ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2190/25 Справа № 188/651/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 0000382 від 19.08.2022за апеляційною скаргою, з доповненнями, захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління та місцевого самоврядування на строк 10 (десять) років, з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання.

Строк додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління та місцевого самоврядування, ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Захід забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

У Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з вказаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави всього світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України - Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; Суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу га судову; Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 17, 19, 65, 68 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; На території України не допускається розташування іноземних військових баз; Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Статтями 132-134 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Луганська область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

24 лютого 2022 року російською федерацією здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України, у зв`язку із чим розпочато ведення агресивної війни проти України та відкрите захоплення її території.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на свій території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 22.05.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години ЗО хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 15.08.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 16.11.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Законом України від 07.02.2023 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

У результаті вищезазначених подій, значна частина території Луганської області, починаючи з 24.02.2022 по теперішній час опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань російської федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, окупаційних адміністрацій російської федерації на території Луганської області, в результаті чого 03 липня 2022 року здійснено тимчасову окупацію території м. Лисичанськ Луганської області.

Судовим слідством встановлено, що в серпні 2022 року, (більш точної дати не встановлено), перебуваючи на тимчасово окупованій території України, а саме в м.Лисичанськ Сєвєродонецького району Луганської області, у ОСОБА_8 виник умисел, направлений на вчинення умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору, а саме російській федерації (далі - держава-агресор), шляхом реалізації та підтримки рішень, пов`язаних із створенням незаконних органів влади.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на допомогу державі-агресору, з метою завдання шкоди Україні, шляхом реалізації і підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора ОСОБА_8 , діючи умисно, за погодженням з окупаційною владою, добровільно здійснив умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, реалізуючи рішення окупаційної адміністрації держави-агресора щодо створення т.зв. «Муниципального унитарного предприятия «Комплексный центр коммунального обслуживания города Лисичанска Луганской Народной Республики», шляхом зайняття посади т.зв. «директора Муниципального унитарного предприятия «Комплексный центр коммунального обслуживания города Лисичанска Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу).

В подальшому, ОСОБА_8 з метою реалізації вказаного рішення, налагодивши стійкі робочі та ідеологічні зв`язки з представниками місцевої окупаційної адміністрації держави-агресора, заручившись їх довірою та підтримкою, умисно та добровільно здійснював організацію та забезпечення діяльності т.зв. «Муниципального унитарного предприятия «Комплексный центр коммунального обслуживания города Лисичанска Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу).

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 1 ст. 111-2 КК, як умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво) та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації і підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку суду, як незаконного, необґрунтованого та немотивованого, ухваленого з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Посилається на те, що жоден із допитаних судом свідків не підтвердив вчинення ОСОБА_8 дій, спрямованих на допомогу державі-агресору та окупаційній адміністрації держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційній адміністрації.

Слідчі (розшукові) дії з пред`явлення особи для впізнання за фотознімками були проведені зі свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з порушенням вимог ч.7 ст. 228 КПК, оскільки серед фотознімків, які були надані свідкам для впізнання, фотознімок ОСОБА_8 має відмінності у порівнянні з іншими (зображення збільшеного розміру голови особи), що суттєво впливає на сприйняття зображення. Тому така слідча дія є незаконною, а її результати є недопустимим доказами. Однак суд не надав жодному аргументу та доводам захисника правової оцінки, фактично залишивши без розгляду заявлене клопотання про визнання протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками допустимими доказами, та як наслідок у своїх висновках суд при ухваленні вироку послався на допустимими доказами, що є порушенням вимог ч.2 ст. 86 КПК, а також вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Також під час судового розгляду захист зазначав про те, що викликає сумнів встановлена портретною судовою експертизою схожість особи, яка надає інтерв`ю у відеосюжеті та представлений як ОСОБА_11 директор МУП Комплексный центр коммунального обслуживания г. Лисичанска та на фотозображенні, що міститься в особовій картці Державної міграційної служби України на імя ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в електронному файлі під назвою anketa14112048.pdf.

Адвокат зазначає, що у цьому кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування та судового провадження порушувалися права ОСОБА_8 на захист, на доступ до правосуддя та на справедливий суд, оскільки ОСОБА_8 був позбавлений можливості здійснювати свій захист особисто, подаючи відповідні клопотання, скарги, заяви, покази, а також був позбавлений можливості спілкуватися із захисником; бути обізнаним, що стосовно нього здійснюється кримінальне провадження.

Крім того посилання суду у висновках на те, що захисник ОСОБА_7 пояснив, що не мав можливості спілкуватися з обвинуваченим ОСОБА_8 , так яке він, скоріше за все, знаходиться на непідконтрольній території, не відповідає дійсності, оскільки захисник жодного разу не зазначав суду таке.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник також вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст.107, 376 КПК та в обґрунтування зазначає, що у судовому засіданні 18.04.2025 після виступу прокурора та захисника у судових дебатах, суд вийшов до нарадчої кімнати, про що оголосив присутнім у залі судового засідання в режимі відеоконференції, але не повідомив, коли буде проголошено вирок. Захисник в режимі відеоконференції чекав оголошення рішення до 11 год. 07 хв. цього дня, однак так і не дочекався проголошення судом вироку, що підтверджується технічним записом журналу судового засідання. Тому вважає, що суд порушив вимоги ст.ст.107, 376 КПК та не проголошував під технічну фіксацію вирок учасникам провадження після виходу з нарадчої кімнати.

Також зауважує на тому, що копія вироку не була вручена у належний спосіб захиснику, а лише 22.04.2025 вирок був розміщений у підсистемі Електронний суд та саме цього числа захисник зміг ознайомитися з його текстом.

Враховуючи наведене, захисник просить вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.04.2025 скасувати, постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 111-2 КК та виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК у зв`язку із недоведеністю, що у діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», ч.3 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», пункту 2 Прикінцевих положень Закону України № 119-VIII від 15.01.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо невідворотності покарання осіб, які переховуються на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції» та пункту 20-1 Розділу XІ Перехідних положень КПК України про дату, час і місце апеляційного розгляду на 03 липня 2025 року обвинувачений ОСОБА_8 , як особа, яка перебуває на тимчасово окупованій території України, був належним чином повідомлений у спосіб, визначений статтями 135 та 297-5 КПК, шляхом опублікування судової повістки про виклик до апеляційного суду у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» № 124 (8049) від 20 червня 2025 року та на офіційних веб-сайтах Дніпровського апеляційного суду і Офісу Генерального прокурора. Отже обвинувачений вважається належним чином повідомленим про судове засідання та його неявка, відповідно до ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданих ним доповненої апеляційної скарги, який просив вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.04.2025 щодо ОСОБА_8 скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК, вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважала вирок суду законним та обґрунтованим, тому просила залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Розглянувши в порядку спеціального судового розгляду, за відсутності обвинуваченого (in absentia), кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК за обставин, викладених у вироку, які відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Як убачається з матеріалів провадження досудове розслідування та судовий розгляд справи проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Істотних порушень закону, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції не допущено, а висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 фактичних даних, що містяться у протоколах огляду речей і документів, протоколах огляду інтернет-ресурсів, висновку судової портретної експертизи, а також інших досліджених доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

У своєму рішенні суд навів конкретні докази, які переконливо доводять справедливість засудження ОСОБА_8 .

Так, під час допиту у суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснив, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, у квітні 2022 року він виїхав з Лисичанська до Дніпра. Адміністрацією міста була організована евакуація місцевих жителів, спочатку залізницею, а потім автомобільним транспортом. Всі бажаючі мали змогу виїхати з м. Лисичанська навіть за відсутності власного транспорту. В Дніпрі він зустрів знайомих з м. Лисичанська, які прожили в м. Дніпро 3 місяці, а потім повернулись назад до м. Лисичанська. В подальшому підтримував з ними телефонний зв`язок і вони розповіли, що в Лисичанську життя налагоджується, що ОСОБА_14 працює директором комунального підприємства в м. Лисичанськ, куди вони звертались щодо відновлення пошкодженого житла. Крім того, в соціальних мережах бачив відеоролик, в якому ОСОБА_15 давав інтерв`ю, як директор якогось комунального підприємства в м. Лисичанськ.

Свідок ОСОБА_9 суду повідомив, що особисто знайомий із ОСОБА_8 з 2020 року, познайомились в міській раді м. Лисичанська по робочим питанням. На той час ОСОБА_8 вже був пенсіонером, а до цього працював на нафтопереробному заводі м. Лисичанська. Після окупації м. Лисичанська ОСОБА_8 там залишився, а потім почав працювати в комунальному підприємстві м. Лисичанська. Про це він дізнався після перегляду в соціальних мережах відеоролику, на якому ОСОБА_8 розповідав, що він працює керівником в комунальному підприємстві з благоустрою Лисичанська. З м.Лисичанська свідок виїхав в 2022 році, оскільки вже почали обстріли міста. У кожного бажаючого була можливість виїхати з міста, так як була оголошена евакуація, надавався транспорт та пальне для цього.

Свідок ОСОБА_13 вказав, що ОСОБА_8 знає як мешканця м. Лисичанська, який після окупації міста став директором Муніципального унітарного підприємства. В серпні 2022 року свідок з соціальних мереж дізнався, що ОСОБА_8 обіймає посаду директора підприємства, яке виконувало функцію колишніх ЖЕКів та виконувало ремонт доріг міста Лисичанська. Свідок також повідомив, що з міста Лисичанська він виїхав 24.02.2022 року. У кожного бажаючого була можливість виїхати з міста, так як була оголошена евакуація, надавався транспорт для цього. Також свідок повідомив, що його знайомий на ім`я ОСОБА_16 деякий час в м. Лисичанську після окупації працював у підпорядкуванні на підприємстві у ОСОБА_8 на новій посаді, тож саме він і підтвердив, що цю посаду займав саме ОСОБА_8 .

На підтвердження встановлених обставин щодо винуватості ОСОБА_8 , крім наведених вище показань, судом першої інстанції також враховано дані, що містяться у наступних доказах, досліджених під час судового розгляду, зокрема у:

- повідомленні про скоєне кримінального правопорушення від 18.08.2022, направлене ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях на адресу начальника СВ 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях (т.1 а.п.3);

- рапорті старшого оперуповноваженого Лисичанського МРВ 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 18.08.2022, відповідно до якого отримано інформацію щодо неправомірних дій з боку громадянина України ОСОБА_8 , який в серпні 2022 року перебуваючи на тимчасово окупованій території Луганської області у м. Лисичанську, добровільно перейшов на бік ворога у період воєнного стану та проведення заходів із відбиття збройної агресії підрозділів збройних сил російської федерації за власною згодою працевлаштувався на посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території керівника т.зв. «муніципального унітарного підприємства «Комплексний центр комунального обслуговування» м. Лисичанська, до складу якого увійшли всі існуючі раніше в місті ЖЕКи у тому числі в м. Привілля та м. Новодружеська (т.1 а.п.4);

- дорученні про проведення досудового розслідування від 19.08.2022 (т.1 а.п.6);

- постанові про призначення групи слідчих від 19.08.2022 (т.1 а.п.7-9);

- повідомленні про початок досудового розслідування від 19.08.2022 (т.1 а.п.10);

- постанові про визначення групи прокурорів від 01.09.2022 (т.1 а.п. 12-13);

- дорученні про проведення слідчих (розшукових) дій від 19.08.2022 (т.1 а.п.20-22);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.08.2022, відповідно до якого свідок ОСОБА_9 впізнав на фото під номером 4 ОСОБА_8 (т.1 а.п.27-28);

- протоколі огляду телергам-каналу від 22.08.2022, згідно якого свідок ОСОБА_9 переглянув представлений відеозапис під назвою «В Лисичанске роздано муниципальное унитарное предприятие «Комплексный центр коммунального обслуживания», в состав которого вошли все существующие ранее в городе ЖЭКи, в том числе жилищно-эксплуатационные конторы из Приволья и Новодружеского», розміщена о 17 год. 02 хв. 17 серпня 2022 року в телеграм-каналі Правительство луганськой народной республики. На відео йдеться мова про створення вищевказаного підприємства окупаційною владою т.зв. «ЛНР» в м. Лисичанську Луганської області. Під час перегляду вказаного відеозапису свідок ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_8 , призначеного керівником цього підприємства (т.1 а.п.29-30);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.08.2022, відповідно до якого свідок ОСОБА_17 впізнав серед чотирьох інших фотознімків, на фото під номером 2 ОСОБА_8 (т.1 а.п.34-35);

- протоколі огляду телеграм-каналу від 22.08.2022, згідно якого свідок ОСОБА_18 оглянув контент телеграм-каналу «Правительство луганской народной республики». Під час перегляду відеозапису під назвою «В Лисичанске роздано муниципальное унитарное предприятие «Комплексный центр коммунального обслуживания», в состав которого вошли все существующие ранее в городе ЖЭКи, в том числе жилищно-эксплуатационные конторы из Приволья и Новодружеского», розміщеного о 17 год. 02 хв. 17.08.2022, в якому йдеться про створення підприємства окупаційною владою т.зв. «ЛНР» в м. Лисичанську Луганської області. Під час перегляду вказаного відеозапису свідок ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_8 , призначеного керівником цього підприємства (т.1 а.п. 36-37);

- протоколі огляду від 07.09.2022, відповідно до якого старшим оперуповаженим 2 сектору Лисичанського МРВ 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях оглянуто відеоматеріал під назвою «В Лисичанске роздано муниципальное унитарное предприятие «Комплексный центр коммунального обслуживания», в состав которого вошли все существующие ранее в городе ЖЭКи, в том числе жилищно-эксплуатационные конторы из Приволья и Новодружеского», розміщений 17.08.2022 в мережі Інтернет Телеграм-каналу. В ході огляду встановлено, що на відеоматеріалі присутній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець рф, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , якого призначили керівником т.зв. «муніципального унітарного підприємства «Комплексний центр комунального обслуговування». Зокрема, з 00 хв. 04 сек на відео ОСОБА_8 дає інтерв`ю: «В соответствии с распоряжением головы исполняющего обязанности администрации г. Лисичанска было создано муниципальное унитарное предприятие «Комплексный центр коммунального обслуживания г. Лисичанска луганской народной республики». В состав этого предприятия вошли все ЖЭКи, которые обслуживали г. Лисичанск, включая и г. Приволье и г. Новодружевка. На сегодняшний день чем мы занимаемся: наши ЖЭКи, которые войдут в состав этого унитарного предприятия, но они пока еще числяться как ЖЭКи, занимается уборкой территории, уборкой дорог, вывозом мусора, ну и соответственно мы ведем на сегодняшний день прием граждан по регистрации разрушенных домов как частных так и многоквартирных домов» (т.1 а.п.44-50);

- особовій картці на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.п.69);

- протоколі огляду від 16.11.2022, під час якого було оглянуто Інтернет-сторінку на Інтренет-сайті «Telegram». У ході огляду відеоматеріалу встановлено, що на відрізку відтворення 00 хв. 00 сек. 01 хв. 00 сек. з`являється чоловік з надписом на відео « ОСОБА_11 директор МУП «Комплексный центр коммунального обслуживания г. Лисичанск». Також у зазначеному відеоматеріалі вказаний чоловік розповідає про структуру комунальних підприємств м. Лисичанськ окупаційної владм та перераховує завдання, які вони виконують (т.1 а.п.70-74);

- протоколі огляду від 20.04.2023, під час якого було оглянуто публікацію в мережі Інтернет, розміщена в месенджер Telegram 19.04.2023 «Ну що дорогі друзі! Зараз всі російські пропагандистські канали трублять про покращення життя на території Луганської області після т.зв. «освабажденія»!!! І так із настанням тепла деякі люди повертаються в свої розбиті війною домівки сподіваючись на нормальне життя та намагаються влаштуватися на роботу хоч-кудись. Але окупаційна влада намагається створити картинку що захоплені ними населені пункти відновлюються та процвітають. Цим вони створюють фейкові бюджетні підприємства нібито для надання робочих місць людям. Однак якщо подивитися між рядків в статутних документах цих недоустанов, люди які працюють там будуть першочергово примусово мобілізовані в орківські ряди в якості гарматного м`яса. Ось нам випадково дістався один цікавий документ, який це підтверджує». В ході огляду встановлено, що в ході огляду встановлено, що в тексті публікації фігурує ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого призначили т.зв. керівником Муниципальное унитарное предприятие «Комплексный центр комунального обслуживания города Лисичанска Луганской Народной Республики» (т.1 а.п.79-92);

- «Уставі Муниципального унитарного предприятия «Комплексный центр Коммунального обслуживания города Лисичанска Луганской Народной Республики» - мовою оригіналу (т.1 а.п.93-110);

- протоколі огляду від 19.04.2023 інтернет сторінки предоставление сведений из ЕГРЮЛ/ЕГРИП в эелектронном виде ФНС России, в ході якого відкрилася головна частина сайту. В подальшому в пошуковому полі під назвою «поисковый запрос» після пропису слова «Лисичанск» та натискання вкладки «Найти» відкривається сторінка під назвою Муниципальное унитарное предприятие «Комплексный центр комунального обслуживания города Лисичанска Луганской Народной Республики». Після переходу за вказаним посиланням відкривається файл під назвою «Выписка из Единого государственного реестра юридических лиц», де зазначено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , займає посаду керівника т.зв. «підприємства» (т.1 а.п.111-117);

- документів під назвою Выписка из Единого государственного реестра юридических лиц» (мовою оригіналу) від 19.04.2023 (т.1 а.п.118-122);

- висновку експерта № 81 від 28.02.2023, за висновками якого зображення чоловіка, який одягнений у сорочку білого кольору з коротким рукавом, з годинником чорного кольору на лівій руці, що тримає в руках ручку чорного кольору, який сидить за столом та дає інтерв`ю у відеозаписі, що міститься в електронному файлі під назвою «Шочин.mp4», при показниках індикатору відліку часу програми відео відтворення (відеоплеєра) часу у період часу: 00:00:00 00:01:00 та який представлений як « ОСОБА_11 директор МУП «Комплексный центр комунального обслуживания г. Лисичанск», придатне для портретного ідентифікаційного дослідження за ознаками зовнішності. У кадрах відеозапису, що міститься в електронному файлі під назвою «Шочин.mp4», при показниках індикатору відліку часу програми відео відтворення (відеоплеєра) часу у період часу: 00:00:00 00:01:00 (зображення чоловіка, який одягнений у сорочку білого кольору з коротким рукавом, з годинником чорного кольору на лівій руці, що тримає в руках ручку чорного кольору, який сидить за столом, дає інтерв`ю та представлений як « ОСОБА_11 директор МУП «Комплексный центр комунального обслуживания г. Лисичанск») та на фотозображенні, що міститься в особовій картці Державної міграційної служби України на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в електронному файлі під назвою «anketa 14112048.pdf, наданому на дослідження у якості порівняльного матеріалу, зображена одна й та сама особа (т.1 а.п. 127-140).

Вищенаведені показання свідків та письмові докази у кримінальному провадженні, в їх взаємозв`язку та сукупністю, повністю доводять вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК, а суд першої інстанції оцінюючи в сукупності всі докази по провадженню, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вони є належними, допустимими і достатніми, та такими, що в повній мірі доводять вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Ці докази ретельно досліджені під час судового засідання та цілком обґрунтовано та мотивовано покладені в основу ухваленого по справі обвинувального вироку.

Підстав вважати недопустимими докази у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_8 апеляційний суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На переконання колегія суддів покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 узгоджуються між собою та підтверджуються письмовими доказами, яким судом надано належну оцінку, а тому правомірно покладені в основу вироку. При цьому підстав ставити під сумнів правдивість показань зазначених свідків не було у суду першої інстанції, та не вбачає таких підстав й апеляційний суд, оскільки усі вони давали суду показання під присягою будучи попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК.

Що стосується посилань захисника на те, що він не мав можливості спілкуватися з обвинуваченим, з`ясувати його ставлення до пред`явленого обвинувачення та обставин зайняття посади т.зв. «директора Муниципального унитарного предприятия «Комплексный центр коммунального обслуживания города Лисичанска Луганской народной Республики», чи перебуває він на даний час на окупованій території, апеляційний суд зауважує на наступних обставинах.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження №0000382 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК було проведено за відсутності обвинуваченого (in absentia), відповідно до ухвали Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.02.2024 (т.2 а.п.94-95) в порядку спеціального судового провадження.

Зазначена обставина була обумовлена тим, що обвинувачений ОСОБА_8 переховувався від суду, не з`являвся в підготовчі судові засідання до суду першої інстанції, з метою ухилення від кримінальної відповідальності перебуває на тимчасово окупованій території Луганської області, оголошений у розшук та обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК, за яким допускається спеціальне судове провадження.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 всіма наявними у розпорядженні суду першої інстанції засобами, передбаченими КПК, викликався для участі в судовому розгляді кримінального провадження стосовно нього, зокрема, шляхом публікації відповідних судових сповіщень на офіційному веб-сайті Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та шляхом публікації у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»).

Положеннями абз. 8 ч. 3 ст. 323 КПК передбачено, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ККС у складі ВС від 01.04.2021 у справі №759/2992/17 (провадження №51-3360 км20), згідно якої особа вважається належним чином ознайомленою зі змістом судових повісток, а отже, обізнаною про здійснюване судом щодо неї кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 323 КПК (in absentia), якщо місцевий суд повідомляв їй про судові засідання (у тому числі, про судове засідання, на якому було проголошено вирок) шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України» та в газеті «Урядовий кур`єр».

Відтак, в даному випадку суд апеляційної інстанції констатує, що судом були використані всі передбачені кримінальним процесуальним законом можливості для дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_8 на доступ до правосуддя та на захист, з огляду на факт здійснення в даному випадку спеціального судового провадження, судовий розгляд кримінального провадження проводився за участю захисника, з дотриманням принципу змагальності процесу, а неможливість допиту обвинуваченого в судовому засіданні суду першої інстанції та неможливість захисника поспілкуватись з обвинуваченим, на яку посилається захисник в поданій апеляційній скарзі як на підставу для скасування вироку, була обумовлена об`єктивними причинами, пов`язаними із переховуванням ОСОБА_8 від суду на тимчасово окупованій території України, а також його небажанням бути особисто присутнім під час судового розгляду.

Водночас суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що надані свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 покази в частині переходу обвинуваченого ОСОБА_8 на бік окупаційної влади, зокрема зайняття ним посади т.зв. «директора Муниципального унитарного предприятия «Комплексный центр коммунального обслуживания города Лисичанска Луганской народной Республики», та таке рішення є добровільним з боку обвинуваченого, узгоджуються із дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами в даному кримінальному провадженні.

Твердження захисника про те, що жоден з допитаних судом свідків не підтвердив вчинення ОСОБА_8 дій, спрямованих на допомогу державі-агресору та окупаційній адміністрації держави-агресора з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації - не відповідають дійсності.

З метою перевірки доводів сторони захисту, апеляційним судом було відтворене аудіозапис судових засідань від 12.11.2024 та 13.04.2025 (журнал судових засідань т.2 а.п.158-161, 176-179), під час яких було проведено допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 .

Так, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що у 2022 році виїхали з м.Лисичанська до м. Дніпра у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України. Від знайомих, які залишились на окупованій території в м. Лисичанську, їм стало відомо, що після окупації міста ОСОБА_8 обіймає посаду директора комунального підприємства в м. Лисичанськ. Також свідки бачили в соціальних мережах відеоролик, де зображено ОСОБА_8 , який як директор комунального підприємства давав інтерв`ю. На запитання захисника свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказали, що впевнено можуть заявити, що на відеозапису зафіксовано саме обвинуваченого ОСОБА_8 , з яким вони особисто хоча і не знайомі, однак знають його як місцевого мешканця м. Лисичанська, який раніше працював на нафтопереробному заводі в м. Лисичанськ.

Свідок ОСОБА_9 повідомив, що особисто знайомий з обвинуваченим ОСОБА_8 з 2020 року, з яким познайомився в міській раді міста Лисичанська. З соціальних мереж йому відомо, що після окупації міста, ОСОБА_8 залишився при окупаційній владі та став працювати директором комунального підприємства. На відеоролику ОСОБА_8 розповідав, що він працює директором комунального підприємства з благоустрою м. Лисичанська.

Також допитані судом свідки повідомили, що можливість виїхати з тимчасово окупованої території на підконтрольну владі України територію існувала від початку повномасштабного вторгнення рф. Всі бажаючі мали можливість виїхати в м.Лисичанська, навіть за відсутності власного транспорту, оскільки адміністрацією міста було організовано евакуацію місцевого населення спочатку залізничним транспортом, а після початку обстрілів міста автомобільним транспортом.

Отже допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 підтвердив, що дійсно після повномасштабного вторгнення рф у 2022 році він виїхав з окупованої території та після цього часу не спілкувалися з обвинуваченим; свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_19 особисто не були знайомі з ОСОБА_8 , однак знали його як мешканця м.Лисичанська та впевнено можуть впізнати його на відеозаписах та інтернет-новинах у соціальних мережах з окупованих територій, з яких, як із повідомлення знайомих, які залишились у м. Лисичанську, їм стало відомо, що обвинувачений ОСОБА_8 обіймає посаду директора комунального підприємства м. Лисичанська при окупаційній владі держави-агресора. Таким чином апеляційні твердження захисника про те, що жоден із допитаних судом першої станції свідків не підтвердив вчинення ОСОБА_8 інкримінованого злочину є такими, що не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд критично відноситься і до доводів апелянта про необхідність визнання протоколів впізнання свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 особи обвинуваченого за фотознімками неналежними доказами через допущені органом досудового розслідування порушення вимог ч.7 ст. 228 КПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Системний аналіз кримінального процесуального закону свідчить, що висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. В свою чергу єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК.

Приписами ч.ч. 6,7 ст. 228 КПК визначено, що за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, з додержанням вимог, зазначених у частинах 1 і 2 цієї статті. Зокрема, перед пред`явленням особи для впізнання слідчий, прокурор повинен з`ясувати, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.

Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання від 21.08.2022, свідок ОСОБА_9 , у присутності двох понятих, серед представлених чотирьох фотознімків, на фото під номером 4 впізнав ОСОБА_8 за характерним виразом обличчя, формою голови, формою підборіддя, губ на носа. На запитання слідчого свідок ОСОБА_9 пояснив, що з ОСОБА_8 він знайомий особисто, до окупації РОВ м. Лисичанська Луганської області останній працював керівником товарно-сировинної бази на Лисичанському нафтопереробному заводі (т.1 а.п. 27-28).

Свідок ОСОБА_17 під час проведення за його участю спізнання особи за фотознімками, відповідно до протоколу від 21.08.2022, у присутності двох понятих, серед наданих чотирьох фотознімків на фото під номером 2 впізнав ОСОБА_8 , як особу, з якою він особисто знайомий. При цьому свідок пояснив, що до повномасштабного вторгнення рф на територію України ОСОБА_8 займав посаду керівника товарно-сировинної бази на Лисичанському нафтопереробному заводі. Впізнав його за характерними рисами обличчя, вираженою формою голови, брів та очей (т.1 а.п.34-35).

На переконання колегії суддів пред`явлення особи для впізнання було проведено відповідно до вимог ст. 228 КПК, особи на фотознімках бути тієї ж статі та не мали різких відмінностей у віці, зовнішності з особою, яка підлягала впізнанню. Таким чином істотних порушень кримінального процесуального закону при проведенні цих слідчих дій допущено не було, а доводи адвоката про те, що фотознімок ОСОБА_8 , наданий серед інших фотознімків свідкам для впізнання, має відмінності оскільки має зображення збільшеного розміру голови та суттєво впливає на сприйняття зображення, є надуманими.

Не впливають на правильність висновків суду і твердження захисника про те, що встановлена портретною судовою експертизою схожість особи, яка надає інтерв`ю у відеосюжеті та представлений як ОСОБА_11 диретор МУП Комплексный центр коммунального обслуживания г. Лисичанська та на фотозображенні, що міститься в особовій картці Державної міграційної служби України на імя ОСОБА_20 , - викликає сумнів. На переконання апеляційного суду висновок судового експерта № 81 від 28.02.2023 (т.1 а.п. 127-140), у якому експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причини від виконання покладених на них обов`язків, відповідає вимогам ст.102 КПК щодо його змісту, в ньому викладені відповіді на запитання, поставлені перед експертом з урахуванням сукупності зібраних у кримінальному провадженні доказів. При цьому апелянтом не зазначено жодних підстав для визнання зазначеного висновку недопустимим доказом та не вказано жодних порушень, які, на його думку, могли бути підставами для таких тверджень.

На переконання колегії суддів сукупністю всіх обставин вчиненого діяння доведені зміст і спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_8 вчинення дій, необхідних зайняття ним на тимчасово окупованій території посади т.зв. директора Муниципального унитарного предприятия «Комплексный центр коммунального обслуживания города Лисичанска Луганской Народной Республики (мовою оригіналу).

При цьому судом вірно враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 вчиняв інкриміновані дії свідомо, добровільно, без будь-якого примусу, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду не міг не розуміти незаконності вчинених ним дій.

Наведене у своїй сукупності свідчить про наявність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК, тому підстав вважати його необґрунтовано засудженим колегія суддів не вбачає. Тому доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому злочину слід визнати безпідставними.

Яких-небудь даних, які б свідчили про необ`єктивність, упередженість органів розслідування або суду, під час апеляційного перегляд справи не встановлено.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи сторони захисту в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів належні мотиви, з яких взяв до уваги одні докази і відхилив інші, та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, з чим погоджується й колегія суддів.

При цьому, місцевий суд дотримався вимог ст. 10 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні.

Вищенаведені докази були досліджені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

Водночас даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді судом першої інстанції істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Поміж іншого суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи захисника про порушення місцевим судом вимог ст.ст.107, 376 КПК з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.4 ст.107 та ст.108 КПК фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим і здійснюється в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Під час судового засідання ведеться журнал судового засідання, який ведеться та підписується секретарем судового засідання.

Матеріали даного кримінального провадження вказують на те, що під час судового розгляду у Петропавлівському районному суді Дніпропетровської області належним чином здійснювалося фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження, про що свідчать технічні носії аудіозапису перебігу судового розгляду та журнали судових засідань, складені та підписані секретарем судового засідання ОСОБА_21 .

У свою чергу технічний запис перебігу судового розгляду та журнал судового засідання від 18 квітня 2025 року, на який посилається захисник в своїх доповненнях до апеляційної скарги, дійсно засвідчує закінчення судового розгляду виходом суду до нарадчої кімнати о 09 год. 42 хв., але без фіксації проголошення судом вироку, оскільки згідно довідки секретаря судового засідання ОСОБА_21 (том № 2 а.п.189) фіксування оголошення вироку за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Згідно положень ч.ч.1,3,8 ст.376 КПК судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Після проголошення вироку головуючий роз`яснює обвинуваченому, захиснику, його законному представнику, потерпілому, його представнику, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Обвинуваченому, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, роз`яснюється право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду, не вручення захиснику копії вироку в день його проголошення або шляхом направлення судового рішення за місцем перебування захисника чи на його електрону пошту, жодним чином не позбавило та істотно не обмежило його право на захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки захисник ОСОБА_7 своєчасно ознайомився з текстом вироку через підсистему «Електронний суд» та скористався своїм процесуальним правом на апеляційне оскарження вироку Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.04.2025.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга з доповненнями захисника ОСОБА_7 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу, з доповненнями, захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 111-2 КК - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4