ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №646/4013/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1424/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжні заходи
УХВАЛА

Іменем України

25 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 125, пп. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», на 60 днів, тобто до 10.07.2025 (включно).

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу колегії суддів Основ`янського районного суду м. Харкова від 12.05.2025 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_7 ; постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід домашній арешт, або визначити розмір застави у межах вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризики, на які посилається прокурор у своєму клопотанні та суд у своєму рішенні, є необґрунтованими та не підтвердженими доказами.

Судом не враховано, що ОСОБА_7 громадянин України, з вищою освітою, військовослужбовець Збройних сил України на посаді командира кулеметного взводу військової частини НОМЕР_1 , молодший лейтенант, одружений, має на утриманні малолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.

Крім того, 09.05.2025 дружиною ОСОБА_7 ОСОБА_10 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2 з метою перебування поруч з чоловіком та відвідування його в ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Отже, на думку сторони захисту, ризики, на які посилається сторона обвинувачення, у повній мірі можуть бути забезпечені застосуванням до обвинуваченого домашнього арешту.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисників з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вважав, що наведені прокурором у судовому засіданні підстави продовження строку відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу під час досудового розслідування, на даний час не змінилися, та дійшов висновку про доцільність продовження строку обраного ОСОБА_7 в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та з врахуванням віку обвинуваченого, його сімейного стану, стану здоров`я, місця проживання та інших обставин, що характеризують особу обвинуваченого, дані про соціальні зв`язки та спосіб життя.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених пп. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 125, пп. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжкого, тяжкого та особливо тяжкого злочинів, за найтяжче з яких передбачене покарання у виді позбавлення волі від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Вивченням особи ОСОБА_7 встановлено, що останній раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є військовослужбовцем, обвинувачується у незаконному позбавленні волі людини, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, що спричинило тяжкі наслідки, умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень та у вбивстві, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті викраденої людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи в апеляційній скарзі щодо того, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, дружину, малолітніх дітей на утриманні - не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Також належить врахувати, що такі відомості існували до вчинення ОСОБА_7 дій, які йому інкримінуються, та не стали для нього стримуючим фактором.

Разом з тим, інших доказів, які б свідчили про неможливість утримання обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом першої інстанції необґрунтованого рішення.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: