ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №641/894/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1456/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

30 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 20 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, строком на 60 днів в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 18 липня 2025 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , у нічний час доби з 22:00 до 05:00 год. наступного дня та покласти на нього обов`язки, передбачені КПК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані порушенням процесуального закону, яке виразилося у невиконанні прокурором вимог КПК щодо вручення клопотання та додатків до клопотання про обрання запобіжного заходу стороні захисту.

Крім цього, у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, але не обґрунтоване об`єктивне існування цих ризиків конкретними доказами, а висунуті лише припущення.

Крім того, захисник звертав увагу на те, що нанесені потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження не були небезпечними для життя у момент спричинення, що свідчить про явно невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, оскільки у його діях вбачаються ознаки виключно діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

Крім того, органом досудового розслідування в ході досудового розслідування та прокурором у клопотанні не було надано правової оцінки тій обставині, що нанесенню потерпілому ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень передувало його протиправне проникнення до житла із використанням предмету, схожого на пістолет, тобто дії, вчинені ОСОБА_7 взагалі містять ознаки необхідної оборони, які визначені ст. 36 КК України.

У зв`язку з викладеними обставинами, захисник вважав, що запобіжним заходом, який є співмірним із обвинуваченням та ризиками, можна вважати домашній арешт у нічний час доби.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Задовольняючи клопотання прокурора та продовжуючи строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суду не надано, а також враховано наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується. Крім того, судом не застосувався альтернативний запобіжний захід у виді застави, оскільки інкримінований обвинуваченому злочин вчинено із застосуванням насильства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

Вирішуючи питання про продовження строку обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні замаху на вчинення кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Отже, усвідомлюючи ризик бути засудженим до тривалого терміну ув`язнення, обвинувачений, перебуваючи на свободі може переховуватися від суду і навіть покинути територію України, незаконно впливати на свідків з метою зміни ними показань на його користь.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Стосовно посилання захисника обвинуваченого на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не враховано факт неправильної кваліфікації слідством дій обвинуваченого, які кваліфікуються як закінчений замах на вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, колегія суддів вважає передчасними та до уваги не приймає, оскільки такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та на даному етапі апеляційний суд позбавлений можливості досліджувати ці обставини відповідно до положень ч. 2 ст. 422-1 КПК України.

Враховуючи викладене, а також з урахуванням того, що судовий розгляд кримінального провадження триває, колегія суддів приходить до висновку про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому суд не може погодитись з доводами сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

В засіданні не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Слобідського районного суду Харківської області від 20 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: