ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року

м. Київ

справа № 692/503/23

провадження № 51-5495км24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

захисника

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Черкаського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком Драбівського районного суду Черкаської області від 1 червня 2023 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 389 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 3 ст. 72 вказаного Кодексу покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, призначене засудженому за попереднім вироком цього суду від 6 вересня 2022 року за ч. 1 ст. 125 КК, ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання про речові докази в кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнано винуватим в ухиленні від сплати штрафу, вчиненому за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, ОСОБА_7 , засуджений вироком Драбівського районного суду Черкаської області від 6 вересня 2022 року за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, будучи письмово повідомленим 7 жовтня 2022 року органом пробації щодо порядку та умов відбування цього покарання й наслідків несплати штрафу, а також попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від покарання, умисно не сплатив указаного штрафу.

Черкаський апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, 16 вересня 2024 року скасував згаданий вирок у частині заходу примусу й ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 389 КК покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; на підставі ч. 1 ст. 71 цього Кодексу до призначеного покарання повністю приєднав невідбуте за вироком від 6 вересня 2022 року й визначив остаточне - у виді 1 року обмеження волі та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Суд також постановив самостійно виконувати штраф згідно з ч. 3 ст. 72 КК. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) змінити вирок апеляційного суду, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням відповідно до ст. 75 КК, а за сукупністю вироків визначити остаточний захід примусу із самостійним виконанням штрафу. Суть доводів скаржника зводиться до того, що вказаний суд усупереч статтям 50, 65 КК не врахував усіх пом`якшуючих обставин та даних про особу засудженого, котрий посередньо характеризується за місцем проживання, повністю визнав свою провину, щиро розкаявся й активно сприяв розкриттю правопорушення. Таке, на думку захисника, доводить можливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, а тому обране покарання, яке належить відбувати реально, є несправедливим через суворість.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурор ОСОБА_9 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, зазначає про неспроможність доводів захисника та законність вироку апеляційного суду.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. Для засудженого ОСОБА_7 також розміщено оголошення на офіційному вебсайті судової влади.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційну скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, колегія суддів дійшла такого висновку.

Кримінальне провадження щодо вчинення ОСОБА_7 проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК, було розглянуто у спрощеному порядку за процедурою § 1 гл. 30 розд. IVКПК.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувальний вирок було оскаржено в апеляційному порядку стороною обвинувачення. У поданій скарзі прокурор твердив, що місцевий суд при визначенні остаточного покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд розглянув справу згідно з приписами ч. 1 ст. 404, ч. 1 ст. 407 КПК у межах поданої скарги, визнав слушними доводи прокурора й виправив допущену помилку, ухваливши свій вирок, яким застосував положення статей 71, 72 КК.

Натомість сторона захисту не зверталася в апеляційному порядку з питанням про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку з чим апеляційний суд не мав приводу ревізувати справедливість заходу примусу з огляду на ст. 414 КПК та особливості ст. 75 КК.

Водночас аргументи автора касаційної скарги про невідповідність призначеного засудженому покарання, яке належить відбувати реально, тяжкості вчиненого та особі винного, не можна визнати прийнятними.

ОСОБА_7 вчинив два кримінальні правопорушення поспіль, друге з яких є наслідком свідомого невиконання засудженим покладеного на нього обов`язку й ухилення від понесення покарання, призначеного за попереднім вироком. Окреслена поведінка винуватця свідчить про неможливість досягти мети його виправлення й попередження нових правопорушень без передбаченого законом реального обмеження прав і свобод.

У цій юридичній ситуації застосування ст. 75 КК суперечить суті інституту умовного звільнення, зважаючи на закріплені в ст. 71 вказаного Кодексу правила визначення покарання за сукупністю вироків. На неприпустимості запропонованого захисником правозастосування вже неодноразово наголошував суд касаційної інстанції у своїх рішеннях (наприклад, див. постанови від 27 жовтня 2020 року, 9 серпня 2022 року, справи № 686/3226/20, 359/4720/20 відповідно).

Отже, посилання захисника на недодержання апеляційним судом статей 50, 65 КК через обраний спосіб відбування покарання є необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, немає правових підстав для пом`якшення засудженому покарання з мотивів, неведених у касаційній скарзі.

Істотних порушень норм права, які зумовлюють обов`язкову зміну чи скасування вироку апеляційного суду, під час здійснення касаційного провадження не встановлено.

Тому подану касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Черкаського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3