Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

7 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0003412 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Забір`я Києво-Святошинського району Київської області, громадянина України, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2024 ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 .

На користь ОСОБА_9 суд стягнув з ОСОБА_8 30 404 грн 97 коп у рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок суду в частині призначеного покарання і рішення про цивільний позов стосовно відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалили новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Також просить стягнути з ОСОБА_8 на її користь 900 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання ступню тяжкості кримінального правопорушення, оскільки суд не в повній мірі врахував негативні наслідки, завдані її здоров`ю, зміну її способу життя та соціальних зв`язків, а також безпідставно зменшив розмір моральної шкоди.

Потерпіла вказує, що суд першої інстанції не врахував зауваження, висловлені в позовній заяві, поданій представником в її інтересах, а саме. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що невстановлений водій здійснив наїзд на пішохода. З цього ОСОБА_9 робить висновок, що ОСОБА_8 крім того, що здійснив наїзд на пішохода, ще і зник з місця пригоди. Під час спілкування матері потерпілої зі слідчим 18.12.2020 останній повідомив, що водій та автомобіль "Volkswagen" д/н НОМЕР_1 оголошені в розшук і що 22.12.2020 ОСОБА_8 з`явився. Зі слів останнього, він залишив місце пригоди, оскільки віз дітей, хоча і відчув удар, а коли повернувся, відвізши дітей, на місці наїзду нікого не було. Такі показання ОСОБА_8 спростовуються показаннями свідків, які стверджували, що автомобіль не зупинився і зник з місця пригоди, а відсутність останнього з 09.12.2020 по 22.12.2020 ставить під сумнів результати судово-медичної експертизи на стан сп`яніння. На підтвердження показань обвинуваченого, що він повертався на місце пригоди, слідчі не зняли записи відеокамер і провели експертизу лише на підставі запису камери відеоспостереження приватного будинку № 36 на вул. Лесі України, яким зафіксовано тільки момент наїзду, при цьому не врахували дані МРТ, які вказують на паралітичну збіжну косоокість потерпілої. Стосовно швидкості автомобіля, то також вважає, що ОСОБА_8 змінював показання у цій частині, вказував спочатку, що автомобіль рухався зі швидкістю 50 км/год., потім - 30 км/год., що також викликає сумніви щодо сили удару і тяжкості завданих травм. Отже, ці факти вказують на надання ОСОБА_8 неправдивої інформації під час досудового розслідування та судового розгляду, що є обставиною, яка обтяжує покарання.

Не погоджується і з тим, що суд врахував як обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченого. ОСОБА_8 не перепросив за вчинене, не вибачився, не взяв на себе фінансові витрати на її повноцінне лікування та забезпечення. Обвинувачений частково компенсував витрати на лікування, але робив це несистематично, у невеликих розмірах, що не давало змоги планувати лікування і провести операцію. Тож, моральна шкода в сумі 300 000 грн, яку стягнув суд, не може компенсувати її страждання, оскільки завдані ушкодження є невиправними, вона, будучи молодою людиною достатньо продуктивного віку, втратила працездатність, сталі соціальні і професійні зв`язки, не реалізує себе як вчений, припинила дослідницьку роботу та публікації, перебуває під постійним наглядом лікарів і потребує сторонньої допомоги. Врахувавши, що обвинувачений утримує двох дітей і позитивно характеризується, суд не врахував, що вона перебуває у безпорадному стані, без можливості себе забезпечувати і знаходиться на утриманні матері пенсіонера, яка є інвалідом третьої групи, у той час як ОСОБА_8 не прагне мінімізувати наслідки вчиненого ним злочину.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи представника потерпілої ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи захисника та обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; доводи прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу потерпілої - в частині рішення про цивільний позов; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.

9 грудня 2020 року близько 18 години 45 хвилин ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем "Volkswagen Transporter" д/н НОМЕР_1 , під час руху проїзною частиною в районі будинку № 19 на вул. Лесі Українки в бік вул. Чорновола в м. Вишневе Бучанського району Київської області порушив вимоги п.п.2.3 "б", 18.1 Правил дорожнього руху.

Вказані порушення виразились у тому, що ОСОБА_8 не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху керованого обвинуваченим автомобіля, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснив на неї наїзд.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у виді: закритої черепно-мозкової травми - забійно-рвана рана підборідної ділянки, наскрізна забійно-рвана рана нижньої губи, забій головного мозку легкого ступеня із субдуральними крововиливами, які трансформувалися в хронічні двосторонні субдуральні гематоми лобних ділянок, перебіг ускладнився двостороннім ураженням відвідних черепних нервів з виключенням нервової регуляції латеральних прямих м`язів орбіт, що призвело до невиправних змін з боку органу зору, а саме, до абсолютної паралітичної збіжної косоокості обох очей, диплопії,яка є невиправним знівеченням обличчя і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень; перелому лівої малогомілкової кістки в нижній третині зі зміщенням уламків, який відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості як такий, що викликав тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами в їх сукупності і ніким з учасників судового розгляду не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин з необережності, особу винного, який до кримінальної притягується вперше, позитивно характеризується на місцем проживання та роботи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття і добровільне часткове відшкодування завданої шкоди, та відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_8 основне покарання у виді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі.

Доводи потерпілої, що ОСОБА_8 залишив місце вчинення злочину з огляду на те, що у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вказано про вчинення наїзду невстановленим водієм, і переховувався 10 днів безпідставні. У витягу, який міститься в кримінальному провадженні, вказано про вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_9 водієм ОСОБА_10 (т.1 а.с.84, 85). Обвинувачений 09.12.2020 разом з працівниками поліції брав участь в огляді місця події в період з 20 години 30 хвилин по 22 годину 30 хвилин, о 23 годині 38 хвилин пройшов огляд на стан сп`яніння, на результатами якого алкоголю у видихуваному ним повітрі виявлено не було, і всупереч твердженням потерпілої ніколи не оголошувався в розшук (т.1 а.с.94-98, 107). Дійсно, ОСОБА_8 не зупинився безпосередньо на місці ДТП, що пояснив тим, що відволікся на доньку, яка злізла з сидіння та сіла на підлогу, коли відчув поштовх від зіткнення, і одразу не зрозумів, що скоїв наїзд. Але через 100 метрів він зупинив автомобіль, побачив скупчення людей і повернувся на місце пригоди.

Не зняття працівниками поліції записів всіх відеокамер неможна ставити у провину обвинуваченому, і потерпіла помиляється, стверджуючи, що один запис був врахований при проведенні судово-медичної експертизи, об`єктом дослідження якої є виключно медична документація.

ОСОБА_8 з самого початку досудового розслідування визнавав вину у вчиненні злочину, протягом судового розгляду у суді першої інстанції відшкодував потерпілій близько 50 000 гри, в суді апеляційної інстанції - 7 000 грн, що підтвердив представник, застрахував свою цивільну відповідальність, і страховик призупинив розгляд заяви про виплату страхового відшкодування до набрання вироком законної сили.

При цьому колегія суддів зауважує, що з моменту вчинення ОСОБА_8 злочину минуло чотири з половиною роки, і поведінка обвинуваченого, який з того часу жодних протиправних дій не вчинював, має сім`ю і утримує двох малолітній дітей, 2012 і 2016 років народження, ще раз підтверджує правильність висновків про можливість його виправлення без відбування покарання.

Вчинення обвинуваченим тяжкого злочину з необережності та стан здоров`я потерпілої не можуть бути в даному випадку перешкодою для такого рішення суду першої інстанції.

Таким чином, судом дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

У пред`явленому в кримінальному провадженні цивільному позові з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог потерпіла просила стягнути з ОСОБА_8 на її користь матеріальну шкоду, яка складається з витрат на лікування, в розмірі 81 797 грн 97 коп, і моральну шкоду в розмірі 900 000 грн.

Визначаючи розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, суд врахував понесені потерпілою витрати, які частково відшкодовані ОСОБА_8 , стягнувши з нього різницю в сумі 30 404 грн 97 коп.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованою вимогу потерпілої, яка просить збільшити розмір суми, яка підлягає стягненню на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір цієї шкоди, суд формально послався у вироку, що враховує безпорадний стан потерпілої, втрату нею звичного ритму життя та роботи, необхідність постійної сторонньої.

Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_9 перебувала на стаціонарному лікуванні з 09.12.2020 по 11.12.2020, будучи жінкою молодого віку, отримала травму, терпіла фізичний біль та страждання, і наслідками цієї травми є невиправне знівечення обличчя, втрата працездатності, роботи, можливості займатися науковою діяльністю, вести звичний спосіб життя та необхідність постійного медичного обстеження та стороннього догляду за нею до теперішнього часу.

Оскільки визначений судом розмір моральної шкоди не узгоджується з характером та обсягом душевних страждань потерпілої, колегія суддів приходить до висновку, що у рахунок відшкодування моральної шкоди на її користь необхідно стягнути 600 000 грн, що буде відповідати засадами виваженості, розумності і справедливості, хоча і не зможе компенсувати завдані їй страждання.

Згідно з п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно зі ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, розглядаючи цивільний позов, суд не взяв до уваги, докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а тому висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказана обставина відповідно до вимог ст.ст.128, 408, 411 КПК України є підставою для зміни вироку в частині рішення про цивільний позов і, відповідно, часткового задоволення апеляційної скарги потерпілої.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 в частині рішення про цивільний позов змінити.

Збільшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди, з 300 000 /трьохсот тисяч/ гривень до 600 000 /шестисот тисяч/ гривень.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3