ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/98/25

Провадження № 11-кп/820/343/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження за №0000332 від 03.11.2023 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хотин Чернівецької області, українця, громадянина України, розлученого, з середньою-спеціальною освітою, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (в ред. Закону №3233-IX від 13.07.2023), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

За вироком суду ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за мобілізацією, солдатом, в порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України "Про оборону України", ст.ст.1, 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.ст.11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, 17.08. 2023 року, о 08 год 00 хв, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи військовослужбовцем Зброїних Сил України за призовом під час мобілізації, на особливий період, порушуючи військову дисципліну,через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , перубував поза межами військової частини, де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням служби, припинивши тим самим виконувати свій конституціїний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України до 14.11.2024 року, тобто до моменту затримання.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченго ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, із застосування положень ст. 69 КК України. Уважає, що призначене судом першої інстанції покарання є дуже суворим та не враховано, що він повністю визнав свою вину у вчиненому правопорушенні, активно сприяв його розслідуванню. Крім того, ОСОБА_6 повністю усвідомив вчинений ним поступок в умовах воєнного часу та жалкує з цього приводу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за обставин, встановлених судом, є правильним, обґрунтованим, і в цій частині ніким із учасників судового провадження не оскаржується, відтак колегією суддів не перевіряється.

З огляду на доведеність винуватості, правильною є й кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем вчинені в умовах воєнного стану.

Порушень кримінального процесуального закону, які могли б істотно вплинути на висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного йому покарання вимогам закону, внаслідок суворості, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до усталеної практики, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем служби характеризується посередньо, є військовослужбовцем Збройних Сил України.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції врахував, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, і призначив обвинуваченому ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не знаходить.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 , під час досудового розслідування активно сприяв слідству, надавав показання, щиро розкаявся, не є підставою для зміни вироку та призначення йому менш суворого покарання, оскільки, при призначенні ОСОБА_6 покарання, ці обставини судом першої інстанції були враховані.

Оскаржуючи вирок суду, обвинувачений ОСОБА_6 уважає, що існують підстави для призначення йому більш мякого покарання, однак колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Санкція ч.5 ст.407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції Закону № 2839-IX від 13.12.2022) За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Судом першої інстанції правомірно оцінено неможливість застосування, у даному випадку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, положень ст. 69 КК України, оскільки правові підстави для їх застосування відсутні, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції не надав можливості обвинуваченому отримати письмову згоду командира військової частини на продовження військової служби, не заслуговують на увагу, оскільки, суд першої інстанції не встановлював жодних обмежень або заборон щодо звернення обвинуваченого до командира військової частини із відповідним рапортом чи заявою, отримання письмової згоди командира військової частини є правом, а не обов`язком суду. Це є виключно питання ініціативи обвинуваченого. Якщо він вважав цю згоду важливою для захисту, то повинен був самостійно вжити заходів для її отримання. Захист не позбавлявся можливості заявляти клопотання про витребування відповідного документа. Отже, твердження про ненадання такої можливості є безпідставним.

Разом з тим, обвинуваченим ОСОБА_6 не вжито жодних заходів щодо повернення в розташування військової частини, після її самовільного залишення чи принаймні повідомлення командування про місце свого перебування.

Ураховуючи викладені обставини, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_6 більш мякого покарання.

Інших порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.407, ч.1 ст.418, ст.419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року стосовно обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3