Справа № 463/6220/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/210/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченої ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

встановила:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 114-2 КК України і призначено покарання за ч.2 ст.114-2 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.

Не погоджуючись з цим вироком, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року та винести нове рішення, яким закрити провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України

На підтримку своїх апеляційних вимог обвинувачена покликається на те, що суд залишив поза увагою твердження, що її акаунт у месенджері і телеграм незадового до затримання був зламаний, відтак, на її думку, дана обставина свідчить про «вкид» інформації, яку проти неї використав орган досудового розслідування як доказ.

Зазначає, що результати проведення негласних слідчих дій з кримінального провадження №0000140 від 28.02.2023 порушеного відносно її брата ОСОБА_9 були незаконно використані та покладені в основу обвинувального вироку в цій справі.

Стверджує, що матеріали кримінального провадження №0000156 від 31.05.2023 в рамках якого їй висунуте обвинувачення не містять ухвали слідчого судді апеляційного суду з дозволом на втручання в її приватне спілкування.

Вважає, що пересланий нею скрін-шот не містив інформації про переміщення, рух або розташування ЗСУ.

Звертає увагу на порушення права на захист при розгляді справи в суді, оскільки захисник належним чином не захищала її інтереси.

В доповненнях та змінах до апеляційної скарги просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Звертає увагу суду на те, що при розгляді справи суд до неї ставився упереджено, не приймав жодних доводів які вона наводила на свій захист.

Також стверджує, що органами досудового розслідування щодо неї були застосовані недозволені методи слідства, зокрема її залякували намагаючись здобути визнання у злочині та погрожували.

Судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, маючи прямий умисел, 22 жовтня 2022 року о 08 год. 12 хв., в період дії воєнного стану, перебуваючи по вул. Юрія Руфа у м. Львові, використовуючи особистий мобільний телефон марки Xiaomі, ModelM1807E8A, зробила скрін-шот програми GoogleMaps, після чого обвела маркером територію парку «П…» у м. Львові (назва парку та адреса не оприлюднюються в силу вимог ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»), в якому розташовуються підрозділи ЗС України та військові формування, які утворені відповідно до законів України, що беруть участь у відсічі збройної агресії російської федерації проти України, з можливістю їх ідентифікації на місцевості, та за допомогою месенджера «Telegram», не раніше 22 жовтня 2022 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) несанкціоновано поширила вказаний скріншот своїй сестрі - громадянці України ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка фактично проживає на території російської федерації, яка в свою чергу поширила вказаний скріншот військовослужбовцю збройних сил російської федерації ОСОБА_11 з метою завдання ракетних ударів по зазначеному об`єкту.

Таким чином скоїла кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.114-2 КК України.

При апеляційному розгляді обвинувачена та її захисник підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів та просила таку задоволити.

Прокурор заперечив апеляційну скаргу обвинуваченої та просив залишити без змін оскаржуваний вирок.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила таке.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - під кутом зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Перевіряючи доводи обвинуваченої про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає їх такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.

Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 114-2 КК України, та правильність кваліфікації її дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

При цьому суд урахував, зокрема, показання свідка ОСОБА_12 та відомості, що містяться: у протоколі обшуку від 14 березня 2023 року; протоколі огляду мобільного телефону обвинуваченої ОСОБА_6 з фото таблицею від 18.03.2023; протоколі огляду даних записаних на флеш накопичувачі Ні-Rali 64 GB Corsair series Black» від 18.03.2023; протоколі огляду від 24.04.2023 року (т.2 а.с.178 -226); протоколі за результатами негласної слідчої (розшукової) дії (т.3 а.с.1-52 ); протоколі тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження № 0000140 від 28.02.2023 (т.3 а.с.92); протоколі проведення негласних слідчих (розшукових) дій зняття інформації з електронних інформаційних систем від 16.03.2023 року (т.3 а.с.134-145) та ін. відомості зміст яких детально відтворено у вироку.

Апеляційним судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку, і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої складу інкримінованого їй злочину, доведеність її вини у вчиненні цього злочину та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо визнання недопустимими доказами отриманих в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій в кримінальному провадженні № 0000140 від 28.02.2023, є безпідставними, оскільки такий факт не знайшов свого підтвердження в результаті перевірки обставин кримінального провадження та дослідження доказів як судом першої інстанції так і апеляційним судом.

За правилами ч. 1 ст. 257 КПК, якщо в результаті проведення НСРД виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.

Тобто, положення вказаної норми застосовуються у випадку, коли під час проведення НСРД в одному кримінальному провадженні було здобуто відомості про вчинення іншого кримінального правопорушення, яке не розслідується у цьому провадженні.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому законом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя та суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК). Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК). Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

З наявної в матеріалах кримінального провадження ухвали слідчого судді Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2023 року слідує, що такою у відповідності до положень ст. 257 КПК України надано дозвіл на використання у кримінальному провадженні №0000156 від 31.05.2023 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.114-2 КК України результатів негласної слідчої (розшукової) дії, проведеної у кримінальному провадженні №0000140 від 28.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України (т.3 а.с.154-155).

Таким чином, суд надав дозвіл на використання інформації, отриманої у результаті проведення НСРД в іншому кримінальному провадженні, як того вимагає ст. 257 КПК України.

Також в матеріалах кримінального провадження наявна ухвала слідчого судді Львівського апеляційного суду від 16.03.2023 щодо надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_6 , а саме аудіо-, відео контроль, а відтак доводи обвинуваченої в цій частині є також безпідставними.

Не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах провадження, викладені у апеляційній скарзі обвинуваченою ОСОБА_6 доводи про те, що в суді першої інстанції вона була позбавлена ефективного захисту через неналежну якість наданої їй правової допомоги.

Як видно з матеріалів провадження, під час розгляду провадження в суді першої інстанції захист інтересів обвинуваченої ОСОБА_6 здійснювала адвокат ОСОБА_8 як захисник за призначенням із центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, яка була залучена судом за клопотанням обвинуваченої.

Колегія суддів звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

В свою чергу, у ст. 20 КПК України, що розкриває зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження, закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення; право збирати і подавати докази; брати особисту участь у кримінальному провадженні; користуватись правовою допомогою захисника; реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК.

Разом із цим, будь-яких очевидних та об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав обвинуваченої ОСОБА_6 у матеріалах кримінального провадження не міститься.

Так, аналізуючи матеріали кримінального провадження та перебіг судового процесу, колегія суддів зазначає, що захисник ОСОБА_8 , яка є професійним адвокатом, має відповідний фах та кваліфікацію, брала активну участь у судових засіданнях та обстоювала позицію сторони захисту, зокрема, вказувала про недопустимість доказів тощо.

При цьому обвинувачена будь-яких зауважень щодо якості послуг, сумлінності адвоката або неузгодженості стратегії захисту не мала, клопотання про відмову від захисника не заявляла.

Відтак, посилання обвинуваченої на неналежне надання правової допомоги захисником, не підтверджується матеріалами справи.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченої, що пересланий нею скрін-шот не містив інформації про переміщення, рух або розташування ЗСУ, а відтак вона не передавала будь-якої інформації, яка стосувалася ЗСУ.

Зазначене, на переконання апеляційного суду, є обраною моделлю захисту обвинуваченою націленою на ухилення від кримінальної відповідальності за свої дії, а обвинувачена будучи громадянкою України, розуміючи, що в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан, вчиняючи інкриміновані їй дії 22.10.2022, тобто коли країна перебувала в умовах війни, не могла не розуміти та не усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій.

З приводу апеляційних доводів обвинуваченої про те, що під час досудового розслідування на неї здійснювався психологічний тиск, колегія суддів враховує те, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_6 під час досудового розслідування жодних скарг чи заяв з цього приводу не подавала.

Також не подавала обвинувачена чи її захисник жодних письмових скарг чи заяв під час судового розгляду.

Щодо тверджень обвинуваченої про штучне створення органом досудового розслідування доказів, то такі колегією суддів визнаються безпідставними, з огляду на те, що при апеляційному розгляді справи колегія суддів дійшла до переконання, що висновки суду першої інстанції про доведеність її вини у вчиненні інкримінованих дій підтверджуються сукупністю наведених доказів, допустимість, належність та достовірність яких не викликає сумнівів.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що всупереч апеляційним доводам обвинуваченої, суд першої інстанції, відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

На думку колегії суддів, призначене покарання ОСОБА_6 є обґрунтованим та за своїм видом і розміром відповідає вимогам статтям 50, 65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судового рішення чи його зміни, не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: