Справа № 367/2101/25
Провадження по справі № 1-кп/367/720/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2025 м. Ірпінь Київської області

Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_2

за участю сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

з боку захисту захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного держаного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 року за №0001293 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Семиполки Броварського району Київської області, громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И В :

24 листопада 2024 року приблизно о 08 годині 00 хвилин (точний час не встановлено),ОСОБА_6 перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , реалізуючи свій умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого ОСОБА_7 в момент заподіяння, та бажаючи їх настання, на ґрунті ревнощів, з метою нанесення тілесних ушкоджень підійшов до ОСОБА_7 , який в цей час лежав на ліжку, та наніс кулаками обох рук 15 ударів в область голови ОСОБА_7 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: синця в лобній області по центру та справа з переходом на перенісся; синця на спинці носа; синця на повіках правого ока з переходом на праву виличну область; синця біля правого крила носа; синця на волосистій частині правої скроневої області; синця в лобній області зліва, з частковим розповсюдженням на ліву скроневу область та рідкою гематомою, об`ємом 1 мл; синця на повіках лівого ока з переходом на ліву виличну область; відповідно до ушкоджень крововиливів у м`які тканини голови; уламкового перелому носа; субдурального нашарування згортів крові в області склепіння черепа справа, а також в області усіх правих черепних ямок, об`ємом 10 см куб (правобічна субдуральна гематома); дифузного, асиметричного, більше зліва, субарахноїдального крововиливу в області обох півкуль головного мозку та мозочка; крововиливів на поверхні та в товщі сірої речовини головного мозку (забої), на фоні деструкції тканини головного мозку, на полюсі з переходом на базальну поверхню лівої лобної долі, на базальній поверхні правої лобної долі, на базальній поверхні правої скроневої долі, на міжпівкульній поверхні лівої тім`яної долі; рідкої крові в шлуночках головного мозку; вторинних крововиливів та детритоподібного розм`якшення тканини головного мозку в області мозочка, стовбуру, мосту головного мозку, довгастого мозку та підкіркових структур, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень у вигляді внутрішньочерепної травми з переломом кісток носу, крововиливами під мозкові оболонки, в речовину та шлуночки головного мозку, з розвитком набряку-набухання тканини головного мозку ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19 год 13 хв у приміщенні КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_7 помер. Заподіяні ОСОБА_7 тілесні ушкодження складають єдиний комплекс внутрішньочерепної травми, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, просив пробачення у потерпілої, та показав, що дійсно 24 листопада 2024 року близько 08 години ранку прийшовши з роботи за місцем проживання до цивільної дружини, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , побачив, що остання лежить в ліжку з ОСОБА_8 . У зв`язку з чим, на ґрунті ревнощів з метою заподіяння тілесних ушкоджень він почав наносити умисно удари кулаками обох рук останньому по обличчю, а потім вийшов з кімнати. Наніс приблизно 10-15 ударів.

Таким чином, показання ОСОБА_6 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та, беручи до уваги, що захисник, прокурор та потерпіла також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися.

Прокурор у судовому засіданні просив суд призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

Потерпіла у судовому засіданні просила призначити обвинуваченому жорстке покарання.

Захисник у судовому засіданні просив суд призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.ст. 69,75 КК України, оскільки останній щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Надавши юридичну оцінку діям обвинуваченого, суд вважає, що його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю, вона ніким не оспорюється.

На підставі викладеного, суд вважає доведеною вину ОСОБА_9 у заподіянні 24 листопада 2024 року приблизно о 08 годині 00 хвилин (точний час не встановлено), в квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_7 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

За правилами ч. 1 ст. 65 КК України при обранні виду та міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Оцінюючи особу обвинуваченого, суд зважує на роз`яснення, що містяться в абзаці 3 пункту 3 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який не одружений, на утриманні дітей та осіб похилого віку не має, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується формально посередньо, у 2023 році притягувався до адміністративної відповідальності, офіційно не працевлаштований, при цьому згідно наданої ФОП ОСОБА_10 характеристики ОСОБА_6 працює охоронцем з 11.06.2022 року та характеризується позитивно, за даними наявної документації на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність..

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважає на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до якого, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують покарання.

Згідно зі ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд визнає «щире каяття», «активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення», з огляду на таке.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений, висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, добровільно сприяв органу досудового розслідування в установленні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що свідчить про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, «щире каяття».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа № 397/92/15-к, від 02.11.2021 справа № 643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Водночас, під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення необхідно вважати надання добровільної допомоги органам досудового розслідування будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, надання допомоги в їх затриманні, добровільна видача знарядь та засобів вчинення злочину, майна здобутого злочинним шляхом або ж допомога у розшуку цього майна.

Так, після викриття за вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_6 одразу визнав всі обставини, щиро розкаявся, під час досудового розслідування він жодного разу не порушив процесуальні обов`язки та за першою вимогою з`являвся до слідчого та прокурора, під час допиту давав детальні показання про обставини та деталі вчиненого кримінального правопорушення.

Вищевказані обставини, на переконання суду, свідчать про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, «активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення», оскільки повідомлені обвинуваченим факти сприяння органу досудового розслідування розкриттю злочину не спростовані прокурором у судовому засіданні.

Такий висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа № 397/92/15-к, від 07.04.2021 справа № 263/15605/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 , передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Санкцією ч. 2 ст. 121 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

На підставі вищевикладеного, враховуючи вимоги ст. 65КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідків у виді настання смерті потерпілого, а також приймаючи до уваги велику ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, враховуючи що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не одружений, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, не є особою з інвалідністю, на утриманні осіб похилого віку чи дітей не має, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується формально посередньо, з урахуванням думки потерпілої, яка наполягала на призначенні жорсткого покарання обвинуваченому, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

Призначаючи покарання у виді позбавлення волі, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 3 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом.

Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у статті 3 Основного Закону закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосовування кримінального закону; особа, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, що є найвищою цінністю, повинна нести справедливе покарання.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, визначене даним вироком покарання, відповідає принципам справедливості, оскільки людина, її життя, здоров`я, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини і ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

На переконання суду, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , з урахуванням конкретних обставин вчинення ним кримінального правопорушення (злочину), а також його наслідків у вигляді смерті потерпілого, свідчать про високу суспільну небезпеку обвинуваченого, а відтак і неможливість його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Саме такий захід примусу, на думку суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_6 , нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобіганню вчинення нових злочинів, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України, мети покарання.

Підстав для застосування ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Цивільний позов у встановленому законом порядку потерпілою ОСОБА_4 не пред`явлений, що не позбавляє права останньої, відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, звернутися до суду з відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого суд не застосовує. Запобіжний захід у виді домашнього арешту, продовжений обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалою Ірпінського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року на момент ухвалення вироку втратив свою силу.

У порядку ст. 100 КПК України підлягає вирішенню питання речових доказів.

Процесуальні витрати на проведення експертиз в даному провадженні суд відшкодовує за рахунок обвинуваченого.

З огляду на викладене, на підставі ст. ст. 12, 50, 65, 66, 67, 68, ч. 2 ст. 121 КК України, керуючись ст.ст. 349, 369-371, 373, 374, 376, 394 ч. 2 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто з дня фактичного взяття його під варту.

Речові докази у кримінальному провадженні: змиви РБК, зрізи нігтьових пластин з правої та лівої рук, кров померлого ОСОБА_7 , які відповідно до квитанції передані до камери схову ВП № 2 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області, - знищити.

Стягнути зі ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у загальній сумі 11657 (одинадцять тисяч шістсот п`ятдесят сім) грн 00 коп. за проведення наступних судових експертиз:

- судово-медичної експертизи № 41-507-2024 від 26 грудня 2024 року, вартість якої становить 2780 грн 00 коп.;

- судово-медичної експертизи № 41-505- 2024 від 25 грудня 2024 року, вартість якої становить 634 грн 00 коп.;

- судово-медичної експертизи № 41-507-2024 від 26 грудня 2024 року, вартість якої становить 8261 грн 00 коп.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1