Провадження №1-кп/127/924/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2021 за № 0001058, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Воркута Російської Федерації, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Вінниці, громадянки України, з середньою освітою, працюючої продавцем-касиром ТОВ «Тестиль», заміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше несудимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

26.07.2021 близько 00:30 год. ОСОБА_9 , переписуючись у соціальній Інтернет-мережі «Viber» з раніше знайомою ОСОБА_10 , запропонував останній вступити з ним в статевий зв`язок. У цей час співмешканець ОСОБА_10 - ОСОБА_7 прочитав вказану переписку, в результаті чого його обурила зухвала поведінка ОСОБА_9 стосовно його співмешканки ОСОБА_10 . Після чого, ОСОБА_10 на вимогу ОСОБА_7 назначила зустріч ОСОБА_9 з метою з`ясування стосунків з останнім, про що ОСОБА_9 не підозрював.

Надалі ОСОБА_7 , переслідуючи жагу помсти за зухвалу поведінку ОСОБА_9 щодо його співмешканки ОСОБА_10 , керуючись корисливим мотивом та з метою протиправного заволодіння майном ОСОБА_9 , у невстановлений час та спосіб вступив у попередню змову з ОСОБА_10 , розробивши злочинний план та узгодивши між собою послідовність та алгоритм спільних дій.

Далі, 26.07.2021 близько 01:30 год., перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту, що навпроти будинку № 15 по вул. Черняховського в місті Вінниці, реалізуючи попередню змову і спільний злочинний умисел на відкрите заволодіння майном ОСОБА_9 , опираючись на дії один одного, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи згідно розподілених ролей, ОСОБА_10 покликала до себе ОСОБА_9 , відволікаючи його увагу на себе, а ОСОБА_7 , діючи спільно, умисно, відкрито, з корисливими мотивои та метою, спрямованими на незаконне збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання негативних наслідків, розуміючи свою перевагу у фізичній силі, наніс ОСОБА_9 удар металевим анкерним болтом по голові, на якій був одягнутий шолом, внаслідок чого останній впав на землю. Після чого, ОСОБА_11 продовжив наносити йому удари кулаками рук, ногами та металевим анкерним болтом по різним частинам тіла, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді: синців - в потиличній ділянці справа, в скроневій ділянці зліва, в лобній ділянці справа, в виличній ділянці справа, в скроневій ділянці справа, в поперековій ділянці зліва, на передній поверхні правого колінного суглобу; синець та садно на лобі справа, синець та садно на бічній поверхні шиї справа, синець та садно на бічній поверхні шиї зліва; садна - на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого передпліччя на задній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівої гомілки, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Після цього, подолавши опір ОСОБА_9 , ОСОБА_10 наказала ОСОБА_7 тримати потерпілого за руки, а сама почала обшукувати одяг ОСОБА_9 . Під час вказаних незаконних дій ОСОБА_9 намагався вирватись, що обурило ОСОБА_10 , й остання нанесла декілька ударів ногою в обличчя ОСОБА_9 , в результаті чого він припинив чинити опір. Після вказаних дій ОСОБА_10 із внутрішньої кишені його куртки дістала шкіряний гаманець (вартістю 17,40 грн.), в якому були грошові кошти в сумі 400 грн., банківська картка «ПриватБанку», та документи, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , посвідчення водія серії НОМЕР_3 , виданого на ім?я ОСОБА_9 , яким у подальшому відкрито заволоділа.

Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_10 залишили місце події разом із викраденим майном, яким розпорядились на власний розсуд, чим заподіяли ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 417,40 грн.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті.

Обвинувачена ОСОБА_8 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що обвинувачені жорстоко з ним повелися. Зокрема, пояснив суду, що напередодні події він переписувався з ОСОБА_12 та домовився з останньою про зустріч. Він під`їхав на місце зустрічі на мотоциклі, навпроти нього йшла ОСОБА_13 цей час ззаду підійшов ОСОБА_14 та наніс йому удар анкерним болтом у ділянку шиї, від чого він втратив рівновагу та впав. Після падіння ОСОБА_14 продовжив наносити йому удари, побиття тривало близько 20 хвилин. Декілька ударів йому нанесла ОСОБА_15 . Коли він лежав на землі, ОСОБА_14 тримав його, тому він не міг чинити опір, а ОСОБА_16 дістала з його кишені гаманець та забрала з собою.

Щодо міри покарання поклався на розсуд суду.

Допит обвинувачених відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачені надали суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їм діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Окрім того, суд відповідно до частини третьої статті 26 КПК на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань, суд дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол огляду місця події від 27.07.2021, відповідно до якого в період часу з 21:30 год. по 21:47 год. проведений огляд відкритої ділянки місцевості, яка розташована за адресою: вул. Черняховського в м. Вінниці, на пішохідній зоні неподалік будинку № 2а, зафіксована обстановка та розташування зупинки громадського транспорту;

-протокол огляду місця події від 29.07.2021, згідно з яким в період часу з 21:10 год. по 21:45 год. у приміщенні службового кабінету № 308 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 добровільно видав працівникам поліції мотоциклетний шлем біло-синьо-чорного кольору із пошкодженнями;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.07.2021, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав особу, зображену на фото № 3, як таку, яку бачив раніше, а саме 26.07.2021. Згідно з довідкою до протоколу на фото № 3 зображена ОСОБА_10 ;

-висновок експерта № 702 від 28.07.2021, згідно з яким на підставі даних судово-медичного обстеження ОСОБА_9 в останнього виявлені такі тілесні ушкодження: синці - в потиличній ділянці справа, в скроневій ділянці зліва, в лобній ділянці справа, у виличній ділянці справа, в скроневій ділянці справа, в поперековій ділянці зліва, на передній поверхні правого колінного суглобу; синець та садно на лобі справа, синець та садно на бічній поверхні шиї справа, синець та садно на бічній поверхні шиї зліва; садна - на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого передпліччя на задній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівої гомілки. Вказані тілесні ушкодження не є небезпечними для життя в момент заподіяння, за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від травматичної дії (ударів, тертя) тупого предмета (предметів), давністю утворення, можливо, в термін, вказаний у постанові, а саме 26.07.2021;

-заяву ОСОБА_10 , відповідно до якої остання добровільно видала працівникам поліції гаманець, картку «Приватбанк», два техпаспорта на мотоцикл та автомобіль, водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 ;

-протокол огляду місця події від 28.07.2021, згідно з яким в період часу з 05:47 год. по 06:05 год. у приміщенні Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області оглянутий гаманець, який добровільно видала ОСОБА_10 . У гаманці виявлено карту «Приватбанк» № НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 № НОМЕР_5 ;

-висновок експерта № 5543/21-21 від 03.09.2021, відповідно до якого ринкова вартість гаманця чорного кольору марки «Waterlily», станом на вчинення кримінального правопорушення, а саме на 26.07.2021, становила 17,40 грн.;

-висновок експерта № 866 від 13.09.2021, згідно з яким на підставі даних вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено, що у ОСОБА_9 виявлені такі тілесні ушкодження: синці - в потиличній ділянці справа, в скроневій ділянці зліва, в лобній ділянці справа, у виличній ділянці справа, в скроневій ділянці справа, в поперековій ділянці зліва, на передній поверхні правого колінного суглобу; синець та садно на лобі справа, синець та садно на бічній поверхні шиї справа, синець та садно на бічній поверхні шиї зліва; садна - на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого передпліччя на задній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівої гомілки. Вказані тілесні ушкодження не є небезпечними для життя в момент заподіяння, за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від травматичної дії (ударів, тертя) тупого предмета (предметів), давністю утворення, можливо, в термін, вказаний у постанові, а саме 26.07.2021;

-протокол проведення слідчого експерименту від 16.09.2021, згідно з яким потерпілий ОСОБА_9 на місці події розповів та відтворив перебіг його побиття, продемонстрував механізм нанесення тілесних ушкоджень;

-протокол огляду документу від 17.09.2021, відповідно до якого в період часу з 08:30 год. до 10:00 год. старший слідчий СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_17 здійснив огляд DVD-R диску із звукозаписами та відеозаписами. Зафіксовано момент побиття ОСОБА_9 .

Аналізуючи показання обвинувачених, потерпілого, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт відкритого викрадення обвинуваченими майна потерпілого. Зокрема, обвинувачені в судовому засіданні надали чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їм діяння, повідомивши про спосіб заволодіння майном потерпілого та спосіб розпорядження викраденим майном. При цьому показання обвинувачений повністю узгоджуються з показаннями потерпілого, а також наданими суду доказами, зміст яких суд вже виклав вище.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинувачених суд враховує роз`яснення, надані в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі Постанова № 10 від 06.11.2009), відповідно до яких грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Отже, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14 річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Отже, судом має бути здійснена перевірка наявності в діях обвинувачених усіх елементів складу інкримінованого їм кримінального правопорушення з дотриманням вимог чинного кримінально-процесуального законодавства.

У пункті 5 Постанови № 10 від 06.11.2009 зазначено, що під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.

У постанові від 31.07.2018 (справа № 405/3734/16-к) Верховний Суд (далі ВС) зазначив, що при розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб.

У постанові від 18.12.2018 (справа № 194/1006/17) ВС також зазначив, що при розмежуванні грабежу та розбою визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я, а при грабежі така небезпека відсутня.

Суд вже вище зазначив, що обвинувачені в судовому засіданні надали чіткі та послідовні показання, повідомивши про спосіб заволодіння майном потерпілого та спричинення останньому тілесних ушкоджень (нанесення ударів). Показання обвинувачених в цій частині повністю узгоджуються з наданими суду доказами, зокрема висновками експертів № 702 від 28.07.2021 та № 866 від 13.09.2021, відповідно до яких у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження: синці - в потиличній ділянці справа, в скроневій ділянці зліва, в лобній ділянці справа, у виличній ділянці справа, в скроневій ділянці справа, в поперековій ділянці зліва, на передній поверхні правого колінного суглобу; синець та садно на лобі справа, синець та садно на бічній поверхні шиї справа, синець та садно на бічній поверхні шиї зліва; садна - на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого передпліччя на задній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівої гомілки. Вказані тілесні ушкодження не є небезпечними для життя в момент заподіяння, за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від травматичної дії (ударів, тертя) тупого предмета (предметів), давністю утворення, можливо, в термін, вказаний у постанові, а саме 26.07.2021.

Крім того, потерпілий ОСОБА_9 під час його допиту у судовому засіданні повідомив суду механізм та спосіб нанесення йому тілесних ушкоджень, при цьому потерпілий розмежував дії обвинувачених, зазначивши дії кожного з них.

Отже, аналізуючи показання обвинувачених, потерпілого, надані суду матеріали кримінального провадження, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт спричинення обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілому, тобто застосування до нього насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я у момент його застосування.

Вирішуючи питання про наявність в діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, суд враховує таке.

Визначення поняття співучасті дане у статті 26 Кримінального кодексу України (далі КК). Згідно із зазначеним нормативним визначенням співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення. При цьому статтею 27 КК надане визначення видів співучасників, якими є: виконавець, організатор, підбурювач та пособник. Слід зазначити, що у пункті 24 Постанови № 10 від 06.11.2009 роз`яснено, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Крім того, ВС у постанові від 14.11.2019 (справа № 710/439/17) зазначив, що вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає з частини другої статті 28 КК, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 14.05.2020 (справа 405/2648/18) ВС роз`яснив, що для висновку про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину досить встановлення узгодженості їхніх дій. Зокрема, як зазначив ВС у згаданій постанові, про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину вказує узгодження співучасниками предмета злочину, місця, часу, способу вчинення та змісту функцій, які будуть здійснювати співучасники. Попередня змова може мати місце не лише в усній або письмовій формах, а й за допомогою конклюдентних дій, зокрема, безпосередньо через поведінку співучасників, яка свідчить про їх намір вчинити злочин.

У постанові від 10.12.2020 (справа 464/710/18) ВС зауважив, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 , будучи обуреним діями потерпілого щодо переписки з його співмешканкою, домовився з останньою про призначення нею зустрічі із потерпілим. При цьому, обвинувачені домовились між собою, що разом підуть до потерпілого. У подальшому при зустрічі, обвинувачені діяли спільно, а саме ОСОБА_18 ( ОСОБА_10 ) відволікла увагу потерпілого, після чого ОСОБА_7 наніс перший удар ОСОБА_9 , від якого останній впав на землю, а обвинувачені змогли продовжити свою протиправну поведінку щодо нього. Заволодіння майном потерпілого, як встановив суд, також відбулось за узгоджених дій обох обвинувачених. Обвинувачені в судовому засіданні зазначених обставин не оспорювали, надаючи чіткі та послідовні показання щодо обставин і способу досягнення зазначеної згоди, надані обвинуваченими показання узгоджуються між собою. Тому суд вважає, що обвинувачені діяли узгоджено з метою реалізації спільного злочинного умислу на протиправне заволодіння майном потерпілого.

З огляду на викладене, оцінюючи кожний доказ, наданий сторонами кримінального провадження, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні був підтверджений факт вчинення обвинуваченими насильницького грабежу за попередньою змовою групою осіб.

З пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення випливає, що дії останньої також кваліфіковані за ознаками повторності.

Вирішуючи питання про наявність в діянні обвинуваченої ОСОБА_8 ознак повторності, суд бере до уваги таке.

У примітці 1 до статті 185 КК зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 88 КК випливає, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що обвинувачена ОСОБА_8 26.11.2019 була засуджена вироком Вінницького міського суду Вінницької області за частиною другою статті 185 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Разом з тим, згідно з наданою стороною захисту копії ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2024 ОСОБА_8 звільнена від призначеного покарання на підставі частини другої статті 74 КК у зв`язку усуненням караності діяння.

Згідно з приписами частини третьої статті 88 КК особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.

Отже, в силу статті 88 КК ОСОБА_8 є особою, яка не має судимості, оскільки була звільнена від покарання у зв`язку усуненням караності діяння, за яке вона була засуджена. А тому, правові підстави для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ознаками повторності, відсутні.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 КК, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), кваліфікуючими ознаками якого є вчинення кримінального правопорушення, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили умисний тяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнали, надали суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаялись. Крім того, суд враховує, що обвинувачені є особами раніше несудимими, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувають, за місцем проживання скарг на останніх не надходило.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинувачених, є щире каяття.

Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 у повному обсязі відшкодував завдану потерпілому шкоду, що підтверджується заявою останнього, яка надійшла на адресу суду. А тому, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , є також добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинувачених, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинувачених, обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, думки потерпілого щодо виду та міри покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Суд враховує, що санкція частини другої статті 186 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до чотирьох до шести років.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. У ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченим менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченим максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. При цьому, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за можливе призначити обвинуваченим відносно тривалий строк кримінального покарання, визначений санкцією кримінального закону.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим положень частини першої статті 75 КК, тобто для їх звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд бере до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме те, що обвинувачені вчинили тяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнали, при цьому у вчиненому розкаялись, мають на утриманні малолітню дитину. Об`єктивних даних, які б свідчили, що виправлення обвинувачених без ізоляції від суспільства не можливе, суду надані не були, натомість суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує обставини, встановлені під час судового розгляду, які наведені вище, та вважає за можливе встановити обвинуваченому відносно тривалий іспитовий строк.

Суд також враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинувачених додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

При цьому суд вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 79 КК визначено, що у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.

Зі змісту частини другої статті 79 КК випливає, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до статті 76 цього Кодексу.

У постанові від 16.11.2023 (справа №686/30843/21) ВС зауважив, що звільнення на підставі частини першої статті 79 КК є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і допустимість його застосування лише до вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, визнається обов`язковою умовою такого звільнення.

Водночас, застосування цього виду звільнення від відбування покарання, як зазначив ВС, є правом, а не обов`язком суду.

Також ВС зауважив, що при вирішенні питання щодо можливості звільнення вагітної жінки від відбування призначеного покарання з випробуванням суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, та обставини справи. Аналогічний висновок зробив ВС у постановах від 24.10.2018 (справа № 640/8138/16-к) та від 12.12.2019 (справа № 155/459/18).

У постанові від 18.05.2021 (справа № 191/4297/18) ВС зауважив, що відповідно до усталеної судової практики, особа не може бути звільнена від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК, якщо вона вчинила злочин під час випробувального терміну, призначеного за попереднім вироком.

Водночас спеціальним видом звільнення від відбування покарання є звільнення на підставі статті 79 КК вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років. Закріплення цієї норми в кримінальному законодавстві зумовлено тим, що закон ставить інтереси дитини, її виховання, нормальні умови життя для вагітної жінки вище, ніж негайне виконання покарання.

Суд зазначає, що стаття 79 КК є спеціальною нормою щодо статті 75 КК, і у разі конкуренції виду звільнення від відбування покарання з випробуванням, має застосовуватися спеціальна норма.

Передбачене статтею 79 КК звільнення від відбування покарання з випробуванням є проявом гуманізму до засудженої та її дитини. Відповідно до частини першої цієї статті таке звільнення від покарання допускається тільки: 1) щодо вагітних жінок або жінок, які мають дітей віком до семи років; 2) при призначенні їм покарання у виді обмеження волі, а також у виді позбавлення волі, крім позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі та особливо тяжкі злочини.

Закон прямо не передбачає інших обмежень, крім зазначених вище, за наявності яких суд не може застосовувати звільнення від відбування покарання з випробуванням до вказаних категорій жінок. Однак застосування цього виду звільнення від покарання є правом, а не обов`язком суду.

Для застосування вказаної норми права законодавець визначив відповідні підстави: формально-юридичні (що містяться безпосередньо у статті 79 КК і стосуються певних ознак особи) та оціночні (індивідуальні особливості конкретного кримінального провадження, характер дій винної особи, її спосіб життя тощо). Встановлення оціночних підстав є елементом реалізації дискреційних повноважень суду.

Отже, для правильного застосування статті 79 КК суд має встановити не тільки факт наявності на утриманні жінки дитини віком до семи років, але й дати належну оцінку тяжкості та обсягу вчинених суспільно небезпечних діянь, усім даним про особу обвинуваченої, з`ясувати, чи сприяє її спосіб життя забезпеченню інтересів дитини.

З наданих суду матеріалів випливає, що 28.02.2025 Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради було зареєстроване народження ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за актовим записом № 108, матір`ю якого є ОСОБА_20 . Тому суд вважає, що в судовому засіданні була підтверджена наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_20 від призначеного їй покарання на підставі приписів статті 79 КК.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, який слід застосувати до ОСОБА_8 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

Загальний строк відпустки по догляду за дитиною визначений статтею 179 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), зі змісту частини четвертої якої випливає, що такий строк становить до досягнення дитиною трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства, а зі змісту частини сьомої статті 179 КЗпП без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Як суд зазначив вище, вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує обставини, встановлені під час судового розгляду, та вважає за можливе встановити обвинуваченій відносно тривалий іспитовий строк.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Суд при цьому враховує приписи частини п`ятої статті 72 КК, відповідно до яких попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

В свою чергу частиною сьомою статті 72 КК регламентовано, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

З наданих стороною обвинувачення доказів випливає, що обвинувачений ОСОБА_7 28.07.2021 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 187 КК. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2021 слідчий суддя застосував до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби. Натомість, до обвинуваченої ОСОБА_8 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.08.2021 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово в межах строку досудового розслідування до 30.09.2021.

З огляду на приписи статті 72 КК, суд вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 28.07.2021 по 30.07.2021 до строку призначеного йому покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, а обвинуваченій ОСОБА_8 строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 04.08.2021 по 30.09.2021 з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за однин день позбавлення волі.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 17.08.2021 на речові докази у кримінальному провадженні, накладений арешт, який слід скасувати.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати та в якому розмірі. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що, якщо обвинувачено декілька осіб, суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного з обвинувачених.

При цьому суд враховує роз`яснення, надані у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідно до яких у разі вчинення злочину групою осіб витрати на стаціонарне лікування потерпілого стягуються відповідно до частини другої статті 93 КПК з кожного засудженого окремо з урахуванням ступеня їх вини та майнового стану.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 01.10.2019 у справі № 555/551/17.

З огляду на викладене, суді вважає за доцільне, відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати покласти на обвинувачених в рівних частинах.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) роки позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_7 до строку призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з 28.07.2021 по 30.07.2021 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) роки позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 79 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Відповідно до частини сьомої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк перебування під домашнім арештом з 04.08.2021 по 30.09.2021 з розрахунку 3 (три) дні цілодобового домашнього арешту за 1 (один) день позбавлення волі.

Речові докази:

-гаманець чорного кольору, банківську картку «ПриватБанку» № НОМЕР_4 синього кольору, які поміщені до спецпакету НПУ № SUD 3099352, мотоциклетний шолом біло-синьо-чорного кольору марки «MDS» з ознаками пошкодження, які передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_9 ;

-свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , посвідчення водія серії НОМЕР_5 виданого на ім`я ОСОБА_9 , які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_9 , - залишити останньому;

-DVD-R-диск, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17.08.2021, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частинах на користь держави 343 (триста сорок три) гривні 22 (двадцять дві) копійки витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: