У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 квітня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 161 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 квітня 2025 року обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 16 червня 2025 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

На думку апелянта, прокурором не доведені ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Захисник зазначає, що обвинувачена ОСОБА_6 визнає факт вчиненого злочину, співпрацює зі слідством, тому, на думку апелянта, можливо застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді в Миколаївському районному суді Миколаївської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 161 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість ухилення обвинуваченої від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, та ризик продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується.

Задовольняючи клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначив, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зменшились, завершити розгляд справи до завершення строку дії обраного запобіжного заходу не є можливим.

За висновком суду першої інстанції, підстави для зміни обраного щодо обвинуваченої запобіжного заходу відсутні, а її належну процесуальну поведінку можливо забезпечити лише шляхом продовження строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції не визначив розмір застави з урахуванням вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 114-2 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу суду залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»). За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вищевказані вимоги кримінального процесуального закону судом враховано.

Що стосується наявності ризиків, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої під вартою, колегія суддів погоджується з висновками суду, що перебуваючи на волі, обвинувачена ОСОБА_6 може переховуватися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На наявність встановлених судом першої інстанції ризиків вказує те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 161 КК України, тобто у вчиненні тяжкого та нетяжкого кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 раніше не судима, але наразі обвинувачується у вчиненні двох злочинів, які мають різний об`єкт посягання та різний рівень суспільної небезпеки, а тому суд, поміж іншого, враховує і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, що свідчить про можливість вчинення обвинуваченою дій, направлених на переховування від суду.

Крім того, обвинувачена, маючи проросійські політичні погляди, знаючи про те, що на даний час третина території України знаходиться під тимчасовою окупацією країни агресора рф та не знаходиться під контролем правоохоронних органів України, що унеможливить її розшук, створює ризик переховування її на цих територіях. Вказаному сприяє те, що обвинувачена не має постійних джерел доходу, не одружена, не має дітей на утриманні, не має міцних соціальних зв`язків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що є достатні підстави вважати, що продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, встановленим судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Оскаржуване рішення про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою належним чином вмотивовано.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено.

Всупереч доводам апелянта, колегія суддів зазначає, що встановленим ризикам неможливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, і що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченої в ході судового розгляду.

Щодо застави.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 114-2 КК України.

З огляду на зазначені вимоги закону, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не визначення розміру застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, та з урахуванням встановлених ризиків.

Оскаржуване рішення є обґрунтованим, законним та вмотивованим. Тому, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8