Справа № 750/1737/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/104/25
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№0005419 від 01.10.2020 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта 4 класи, не працює, раніше неодноразово судимий, останній раз: 05.09.2022 Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.1 ст.162, ч.2 ст.121, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна,

засуджений за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.09.2022, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна.

На підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України, в строк відбування покарання ОСОБА_8 зараховано строк частково відбутого покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 вересня 2022 року.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати згідно вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.09.2022 - з 24 січня 2021 року.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1307,52 грн. процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 30 вересня 2020 року, близько 22 год. 20 хв., ОСОБА_8 , знаходячись біля магазину «Аніка», що розташований по вул. Глібова, 31, у м. Чернігів, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом ривку з руки ОСОБА_10 , відкрито викрав мобільний телефон марки «Huawei» модель Y7 Dual sim, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 3347,00 грн.

12 грудня 2020 року, близько 08 год. 30 хв., ОСОБА_8 , знаходячись біля магазину «Седам-Маркет», що за адресою: вул. Космонавтів, 26, у м. Чернігів, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом ривку з руки ОСОБА_11 , відкрито викрав мобільний телефон марки «Huawei» модель Y7 prime 2018, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 1689 грн. 66 коп.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок та закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, оскільки його вина не доведена ні прокурором, ні показаннями потерпілих та свідків.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 . В обґрунтування скарги посилається на те, що порушуючи вимоги ст.ст.91, 94, 370 КПК України, місцевий суд не взяв до уваги та не проаналізував у сукупності з іншими доказами, які могли істотно вплинути на його висновки, показання обвинуваченого, який винним себе визнав частково за епізодом з потерпілим ОСОБА_11 за ч.2 ст.190 КК України, в якого взяв мобільний телефон, і той у нього залишився, а за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_10 винним себе не визнав, оскільки у потерпілого нічого не забирав, вважає, що ОСОБА_10 його обмовив через неприязні стосунки; показання потерпілого ОСОБА_11 , який підтвердив, що телефон передав добровільно та чекав, що обвинувачений його поверне, що спростовує кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України. Вказує, що за встановлених судом обставин обман був способом неправомірного вилучення майна у ОСОБА_11 , яке останній добровільно передав обвинуваченому, тому вчинене останнім суспільно-небезпечне діяння не утворює грабежу, а суперечності у показаннях потерпілого щодо обставин передачі ОСОБА_8 телефону та намагання його повернути в судовому засіданні усунуто не було. Також, ураховуючи дату звернення ОСОБА_11 до правоохоронних органів лише через шість днів після передачі телефону обвинуваченому, то протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення підтверджує правдивість показань ОСОБА_8 щодо шахрайських дій щодо потерпілого, оскільки з огляду на зворотне, останній у день подій звернувся б до поліції за захистом порушеного права. Як слідує зі змісту протоколів про проведення слідчих експериментів від 21.10.2020 за участі свідка ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_10 , останній надав неправдиві свідчення, оскільки «одночасно вживати алкогольні напої, тримаючи їх в руці, другою рукою заїдати та при цьому ще й тримати в одній руці телефон, є малоймовірним». А тому ОСОБА_10 обмовляє обвинуваченого, у тому числі і при проведенні за участю потерпілого впізнання за фотознімками від 07.10.2020. Апелянт зазначає, що місцевий суд безпідставно послався, як на докази винуватості ОСОБА_8 , на відповідь ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і Компанія», яким підтверджується, що ОСОБА_13 в певний період часу отримував у Товариства фінансові кредити під заставу телефону «Huawei» Y7 2019 (DUB-LX1) 3/32 Gb, проте вказана особа під час судового розгляду не допитувалась і яке він має відношення до кримінального провадження під час судового розгляду не встановлювалось. Також є безпідставним посилання місцевого суду на протоколи пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 08.10.2020, проведеними за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 з огляду на те, що вказані свідки під час судового розгляду допитані не були, про обставини проведення слідчих дій за їх участі не повідомляли. Крім того, самі протоколи слідчих експериментів за участю потерпілих та свідка ОСОБА_12 є недопустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам ст.240 КПК України у зв`язку з тим, що відеозапис проведеної процесуальної дії по суті становить допит особи і не містить відтворення дій, обстановки, обставин подій.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; думку прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинах визнав частково. Підтвердив, що незаконно заволодів мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_11 . При цьому заперечив, що діяв з прямим умислом на відкрите викрадення майна та вважав, що його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.190 КК України, так як він узяв у потерпілого телефон, щоб подзвонити, і він залишився у нього. За епізодом з потерпілим ОСОБА_10 винним себе не визнав, оскільки кримінального правопорушення не вчиняв, у потерпілого будь-яких речей не брав, а ОСОБА_10 його обмовляє.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Допитаний у місцевому суді потерпілий ОСОБА_11 показав, що він розмовляв по телефону біля магазину «Седам», а обвинувачений стояв біля магазину та розмовляв з охоронцем. ОСОБА_8 спочатку попросив зателефонувати, а потім почав вихвачувати телефон у нього з рук, після чого ОСОБА_11 сам дав йому мобільний, сподівався, що обвинувачений, подзвонивши, поверне його. Він просив повернути телефон, але ОСОБА_8 не реагував, відповів: «почекай, поверну», але не повернув і, розмовляючи по телефону, почав відходити, на що він просив повернути телефон, але обвинувачений сказав: «почекай, не заважай, я розмовляю», і пішов у двори. Потерпілий послідував за ним, просив ОСОБА_8 повернути телефон, але той так і не повернув телефон. ОСОБА_11 неодноразово телефонував на свій номер мобільного, сподівався, що ОСОБА_8 поверне телефон, але цього не сталося, тому він звернувся до поліції.

Наведені свідчення потерпілого суд обґрунтовано поклав в основу вироку, дав їм належну оцінку та правильно визнав їх достовірними, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, узгоджуються з іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні. За зазначених обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про наявність суперечностей у показаннях ОСОБА_11 .

Показання потерпілого щодо вчинення відносно нього ОСОБА_15 відкритого викрадення майна повністю підтверджуються фактичними даними, що вказані у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке що готується) від 06.01.2021, відповідно до якого ОСОБА_11 просить вжити заходів до невідомої йому особи, яка 12.12.2020 року близько 08:30 год., перебуваючи біля магазину «Седам», за адресою: м. Чернігів, вул. Космонавтів, 26, відкрито заволоділа його мобільним телефоном ІМЕІ: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , SIM НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , Huawei Y7, чорного кольору, у силіконовому чохлі чорного кольору, придбаним за 7000 грн. у 2018 році.

Даним доказом підтверджується подія вчинення кримінального правопорушення, час, спосіб його вчинення, тому посилання захисника на певний проміжок часу, який пройшов з часу скоєння кримінального правопорушення і до моменту звернення потерпілого до правоохоронних органів із заявою про скоєння кримінального правопорушення, що свідчить про шахрайські дії ОСОБА_8 , не впливають на суть вказаного доказу та є безпідставними, оскільки кримінальний процесуальний закон не встановлює часу, протягом якого необхідно звернутися із такою заявою.

В ході проведення впізнання за фотознімками 12.01.2021 потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_16 серед пред`явлених осіб упізнали ОСОБА_8 як особу, яка 12.12.2020 близько 08:20 год., перебуваючи неподалік магазину «Седам», що по вул. Космонавтів, 26 в м. Чернігів, відкрито заволоділа мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_11 .

Показання потерпілого ОСОБА_11 також узгоджуються з відеозаписами із камер відеоспостереження, з яких вбачається, що час починається з 08:39:07 години 12.12.2020, камера охоплює територію біля ломбардного відділення, що по вул. Рокосовського, 43, м. Чернігів. В 08:39:29 в поле зору камер потрапляє чоловік, який йде спиною до камер. Останній одягнений у темну куртку, на голові капюшон, світлі джинси, коричневі туфлі. Через плече у чоловіка висить чорна сумка. Голова чоловіка прижата до лівого плеча. Після чого останній зникає з поля зору камер; час починається з 08:39:00 години 12.12.2020. Камера охоплює територію біля ломбардного відділення, що по вул. Рокосовського, 43, м. Чернігів. В 08:39:07 в поле зору камер потрапляє два чоловіки, які йдуть по тротуару в бік магазину «Сіверський». Чоловік, що ліворуч, одягнений у темну куртку, на голові капюшон, світлі джинси, коричневі туфлі. Через плече у чоловіка висить чорна сумка. Голова чоловіка прижата до лівого плеча, руки в кишенях. Чоловік, що праворуч, одягнений в штани гірчичного кольору, темну куртку. На голові чорна шапка. Чоловік у світлих джинсах, щось говорить іншому чоловікові та йде. Біля лівого вуха в останнього щось схоже на мобільний телефон. При цьому чоловік в світлих джинсах обернувся ще раз до іншого чоловіка, а потім повернув за ріг ломбарду та зник з поля зору камер. Чоловік, що одягнений у штани гірчичного кольору залишився біля ломбарду, де простояв ще деякий час, а потім зник.

Час, відображений на відеозаписі, підтверджує показання потерпілого ОСОБА_11 в тій частині, що обвинувачений ОСОБА_8 перебував разом з потерпілим ОСОБА_11 та у вказаний вище час пішов в бік вулиці Рокосовського з його мобільним телефоном, який був у обвинуваченого біля лівого вуха, а потім зник з поля зору камер, так як повернув.

Потерпілий ОСОБА_10 у місцевому суді показав, що 30.09.2020 він разом з обвинуваченим, з яким раніше був знайомий, знаходилися біля магазину «Аніка» та вживали спиртні напої. Коли потерпілому зателефонували, він узяв мобільний телефон, а ОСОБА_8 в цей час вихопив телефон з рук і побіг. ОСОБА_17 кричав обвинуваченому: «стій, поверни телефон», біг за ним.

Як убачається зі змісту вироку, підстав того, що потерпілий міг оговорити ОСОБА_8 судом 1 інстанції встановлено не було, таких мотивів не навела і сторона захисту в ході апеляційного розгляду. При цьому потерпілий був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань під час судового розгляду цього кримінального провадження.

Показання потерпілого ОСОБА_10 щодо вчинення відносно нього обвинуваченим відкритого викрадення майна повністю узгоджуються з фактичними даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 21.10.2020 за його участі, під час якого потерпілий на місці події, біля магазину «Аніка», що розташований по вул. Глібова, 31 в м. Чернігові, детально розказав та показав, як 30.09.2020 ОСОБА_8 вихопив у нього з рук мобільний телефон і побіг. ОСОБА_10 біг за ним, але не наздогнав. В ході проведення впізнання за фотознімками від 08.10.2020, потерпілий ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка 30.09.2020 вихопила у нього з рук мобільний телефон.

Під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_12 , охоронець магазину «Аніка», 21.10.2020 на місці події, біля магазину «Аніка», що розташований по вул. Глібова, 31 в м. Чернігові, детально розповів та показав, як 30.09.2020 ОСОБА_10 та обвинувачений перебували у вказаному магазині, де потерпілий діставав свій телефон. Вони вийшли на вулицю. Потім свідок побачив, що ОСОБА_8 біг, в руках був сенсорний мобільний телефон, який світився, а ОСОБА_10 біг за ним і кричав: «Віддай мій телефон», але обвинувачений втік. Під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.10.2020, ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка 30.09.2020 відкрито викрав мобільний телефон ОСОБА_10 .

З даних, що містяться у рапорті помічника-чергового Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від 01.10.2020, вбачається, що 30.09.2020 о 22:37 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 30.09.2020 о 22:36 за адресою: м. Чернігів, вул. Глібова, буд. 31 заявник ( ОСОБА_10 ) повідомив, що близько 15 хв. тому біля магазину «Аніка» невідомий відкрито заволодів його телефоном «Хуавей», , побіг в сторону Масанів, прикмети: чоловік ромської національності, невисоко зросту з перебинтованою рукою, був у толстовці з капюшоном білого кольору. Такі фактичні обставини щодо вчинення обвинуваченим відносно ОСОБА_10 відкритого викрадення майна зазначені потерпілим і в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке що готується) від 01.10.2020, відповідно до якого ОСОБА_10 просить вжити заходів до наочно знайомого чоловіка на ім`я ОСОБА_18 , який 30.09.2020 року близько 22:20 год. забрав з рук потерпілого його мобільний телефон марки «Huawei» Y7 темного кольору і побіг у невідомому напрямку, що мало місце неподалік магазинку «Аніка», за адресою: місто Чернігів, вул. Глібова, 31.

Вартість мобільних телефонів марки «Huawei Y7 prime 2018 32 GB» модель LDN-L21 та «Huawei» модель Y7 2019 Dual sim з об`ємом пам`яті 3/32 GB, які належать потерпілим, встановлені висновками судових товарознавчих експертиз №106/21-24 від 16.01.2021 та №4538/20-24 від 29.10.2020, і складають з урахуванням зносу станом на 12.12.2020 та 30.09.2020, 1689,66 грн. і 3347,00 грн. відповідно.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, з чим погоджується і колегія суддів.

Виходячи з положень ст.186 КК України, грабіж це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Поряд з наведеним, відповідно до положень ст.190 КК України, шахрайство - це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Отже, предметом шахрайства є як чуже майно, так й право на нього.

З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно.

Водночас, на відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього.

Складовою підставою кримінальної відповідальності за шахрайство є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявного права на нього. Кримінальна відповідальність за шахрайство пов`язана зі встановленням усвідомлення винним факту заволодіння чужим майном з метою його безоплатного, безповоротного обернення на свою користь (чи третіх осіб) за відсутності законних підстав, збільшення внаслідок цього власних або третьої особи майнових фондів.

Усвідомлення винуватою особою, кому саме належить чуже майно та на яких підставах, чи заволодіває він майном, використавши оману власника цього майна, чи оману іншої особи, у володінні якої воно перебуває, не є вирішальним для встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а вилучення майна відбувалося відкрито, то склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як грабіж.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 21 липня 2020 року (справа № 545/1937/18), 16 липня 2024 року (справа № 751/4067/23).

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, підтверджених доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду у місцевому суді та перевірених апеляційним судом, у даному випадку обман ОСОБА_8 потерпілого ОСОБА_19 про надання йому мобільного телефону з метою зателефонувати під приводом його повернення, фактично був лише допоміжним етапом для заволодіння цим мобільним телефоном, і використовувався обвинуваченим для досягнення іншої мети, а саме полегшення доступу до вказаного телефону, та безпосередньо не обумовлював перехід телефону до нього, а тому не може визнаватися способом вчинення шахрайства.

Крім того, ОСОБА_19 сприймав обвинуваченого, як особу, якій необхідно подзвонити та яка після цього поверне йому телефон. На таке сприйняття потерпілим події і розраховував обвинувачений ОСОБА_8 , оскільки на момент отримання телефону під надуманим приводом не бажав, щоб його дії сприймалися потерпілим як протиправні.

Що стосується зловживання довірою, то хоча потерпілий спочатку добровільно передав свій мобільний телефон, однак у подальшому ним було викрито протиправні дії ОСОБА_8 до того, як він залишив місце вчинення кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_19 намагався зупинити обвинуваченого, висловлював вимогу про повернення телефону, ішов за ним, просив віддати телефон. Проте, ОСОБА_8 продовжував здійснювати дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, і ці дії полягали саме у відкритому викраденні чужого майна, факт якого усвідомлювали як сам обвинувачений, так і потерпілий.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_19 добровільно не передавав мобільний телефон ОСОБА_8 , що є обов`язковою ознакою шахрайства. Фактично обвинувачений, вилучаючи у потерпілого його майно, з самого початку діяв проти волі останнього, а отже добровільної передачі майна не було.

Відтак, твердження захисника про те, що у діях ОСОБА_8 щодо потерпілого ОСОБА_11 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України (заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство)), колегія суддів вважає необґрунтованими.

Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про недопустимість протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 з тих підстав, що, на переконання сторони захисту, він нібито відтворює допит потерпілого та свідка.

За приписами ч.1 ст.240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення слідчого експерименту, на відміну від допиту, передбачає відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Отримані під час цієї слідчої (розшукової) дії відомості не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає відповідний протокол, який у розумінні ч.2 ст.84, п.3 ч.2 ст.99 КПК України, є документом. Показання і протокол слідчого експерименту, за висновком об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду в постанові від 14.09.2020 (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст.94 КПК України.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від учасника кримінального провадження. До системи таких гарантій належить, зокрема, і здійснення безперервного відеозапису слідчої (розшукової) дії як невід`ємної складової здійснення судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту, участь понятих, представників, спеціалістів тощо. Такі гарантії забезпечено під час проведення слідчого експерименту і доводи сторони захисту не спростовують їх дієвість щодо перевірки порядку проведення слідчої дії на предмет дотримання вимог КПК України.

Протоколи та відеозаписи слідчих експериментів свідчать, що слідчі дії проведені за участю потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , спеціаліста, понятих. Потерпілий та свідок, у присутності інших учасників, на місці події, самостійно розповідали та показували, як ОСОБА_8 відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 . З огляду на це, безпідставними є твердження захисника про фактично проведений допит потерпілого та свідка. Матеріали кримінального провадження переконливо свідчать, що потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_12 своїми діями відтворювали обставини грабежу.

Також є необґрунтованими твердження сторони захисту про те, що протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 є недопустимими доказами у зв`язку з неможливістю перевірити їх достовірність та дійсність з огляду на те, що свідки під час судового розгляду допитані не були, оскільки протоколи слідчих дій є самостійними доказами винуватості ОСОБА_8 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

Доводи захисника про те, що відповідь ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і Компанія», на які посилається суд у вироку, не доводить факт вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_8 та не можуть бути доказом його причетності, є непереконливими, оскільки даний доказ є складовою усіх допустимих доказів та свідчать про вчинення кримінального правопорушення, при цьому вина обвинуваченого підтверджується іншими доказами в своїй сукупності.

За повідомленням Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.11.2024, в архіві відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зберігається актовий запис № 755 про народження ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений 09.03.1990 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові; за інформацією відділів державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівської області актового запису про державну реєстрацію народження відносно ОСОБА_21 не виявлено, тому твердження обвинуваченого, що він не є особою щодо якої ухвалено вирок - ОСОБА_8 , є неспроможними.

Посилання сторони захисту на недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, не заслуговує на увагу, оскільки в повному обсязі спростовуються матеріалами кримінального провадження, і на переконання колегії суддів, є лише способом уникнення останнім кримінальної відповідальності.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Під час досудового розслідування, судового та апеляційного розгляду були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні слідчі дії, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які він засуджений, зроблені з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень; ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини проти власності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його вік, сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; наявність обставини, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів; відсутність вимог потерпілих стосовно призначення суворого покарання та матеріальних претензій; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання саме у виді позбавлення волі, в межах санкції частини статті КК України, за якою він притягується до кримінальної відповідальності, з урахуванням приписів ч.4 ст.70 КК України при визначенні остаточного покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом під час розгляду кримінального провадження вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4