ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №953/2305/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1772/25
Категорія: ч.7 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 року, -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , 1983 року народження, на 60 днів, тобто до 12 вересня 2025 року, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі, визначеному КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що документи, надані прокурором, доводять відсутність законних підстав для продовження строку тримання під вартою.

Наголосила, що не підтверджені доказами зазначені стороною обвинувачення ризики:

-відсутні дані, на підтвердження того, що обвинувачений намагався знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а всі докази по справі перебувають під захистом сторони обвинувачення;

-незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, оскільки допит свідків фактично завершено, при цьому жоден із свідків не повідомив суду про факти будь-якого впливу чи тиску на них, з метою схилити до зміни свідчень, з боку обвинуваченого;

-перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином з боку ОСОБА_7 , про що свідчить позиція обвинуваченого, його належна процесуальна поведінка, бажання надавати пояснення;

-ОСОБА_7 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, жодних зв`язків з представниками російської федерації не має, проросійські погляди відсутні, що свідчить про відсутність ризику вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Вказала, що обвинувачений має постійне місце проживання, постійне місце роботи та стабільний дохід, міцні соціальні зв`язки, які полягають у теплих відносинах з батьками, сином, колишньою дружиною, турботою про них під час окупації.

Відзначила, що жоден із свідків сторони обвинувачення, не підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті, однак підтвердилися факти незаконного затримання та протиправні дії з боку сторони обвинувачення, що свідчить про безпідставність кримінального переслідування ОСОБА_7 .

Також наголосила про відсутність доказів винуватості ОСОБА_7 у вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення.

Зазначила про значне погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 , тому останній потребує належного медичного обстеження та лікування, однак неодноразово направлені захисником звернення щодо забезпечення обвинуваченому належного медичного лікування залишились без задоволення.

Позиції учасників апеляційного провадження

Прокурор та захисник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, в судове засіданняне з`явились, надали заяви про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Обвинувачений, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надав.

Тому апеляційний розгляд проведено за їх відсутності.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.178 КПК України, При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, за яке може бути призначено покарання від 12 до 15 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки, вчиненого в умовах воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, а саме у добровільному занятті посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання захисника на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу захисника на те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , були встановлені ризики, передбачені п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, але ризики знищення, ховати або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на свідків; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, - в даному кримінальному провадженні не встановлювались. А отже доводи захисника, про спростування цих ризиків є недоречними.

Посилання захисника про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, має постійне місце проживання, постійне місце роботи та стабільний дохід, міцні соціальні зв`язки, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи сторони захисту на те, що винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому злочині спростовується показами свідків, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

З цих же підстав колегія суддів не бере до уваги посилання сторони захисту на допущені порушення стороною обвинувачення під час досудового розслідування.

Доводи захисника про погіршення стану здоров`я обвинуваченого, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не надано відомостей про неможливість надання обвинуваченому належного лікування та неможливість подальшого утримування в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, ніж тримання під вартою без визначення розміру застави, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Звернути увагу адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на стан здоров`я обвинуваченого і забезпечити необхідне лікування обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: