Справа № 577/6491/23
Провадження № 1-кп/577/96/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" серпня 2025 р.

Конотопський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_1 у судовому провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 за ст.ст.191 ч.4, 366 ч.2, 358 ч.4, 209 ч.1 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

24.01.2025 р. обвинувачений ОСОБА_7 подав заяву про відвід судді ОСОБА_1 з підстав не задоволення його клопотання. Ухвалою суду від 07.02.2025 р. така залишена без задоволення.

26.08.25 р. підсудний повторно звернувся із заявою про відвід судді ОСОБА_1 з тих же самих підстав, а саме відхилення його клопотання.

Захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представник потерпілого ОСОБА_4 підтримали клопотання.

Прокурор ОСОБА_3 вважає, що відвод не підлягає задоволенню.

Суд, вислухавши учасників процесу, дійшов такого висновку.

У кожному кримінальному провадженні незалежність і об`єктивність судді забезпечується, серед іншого, закріпленням загального переліку підстав для відводу від участі у цьому провадженні.

Згідно із ч.ч. 1-2 ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених ст.75 цього Кодексу, судді може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Суддя не може брати участь у справі за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості (п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК).

За приписами ч. 1 ст. 21 КПК кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п.1 ст.6 Конвенції має визначатися згідно з суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах: «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Заявлений ОСОБА_7 відвід не містить належних та підтверджених даних, які б свідчили про наявність підстав передбачених нормами КПК.

Наведені заявником доводи відводу фактично ґрунтуються на його незгоді з ухвалами суду про відмову у задоволенні його клопотань.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Беззаперечно, інститут відводу (самовідводу) судді від участі у розгляді конкретної справи - це одна із найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Він покликаний ліквідувати найменшу підозру у заінтересованості судді в результатах розглянутої справи, навіть якщо такої заінтересованості немає, бо тут головним є публічний інтерес.

Водночас, такий інститут не є інструментом перегляду судового рішення чи додаткового роз`яснення мотивів його ухвалення.

Незгода з судовим рішенням має втілюватися у його апеляційному оскарженні або, якщо рішення окремому оскарженню не підлягає, - у включенні заперечень проти таких рішень до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.

Отже, незгода учасника кримінального провадження із судовим рішенням не може бути розцінена як прояв упередженості суду, а тому не є підставою для його відводу.

До того ж процесуальні рішення судді, їх зміст та форма, не можуть бути підставою для відводу, оскільки незгода з рішеннями судді має здійснюватись у порядку, передбаченому чинним процесуальним законодавством України, яким передбачено процедуру оскарження будь-яких процесуальних рішень судді окремо або разом з кінцевим процесуальним рішенням по кримінальному провадженню з наведенням мотивів такої незгоди, а заперечення на ухвалу суду, що не підлягає оскарженню, може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду за наслідками розгляду справи.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в ухвалах від 10.05.2018 р. (справа №800/592/17) та від 01.10.2018 р. (справа №990/1673/18).

В ухвалі від 18.12.2018 р. у справі №910/2968/18 Верховний Суд визнав відвід завідомо безпідставним, а його заявлення зловживанням процесуальними правами, оскільки вказаний відвід по суті «є висловленням незгоди з процесуальним рішенням Верховного Суду після того, як суд мотивував таке рішення».

Згідно із правозастосовними орієнтирами викладеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 р., процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Крім того, суд звертає увагу, що чинним КПК України чітко передбачено постановлення суддею ухвал без виходу до нарадчої кімнати в усній формі.

Водночас, якщо повторно заявлений відвід має ознаки зловживання правом на відвід з метою затягування кримінального провадження, суд, який здійснює провадження, має право залишити таку заяву без розгляду (ч. 4 ст. 81 КПК).

Оскільки у даному кримінальному провадженні підсудний вже заявляв відвід судді , який був вирішений судом відповідно до КПК і у задоволенні відмовлено, то повторно заявлений 26.08.2025 р. відвід фактично з тих же самих підстав розцінюється судом, як зловживання правом на відвід, а тому таке звернення слід залишити без розгляду.

Суд наголошує, що положення ч. 4 ст. 81 КПК не пов`язують наявність зловживання правом на відвід із особою заявника відводу. Зловживання наявне, якщо відвід заявлений з метою затягування кримінального провадження будь-ким з учасників повторно у межах одного кримінального провадження.

Щодо наявності підстав для висновку про зловживання стороною захисту правом на відвід, то КПК не містить окремого положення, яке б визначало зловживання процесуальними правами. Водночас, як неодноразово наголошував у своїх рішеннях Верховний Суд, заборона зловживання процесуальними правами є загальноправовим принципом і поширюється на всі види судочинства (ухвала від 07.02.2022 р. у справі № 266/108/22, від 07.11.2022 р. у справі № 757/9655/22-к, та ін.).

Заборона зловживання правами закріплена у ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У розвиток цієї загальної заборони у ст. 35 Конвенції наводяться критерії прийнятності, серед яких зловживання правом на подання заяви до ЄСПЛ є самостійною підставою для визнання неприйнятною індивідуальної заяви. Як наслідок позбавлення суб`єктивного права на звернення до ЄСПЛ, що певним чином є заходом відповідальності заявника. У свою чергу, критерії зловживання правом визначаються не в Конвенції, а в рішеннях ЄСПЛ. Встановлення наявності зловживання правом ЄСПЛ в кожному конкретному випадку вирішує виходячи із прецедентів, які загалом сформували систему випадків зловживання правом.

Як свідчить відповідна судова практика, серед найпоширеніших видів зловживань учасниками кримінального провадження своїми процесуальними правами є дії, що полягають у повторному поданні заяви про відвід за відсутності інших підстав або нових обставин чи доказів щодо упередженості судді (рішення Верховного Суду від 06.12.2021 р. у справі № 756/4855/17; від 14.12.2022 р. у справі № 127/9564/17; від 24.11.2020 р. у справі № 127/2318/18; від 06.11.2019 р. у справі № 300/474/17).

Підсумовуючи викладене суд констатує, що заявлені обвинуваченим підстави для відводу є тотожними та зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями судді, ухваленими під час судового розгляду у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 4 ст. 81 КПК, а також те, що судовий розгляд здійснюється суддею одноособово, саме суд, який здійснює провадження, має право залишити таку заяву без розгляду.

Керуючись: ст. ст. 7, 75, 76, 80-82, 369-372, 376 КПК України,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 27 серпня 2025 року о 08 годині 15 хвилин.

СуддяОСОБА_1