Справа № 404/4945/25
Номер провадження 1-кс/404/1614/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року місто Кропивницький

Слідчий суддя Фортечного районного суду міста Кропивницького ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу на постанову прокурора Кіровоградської обласної прокуратури про відмову визнати особу потерпілою по кримінальному провадженню №0000101 за ч. 1 ст. 366 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 подала до Фортечного районного суду міста Кропивницького скаргу з вимогою скасувати постанову від 07 травня 2025 року, на підставі якої прокурор відмовив визнати ОСОБА_4 потерпілою по вказаному вище кримінальному провадженню.

Скаржниця просить розглянути заявлені нею вимоги без її участі. Вимоги підтримала.

Прокурор заперечив, оскільки постанова законна. У скаржниці відсутні підстави визнати її потерпілою.

Відомості, що стали підставою для початку цього досудового розслідування:

14.01.2025 року в с. Соколівське, Кропивницького району Кіровоградської області між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 мала місце конфліктна ситуація, наслідком якої стало проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню 0000007, де ОСОБА_5 визнали потерпілою, а ОСОБА_4 вручили письмове повідомлення про підозру за ч. 1 ст. 125 КК України. У теперішній час проводиться судовий розгляд за обвинуваченням ОСОБА_4 у заподіянні умисних легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5

ОСОБА_4 переконує про заподіяння їй шкоди, оскільки: підозра та обвинувачення не доведені, а дізнавач ОСОБА_7 та прокурор ОСОБА_8 , в приміщенні Кропивницької окружної прокуратури, без адвоката вручили ОСОБА_4 письмове повідомлення про підозру, не надали витяг з ЄРДР, не ознайомили з матеріалами кримінального провадження, чим на думку скаржниці вчинили кримінальні правопорушення та заподіяли їй шкоду.

07 травня 2025 року прокурор виніс постанову якою відмовив скаржниці у задоволенні поданого нею клопотання про визнання потерпілою по кримінальному провадженню провадженню №0000101, за ч. 1 ст. 366 КК України,

Пунктом 7 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачена можливість оскаржити рішення прокурора особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Не погодившись з прийнятим процесуальним рішенням, ОСОБА_4 звернулася до слідчого судді про скасування постанови прокурора на відмову визнати потерпілою.

Текст клопотання, і зміст скарги ОСОБА_4 не містить об`єктивних даних, які б свідчили про ознаки вчинення дізнавачем, прокурором, кримінального правопорушення, оскільки об`єктом посягання кримінального правопорушення передбаченого ст. 366 КК України є суспільні відносини що забезпечують порядок отримання доказів у кримінальному провадженні. ОСОБА_4 не належить до спеціального суб`єкта який забезпечує належний порядок збору доказів, отже вона не може бути потерпілою у цьому кримінальному провадженні.

Вручення повідомлення про підозру та пред`явлення обвинувачення, є основним завданням представників сторони обвинувачення. Як зазначив Касаційний кримінальний суд у справі № 161/7088/20 (провадження N 51-3815км20), відсутність захисника при врученні особі повідомлення про підозру, якщо обставини кримінального провадження не є такими, що відповідно до вимог ст. 52 КПК України вказують на обов`язкову участь захисника, не є порушенням права особи на захист.

При розгляді поданої скарги, слідчим суддею не встановлено, що у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_4 були підстави для обов`язкової участі захисника при врученні їй повідомлення про підозру ОСОБА_4 . Твердження скаржника, що при здійсненні повідомлення ОСОБА_4 про підозру було порушено її право на захист через відсутність захисника, є необґрунтованими, оскільки обставини цього кримінального провадження не є такими, що відповідно до вимог ст. 52 КПК вказують на обов`язкову участь захисника. Глава 22 КПК України не містить застережень про необхідність залучення захисника під час передачі письмового повідомлення про підозру.

Доводи скаржника ґрунтуються на передчасних суб`єктивних припущеннях без фактичних даних, які б свідчили про існування обставин для правової кваліфікації дій за вищевказаними статтями. Зі змісту скарги вбачається, що вся її суть зводиться до незгоди скаржника з процесуальними діями дізнавача, прокурора на стадії досудового розслідування.

Згідно зі ст. 40 та ст. 36 КПК України, дізнавач, слідчий та прокурор є процесуально незалежними особами. Процесуальна незалежність - один із елементів особливого статусу представника сторони обвинувачення. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення для забезпечення здійснення досудового розслідування неупередженим, безстороннім і справедливим дізнавачем, слідчим, прокурором та передумовою для верховенства права та основоположною гарантією справедливого досудового розслідування і судового розгляду.

Дії та процесуальні рішення дізнавача, слідчого, прокурора вважаються законними, доки вони не скасовані або не переглянуті в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії дізнавача, слідчого і прокурора їх законність та обґрунтованість може бути предметом розгляду лише в порядку судового провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 . Процесуальна діяльність службової особи пов`язана зі збором, оцінкою доказів і прийняттям процесуального рішення є суто суб`єктивними оціночними дискреційними повноваженнями яке не передбачають кримінально карної поведінки. Таким чином заперечення скаржника, незгода із процесуальними діями і рішеннями сторони обвинувачення, у будь-який інший спосіб, дій та рішень щодо проведення досудового розслідування поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається. У правовій державі виключається настання кримінальної відповідальності чи заподіяння шкоди за висловлювання та вчинення дій на виконання власної правової позиції, зокрема слідчого/дізнавача та прокурора. Отже ОСОБА_4 не зазначила відомостей, які могли заподіяти їй шкоду внаслідок законної процесуальної діяльності представників сторони обвинувачення.

Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 у справі №21-319во07 зазначив: «Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися, за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі є протиправним втручанням і посяганням на процесуальну незалежність». Дії скаржника спрямовані дискредитацію процесуальної діяльності представників сторони обвинувачення можуть вказувати на спроби протиправно втручатись, впливати і у поза процесуальний спосіб формувати негативне сприйняття однієї з сторін кримінального провадження, тобто посягати на процесуальну незалежність представників сторони обвинувачення. Службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність дізнавача, слідчого, прокурора і не посягати на неї.

Чинний КПК України не містить поняття "зловживання процесуальним правом", разом з цим 30 травня 2018 року, Верховний Суд висловив правову позицію з приводу заборони зловживання процесуальними правами, яка є загальноправовим принципом і поширюється на всі галузі права (по справі 676/7346/15-к) Процесуальний закон забезпечує дотримання прав осіб, а не використання їх для зловживання (постанова ВС від 09 квітня 2019 року у справі №306/1602/16-к). Зниження рівня процесуальної незалежності та гарантій дізнавача, слідчого прокурора опосередковано призведе до обмеження реалізації прав представників сторони обвинувачення. Доводи і заперечення проти обвинувачення викладені в заяві скаржника потребують перевірки у межах кримінального провадження, по якому вирішується обвинувальний акт, і не потребують процесуального дублювання у новому кримінальному провадженні.

Правовий статус і права обвинуваченої дозволяють їй під час досудового розслідування та на стадії судового слідства висловлювати свої доводи, міркування, заперечення, в тому числі і з приводу неналежності та недопустимості зібраних стороною обвинувачення доказів.

У цілому такий висновок відповідає Рішенню Конституційного Суду України, зокрема пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що «встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року по справі №357/8277/19 зробила висновок щодо необхідності застосування принципу "один спір - одне рішення суду" який означає, що по кожному окремому спору між сторонами має бути ухвалене одне, остаточне судове рішення. Це означає, що суд не повинен штучно розділяти обставини які підлягають доказуванню на частини чи приймати судові рішення по кожному окремому доказу, а повинен розглянути, оцінити і вирішити всю сукупність питань, які виникли між сторонами по первинному провадженню. Нема потреб множити досудові розслідування і судові рішення ухвалені між тими ж сторонами, за тих самих обставин, проте у різних досудових провадженнях.

Необхідно забезпечити правову визначеність у первинному кримінальному провадженні (ст. 6 Конвенції). Розбіжність між правовою позицією, заперечення показів чи оспорювання доказу не створює законних умов для повторного звернення особи до суду для коригування змісту показів і результатів зібраних доказів. Похідні досудові розслідування не впливають на результат первинного кримінального провадження, в якому має бути остаточно захищено порушене право, свободу чи інтерес. Сторона, яка не згодна з процесуальним рішенням, не повинна повторно ініціювати реєстрацію чергового досудового розслідування, обраний нею спосіб захисту не стане для неї ефективним.

Скаржниця обрала неправильний спосіб захисту, оскільки спростування державного обвинувачення, заперечення на порядок вручення повідомлення про підозру, її зміст і оцінка дій учасників кримінального провадження відбувається в іншому процесуальному порядку за іншою процедурою, під час судового розгляду, шляхом подання апеляційної/касаційної скарги по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_4 . Обвинувачена і прокурор мають власне бачення правозастосування. Наявні між ними розбіжності врегульовані законодавцем та прямо передбачені положеннями Глави 26 КПК України, з можливістю оскарження таких розбіжностей за правилами вже існуючого судового провадження. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. ст. 22 та 23 ЦК України).

Статтею 269 ЦК України передбачено що особисте немайнові право фізичної особи тісно пов`язані з самою фізичною особою.

Моральні страждання є особистим правом, нерозривно пов`язаним з особою яку могли обмовити. Закон нормативно врегулював відсутність правових підстав для виникнення немайнової шкоди.

Немайнова шкода може бути викликана за умови протиправної поведінки відповідальної за неї особи. Справа Верховного суду 214/7462/20 від 05.12.2022 року. Виконання дізнавачем і прокурором покладених на них службових обов`язків є правомірними діями у правовій державі, отже не може заподіяти шкоду будь-якій особі.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди (ч. 1 ст. 55 КПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Зміст скарги, долучених доказів і висловлених під час судового розгляду доводів не спростовує слушні висновки прокурора, що у цьому кримінальному провадженні за ОСОБА_4 зберігається процесуальний статус заявника. Прийнята прокурором постанова відповідає вимогам закону, не існує підстав скасовувати законне процесуальне рішення. Постанова прокурора обґрунтована і вмотивована, оскільки прийнята на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є постанова, в якій наведені належні і достатні мотиви та підстави її ухвалення та оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що базується на всебічному, повному й об`єктивному аналізі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути прийняте рішення про скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги. (ст. 307 КПК України). Керуючись ст.ст. 303-307 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_4 про скасування постанови прокурора Кропивницької окружної прокуратури від 07 травня 2025 року, на підставі якої їй відмовлено у визнанні потерпілою по кримінальному провадженню №0000101, за ч. 1 ст. 366 КК України.

Ухвала слідчого судді не оскаржується в апеляційному порядку (ст. 307 КПК України.) Заперечення на ухвалу можуть бути подані під час проведення підготовчого судового засідання.

Слідчий суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького ОСОБА_1