Справа № 462/5657/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1184/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові кримінальне провадження № 0000489 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого згідно із ст. 89 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

апеляційні скарги адвоката ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_6 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 змінено на тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 слід рахувати з 17.10.2024 року, тобто з моменту взяття під варту в залі суду.

Вирішено питання щодо арешту на майно та речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_6 12.05.2024 року близько 17:20 години, в умовах воєнного стану, введеного на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року, та Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 271/2024 від 05.05.2024 року, затвердженого Законом №3684-IX від 08.05.2024 року, відкрито викрав мобільний телефон марки Samsung Galaxy А 13, в корпусі темно-синього кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 4534 грн 60 коп., який знаходився у силіконовому чохлі темно-синього кольору, вартістю 174 грн 30 коп., з сім картою мобільного оператора «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_3 , вартістю 125 грн, у малолітнього потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме під приводом здійснення телефонного дзвінка він звернувся з проханням до потерпілого надати йому свій мобільний телефон, а після відмови останнього, ОСОБА_6 вирвав телефон з рук потерпілого та втік з місця події з викраденим майном, чим заподіяв малолітньому потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 4833 грн 90 коп., тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року в частині міри покарання ОСОБА_6 змінити, застосувавши до ОСОБА_6 вимоги ст. ст. 69, 75 КК України, не позбавляючи його волі.

В обґрунтування апеляційних вимог, зазначає, що Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року вважає неправильним та безпідставним в частині міри покарання.

Зазначає, що суд фактично не врахував і не прийняв до уваги жодної з пом`якшуючих обставин щодо ОСОБА_6 . Не було враховано що ОСОБА_6 раніше не судимий, добровільно відшкодував матеріальні збитки, шляхом повернення телефону. Жодних матеріальних збитків чи матеріальної шкоди по справі не існує. Цивільний позов не заявлявся.

Зазначає, що судом не було враховано те, що фактичний стан здоров`я раніше не судимого ОСОБА_6 , є вкрай важким. Про це сам ОСОБА_6 подав суду ряд медичних довідок, але і це не було враховано.

Просить врахувати те, що інцидент жодної чи будь-якої шкоди здоров`ю потерпілого не наніс. ОСОБА_6 покаявся у заподіяному, вину визнав, обіцяв виправлення та особисте лікування.

Не погоджуючись з вироком суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить Змінити вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17.10.2024 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання, а саме призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням - з іспитовим строком в три роки.

Зазначає, що судом першої інстанцій не було враховано ряд обставин, в тому числі, даних, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 та мають значення при призначенні покарання, зокрема судом не було враховано наступне:

- наявність постійного місця проживання та соціальних зв`язків. ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і матір`ю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою №614 від 11.07.2024 року, виданою ЛКП «Левандівка» (том 1, а.с.65). Батько та матір обвинуваченого є особами пенсійного віку, а відтак можуть бути на утриманні останнього.

- характеристику з місця проживання (том 1, а.с. 64), згідно якої жодних скарг та нарікань на ОСОБА_6 з боку сусідів та інших мешканців не надходило з часу його проживання з вересня 1999 року;

- ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що вчинив злочин під впливом вживання наркотичних засобів, добровільно звернувся до лікувального закладу та з 17.05.2024 року проходив курс лікування наркозалежності у ТОВ «АКСІОМА МЕД1КАЛ» (том 1, а.с. 74 - 95);

- позицію потерпілих, а саме відсутність претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_6 , їх прохання суворо ОСОБА_6 не карати (том 1, а.с.55);

- ОСОБА_6 повністю визнав вину в інкримінованому правопорушенні, критично ставився до своїх дій, усвідомив наслідки таких дій та неодноразово просив вибачення у потерпілого;

- ОСОБА_6 працював в ТОВ «Грінера Україна», за місцем праці характеризувався позитивно;

- позитивна посткримінальна поведінка ОСОБА_6 (відсутність претензій з боку потерпілих, вибачення ОСОБА_12 , його каяття, визнання вини, активне сприяння, добровільне лікування, належне виконання умов застосованого домашнього арешту як запобіжного заходу тощо).

Зазначає, що вказані вище обставини взагалі не були описані в оскаржуваних рішеннях, таким не було надано належної оцінки і не враховано при визначенні міри покарання ОСОБА_6 .

Вказує, що суд першої інстанції при обранні міри покарання ОСОБА_6 не описав в оскаржуваному рішенні жодних даних про особу обвинуваченого, які були встановлені в ході судового розгляду та були відповідно підтверджені, суд обмежився формулюванням «суд враховує особу обвинуваченого», що свідчить про формальний підхід судом до призначення покарання в цілому.

Апелянт зазначає, що в оскаржуваному вироку, обираючи міру покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції безпідставно врахував, що такий раніше судимий. При цьому, у вступній частині вироку судом зазначено, що ОСОБА_6 раніше несудимий згідно із ст.89 КК України. Вказана інформація щодо судимості/несудимості була встановлена в ході досудового розслідування та зазначена в обвинувальному акті.

На підтвердження прокурором долучено копію вироку Франківського районного суду м. Львова від 18.07.2023 року у справі №465/5276/23, згідно якого ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

Звертає увагу, що даний вирок набрав законної сили 18.08.2023 року та був виконаний ОСОБА_6 , що було встановлено в ході судового розгляду. Відтак, посилання в оскаржуваному вироку на те, що ОСОБА_6 раніше судимий, як на обставину, що характеризує особу обвинуваченого, є незаконним та суперечить вимогам КК України, а також не відповідає дійсним обставинам.

Вважає, що суд приймаючи рішення щодо міри покарання незаконно врахував судимість ОСОБА_6 ..

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції взагалі не розглядав можливість призначення ОСОБА_6 покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст. 186 КК України, не зважаючи на наявність передбачених законодавством підстав для цього, а також не враховуючи позицію сторони захисту.

Вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання не навів жодних мотивів обрання йому виду покарання пов`язаного із позбавленням волі, в тому числі жодним чином не обгрунтував, з яких причин неможливо досягнути мети призначення особі покарання без ізоляції від суспільства.

Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника, обвинуваченого, які апеляційні вимоги підтримали та думку прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, апеляційний суд не проводить їх детальний аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Доводи апелянтів щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання ОСОБА_6 , колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, на обліку у психіатричному та наркологічному закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується типово, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі. За відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України та з урахуванням особи обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, призначив ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України, покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі, яке останньому належить відбувати реально.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник просить застосувати статті 69, 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім окремих випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував обставини, які пом`якшують покарання останньому, які є його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обтяжуючою покарання обставиною є вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Колегія суддів, звертає увагу, що норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

На переконання колегії суддів, відсутні правові підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, враховуючи конкретні обставини справи в їх сукупності та дані про особу винного, а описані вище та в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, дають лише підстави для призначення покарання не у максимальних його межах, передбачених санкціями відповідних статей, а не застосування ст.69 КК України

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не наведено доводів з приводу того, яким чином перераховані дані про особу обвинуваченого істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину і дають підстави для призначення покарання із застосуванням статті ст. 69 КК України. Крім того в матеріалах справи міститься аналітичний профіль на особу з якого вбачається, що ОСОБА_6 систематично притягувався до адміністративної відповідальності (а.с. 66-74), зокрема:

- 05.05.2017 року Залізничним районним судом м.Львова ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.174 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення - штраф в розмірі 170 грн. з конфіскацією пневматичної зброї марки «KWS» №16а00569.

- 24.07.2023 року Галицьким районним судом м.Львова ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення - 1000 неоподатковуваних мініумів доходів громадян - 1700, 00 грн. штрафу в дохід держави та 1 рік позбавлення права керування транспортними засобами.

- 18.10.2024 року Залізничним районним судом м.Львова ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 51 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мініумів доходів громадян, що складає 850 грн.

- 04.08.2023 року Залізничним районним судом м.Львова ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення - 1000 неоподатковуваних мініумів доходів громадян - 1700, 00 грн. штрафу в дохід держави та 1 рік позбавлення права керування транспортними засобами.

Отже наведене свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не бажає стати на шлях виправлення.

Так, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, який у вироку вказав, що ОСОБА_6 слід призначити основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, і таке покарання буде достатнім, справедливим та необхідним для його виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Таким чином, апеляційні доводи захисників не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, в апеляційних скаргах не наведено доводів з приводу того, яким чином перераховані дані про особу обвинуваченого істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину і дають підстави для призначення покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни оскаржуваного судового рішення та вважає вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_6 законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги адвоката ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Виключити із мотивувальної частини вироку посилання на те, що ОСОБА_6 є раніше судимий.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3