Справа № 706/6/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року м. Христинівка

Христинівський районний суд Черкаської області в складі: головуючого-судді: ОСОБА_1 , при секретарі: ОСОБА_2 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду м. Христинівка, кримінальне провадження № 0000926 від 07.11.2024 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, який проходить військову службу на посаді командира взводу резерву роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший лейтенант», проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України,

прокурор: ОСОБА_4 , обвинувачений: ОСОБА_3 , захисник обвинуваченого ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, у військовому званні «молодший лейтенант», діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання,

в порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 6, 11, 16, 28 32, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України,07.11.2024, близько 11 год. 05 хв., перебуваючи у розташуванні військової частини НОМЕР_1 , яка розташовується у АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, після того як командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , який у розумінні положень ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, є начальником за військовим званням для військовослужбовців начальницького та рядового складу, в тому числі по відношенню до молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , усно довів наказ командира військової частини підполковника ОСОБА_6 № 331 від 06.11.2024, який у розумінні положень ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, є начальником за військовим званням для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу, військовослужбовців молодшого офіцерського складу, та начальницького складу в тому числі по відношенню молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , відповідно до якого, молодший лейтенант ОСОБА_3 , повинен 07.11.2024 вибути для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , для виконання бойових спеціальних) завдань у складі бригади, на 3 місяці, 3 07.11.2024 по 07.02.2025, незважаючи не те, що зазначений наказ не суперечив чинному законодавству, не був пов`язаним з порушенням прав та свобод молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , не носив в собі подвійного тлумачення та явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього, та був доведений до нього уповноваженою на те особою, встановленим порядком, за надуманимипідставами, відкрито, усно відмовився виконувати вказаний наказ, що призвело до підриву дисципліни підрозділу та зниження рівня бойової готовності військової частини НОМЕР_1 . У судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав повністю та пояснив, що це було 07.11.2024, в той день на шикуванні особового підрозділу підполковник ОСОБА_6 зачитав наказ про відправку у тому числі його, вибути для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , для виконання бойових спеціальних) завдань у складі бригади, на 3 місяці, 3 07.11.2024 по 07.02.2025, шикування знімали на відео. Він відмовився виконати наказ, оскільки під час несення військової служби він виконував різну роботу, в т.ч. штурмову, однак на даний час є непридатним для виконання бойових задач та має погане самопочуття, окрім того зазначив, що наказ стосувався осіб які не мають бойового досвіду, а оскільки у нього є бойовий досвід він відмовився виконувати наказ. Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав, вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами:

- показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , даними у судовому засіданні, які пояснили, що вони є військово службовцями військової частини НОМЕР_1 , 07.11.2024, на шикуванні особового підрозділу підполковник ОСОБА_6 зачитав наказ про відправку у тому числі молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , вибути для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , для виконання бойових спеціальних) завдань у складі бригади, на 3 місяці, 3 07.11.2024 по 07.02.2025 шикування знімали на відео;

-показаннями свідка ОСОБА_10 , даними у судовому засіданні, який пояснив, що він є начальником медичної служби військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , 07.11.2024 року до медичної служби не звертався.

Окрім того, вина ОСОБА_3 підтверджена письмовими доказами, а саме:

- довідкою №1656 від 07.11.2024 про відмову виконувати наказ ОСОБА_3

-витягом з наказу №158 від 29.05.2024 року про зарахування молодшого сержанта ОСОБА_11 до військової частини НОМЕР_1 .

-витягом з наказу №331 від 06.11.24 про відрядження молодшого сержанта ОСОБА_11 до в/чА7015 та аркушем доведення наказу від 07.11.2024.

- матеріалами службового розслідування про відмову ОСОБА_3 від виконання наказу.

- рапортом ОСОБА_3 від 07.11.24 в якому він зазначає, що відмовляється від виконання наказу №331 від 06.11.24, оскільки він має бойовий досвід, а тому відмовляється від виконання наказу.

- відтвореним в судовому засіданні відеозаписом від 07.11.2024, на якому відбувається оголошення наказу №331 у приміщені в/ч НОМЕР_2 встановлено відмову ОСОБА_3 від виконання наказу.

Враховуючи вимоги ст.23 КПК України про безпосередність дослідження судом показань, речей і документів, суд вважає, що надані стороною обвинувачення протоколи допиту свідків та письмові пояснення осіб не становлять окремого доказового значення у суді в силу вимог закону.

Що стосується посилань обвинуваченого на те, що він в силу свого фізичного та психологічного здоров`я не міг виконувати наказ не підтверджені жодними доказами, так само як показання мами обвинуваченого ОСОБА_12 , як покликалась, що її син хворий оскільки вона спілкувалась із начальником медичної служби військової частини НОМЕР_2 , спростовуються матеріалами справи, а саме, показаннями свідка ОСОБА_10 , даними у судовому засіданні, який пояснив, що він є начальником медичної служби військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , 07.11.2024 року до медичної служби не звертався, придатний до несення військової служби, на обліку у психіатра не знаходиться.

Окрім того, твердження ОСОБА_3 , що він відмовився виконувати наказ оскільки він стосувався осіб які не мають бойового досвіду, а у нього є бойовий досвід, тобто відкрито відмовився виконати наказ начальника, вчинену в умовах воєнного стану, є неприпустимим у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету Держави Україна, в умовах воєнного стану.

Суд критично оцінює показання обвинуваченого щодо невизнання ним своєї вини, оскільки його показання спростовуються вищевказаними доказами по справі. Такі показання суд вважає позицією захисту та намаганням обвинуваченого уникнути справедливого та законного покарання за вчинене діяння.

Крім цього, суд вважає суперечливою та непослідовною позицію сторони захисту щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та винуватості ОСОБА_3 .

А саме, ОСОБА_3 у своїх показаннях зазначив, що на шикуванні військовослужбовців він відмовився виконати наказ, оскільки він стосувався осіб які не мають бойового досвіду, а у нього є бойовий досвід, тобто на власний розсуд розцінив наказ командира на власний розсуд та відмовився його виконувати, що підтверджується вищенаведеними письмовими доказами та поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена повністю.

Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч.4 ст.402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, учасник бойових дій, має грамоти є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації у військовому званні «молодший лейтенант солдат», на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться.

Обставини, які пом`якшують покарання відсутні.

Обставини, які обтяжують покарання відсутні.

Суд враховує, що непокора є злочином із формальним складом, а отже кримінальна відповідальність за його вчинення не залежить від настання суспільно-небезпечних наслідків. Тому відсутність реальних тяжких наслідків сама собою не спростовує того, що вчинене діяння негативно позначилося на організованості порядку у військовій частині.

Також суд враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий умисний злочин. Суд погоджується із думкою прокурора по справі щодо необхідності призначення ОСОБА_3 покарання у виді реального позбавлення волі, тому суд вважає, що перевиховання ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства в даний час неможливе і необхідним кримінальним покаранням для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції ч.4 ст.402 КК України. На думку суду, дане покарання відповідає інтересам суспільства в частині забезпечення принципу визначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами.

Підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69, 75 КК України суд не вбачає.

Суд вважає, що положення ст.75 КК України застосовується з урахуванням мети покарання, а тому у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану, це створить у інших осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд вважає, що вчинений ОСОБА_3 злочин має підвищену суспільну та національну небезпеку, а відкрита відмова виконати наказ начальника є найбільш зухвалою формою непокори. ОСОБА_3 , добровільно взявши на себе обов`язки військовослужбовця, у період воєнного стану під час військової агресії ворога відкрито відмовився виконати наказ начальника, тоді коли необхідні максимальна чіткість, стійкість та дисциплінованість усіх військовослужбовців.

Також, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верхового Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового. При цьому треба мати на увазі, що додаткові покарання можуть приєднуватися до будь-яких видів основного покарання, передбачених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України. Ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини КК України, якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання. Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу як вид покарання не зазначається у санкціях норм Особливої частини КК України і застосовується за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 52 і ст. 54КК України це покарання є додатковим і може бути застосоване судом лише щодо особи, засудженої за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, із наведенням у вироку відповідних мотивів.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем та має звання старший солдат, вчинив тяжке кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), суд вважає за необхідне застосувати до останнього вимоги ст. 52, 54 КК України, а саме: призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення спеціального звання молодший лейтенант, оскільки не призначення додаткового покарання ОСОБА_3 буде суперечити інтересам суспільства і держави, а також порушить охоронювані права і свободи людини.

Цивільний позов не заявлявся, речові докази, судові витрати відсутні.

Приймаючи до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України та оцінюючи сукупність обставин, встановлених ст.178 КПК України, враховуючи вид та міру покарання, яке призначається судом ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_3 залишити без змін - у виді застави.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, суд зараховує в строк відбуття покарання ОСОБА_3 строк попереднього ув`язнення з 07 листопада 2024 року по 14 листопада 2024 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років, на підставі ст. 54 КК України з позбавленням спеціального звання молодший лейтенант.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_3 залишити без змін - у виді застави.

Після набрання вироком законної сили заставу у розмірі 90 840 грн., внесену відповідно до ухвали слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 листопада 2024 року, повернути заставодавцю ОСОБА_13 .

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_3 строк попереднього ув`язнення з 07 листопада 2024 року по 14 листопада 2024 року включно, із розрахунку виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Христинівський районний суд Черкаської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо вирок не скасовано.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору.

Копію вироку інші учасники судового провадження можуть отримати після його проголошення.

Суддя ОСОБА_14