ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1906/25 Справа № 204/7083/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого

в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні подання т.в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2025 року відмовлено в задоволенні подання т.в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції вказав, що сам факт, що засуджений за час відбування покарання з 13 серпня 2020 року по теперішній час має два заохочення за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці від 24 серпня 2024 року та 28 листопада 2024 року, не може свідчити, що він став на шлях виправлення, оскільки дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого відповідно до ст. 9 КВК України. Суд першої інстанції врахував, що за період відбування покарання засуджений мав п`ять стягнень у виді попередження за перешкоджання нагляду з боку адміністрації, попередження за встановлення між камерного зв`язку, попередження за встановлення між камерного зв`язку, догану, ДІЗО 3 доби за вилучення забороненого предмету (погашено із впливом часу). Суд першої інстанції вказав, що не зважаючи на наявність задовільної характеристики, термін покарання, який відбув ОСОБА_7 за вчинення злочину, є недостатнім для висновку про виправлення засудженого та можливість застосування відносно нього ст. 81 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити подання т.в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що його оцінка ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та ступінь ймовірності небезпеки для суспільства визначена як низька. Вказав, що за період з 2021 року по 01 жовтня 2024 року він не відбував покарання, а тримався під вартою, з 01 жовтня 2024 року був зарахований до складу господарчої обслуги установи як засуджена особа, та саме з цього часу з ним проводилась робота щодо виправлення та ресоціалізації, також він приймав участь в програмах диференційованого впливу та за вказаний період не має жодного стягнення. Зазначив, що на момент винесення ухвали 01 квітня 2025 року йому винесено подяку за сумлінне ставлення до праці.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув подання т.в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2024 року за ч.2 ст. 289 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Васильківського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року, остаточно призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. Вирок набрав законної сили 17 вересня 2024 року.

Початок строку відбування засудженим покарання 13 серпня 2020 року.

Кінець строку відбування засудженим покарання 17 квітня 2027 року.

Станом на 26 лютого 2025 року ОСОБА_7 відбув 2/3 строку призначеного покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 не вчиняв порушень протягом останніх півроку, проте останній має п`ять стягнень, а саме 01 червня 2021 року попередження (перешкоджання нагляду з боку адміністрації), 04 листопада 2022 року попередження (встановлення між камерного зв`язку), 19 квітня 2023 року попередження (встановлення між камерного зв`язку), 19 квітня 2023 року догана (вилучення грошей), 31 липня 2024 року ДІЗО 3 доби (вилучення забороненого предмету погашено із впливом часу), та має два заохочення. Стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи виконано частково. Засуджений дотримується норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку дня установи виконання покарань, дотримується розпорядку дня установи виконання покарань, підтримує позитивні взаємовідносини з іншими засудженими, виконує законні вимоги адміністрації.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на вказані обставини не можна поведінку засудженого за весь період відбування покарання визнати сумлінною та останній на даний час не довів свого виправлення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні подання т.в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» щодо звільнення умовно-достроково засудженого ОСОБА_7 , оскільки наявність заохочень ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Той факт, що у засудженого на даний час відсутні порушення режиму утримання під час перебування в колонії, має місце, проте згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України неухильне додерження правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення засуджений не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Доводи засудженого про упереджене ставлення до нього суду є безпідставними, як і його твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності подання т.в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» щодо звільнення умовно-достроково засудженого ОСОБА_7 , а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні подання т.в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого ОСОБА_7 , залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4