперечить положенням кримінального закону та вищезазначеним роз`ясненням Верховного Суду. Призначення окремих покарань у межах однієї норми створює штучну сукупність злочинів, що порушує принцип індивідуалізації покарання.

Принцип індивідуалізації покарання, закріплений у ст. 65 КК України, полягає у необхідності врахування характеру і ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного, а також обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Суд має обрати таку міру, яка є необхідною й достатньою для виправлення особи та запобігання новим злочинам, але водночас не є надмірною та несправедливою.

Індивідуалізація виключає можливість механічного призначення кількох самостійних покарань за епізоди, що кваліфіковані за однією нормою закону. У таких випадках суд зобов`язаний призначити єдине покарання в межах санкції статті, інакше відбувається необґрунтоване посилення кримінальної відповідальності.

Колегія суддів також враховує положення ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Призначення судом першої інстанції двох окремих покарань за діяння, кваліфіковані за однією нормою кримінального закону ч. 1 ст. 125 КК України, фактично створює ситуацію подвійного покарання за тотожні злочинні дії. Це суперечить конституційному принципу неприпустимості подвійного притягнення та порушує вимоги законності й справедливості.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, покарання має бути передбачуваним і відповідати національному законодавству.

У справі «Скополла проти Італії» Європейський суд з прав людини наголосив, що зміна правил призначення покарання, яка застосовується ретроспективно або всупереч закону, порушує принцип правової визначеності.

Аналогічна позиція викладена у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», де Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування норм кримінального закону у спосіб, який виходить за межі їхнього змісту, ставить особу у непередбачуване становище.

Отже, застосування судом першої інстанції положень ст. 70 КК України у ситуації, де закон цього не передбачає, суперечить принципу правової визначеності та є несумісним із гарантіями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законність вироку передбачає правильне застосування норм матеріального права, а його обґрунтованість відповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Натомість, застосування ст. 70 КК України за відсутності передбачених законом підстав є істотним порушенням вимог кримінального закону.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України таке порушення є підставою для зміни вироку суду першої інстанції.

Беручи до уваги наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції слід змінити в частині призначення покарання із застосуванням ст. 70 КК України, оскільки таке застосування є неправильним та суперечить вимогам закону.

З урахуванням положень ст. 65 КК України, принципу індивідуалізації покарання, даних про особу винного та характеру вчинених кримінальних правопорушень, апеляційний суд вважає за необхідне визначити ОСОБА_9 єдине покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 20.05.2025, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

З резолютивної частини вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 20.05.2025 виключити вказівки на призначення ОСОБА_9 покарання за першим епізодом злочинної діяльності за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 100 годин громадських робіт, а також на призначення йому покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 1 ст. 125 КК України до 200 (двохсот) годин громадських робіт.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та

може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: