Провадження № 1-кс/686/8838/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року м. Хмельницький

Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника підозрюваного ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Вороніж Шосткинського району Сумської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, військовослужбовця Збройних Сил України, водія-механіка відділення підводно-технічних робіт взводу підводного розмінування роти підводного розмінування військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у кримінальному провадженні № 0000984,

ВСТАНОВИВ:

12.09.2025 старший слідчий відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду з клопотанням, погодженим із прокурором Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. В обґрунтування клопотання посилається на те, що існують передбачені ст.177 КПК України ризики переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженню.

Слідчий та прокурор у судовому засіданні підтримали заявлене клопотання, просили його задовольнити з підстав, зазначених у клопотанні.

Підозрюваний у судовому засіданні просив обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з тих підстав, що визнає вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, має намір відшкодувати шкоду, завдану внаслідок загибелі ОСОБА_7 .

Захисник підозрюваного у судовому засіданні заперечив проти заявленого клопотання у зв`язку із недоведеністю заявлених ризиків. Пояснив, що ОСОБА_6 визнає вину у вчиненому та критично оцінює свої дії. Просив врахувати, що підозрюваний є військовослужбовцем, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та звернув увагу на помилковість кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, та у разі вірної кваліфікації дій підозрюваного за ст. 415 КК України, який є нетяжким злочином, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не відповідало би законодавству. Просив врахувати, що донька загиблої ОСОБА_8 отримала грошові кошти у сумі 70 000 грн. на поховання ОСОБА_7 та претензій до ОСОБА_6 не має, просить його суворо не карати, вважає за доцільне обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, про що написала розписку.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, приходжу до висновку, що клопотання слідчого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

11.09.2025 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000984 зареєстровано дане кримінальне правопорушення із правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 286 КК України.

11 вересня 2025 року о 13 год. 25 хв. ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

11 вересня 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме про те, що «05.08.2024, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 87РС громадянин ОСОБА_6 , прийнятий на військову службу та призначений на посаду курсанта навчального взводу 3 навчальної роти 2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , військове звання «солдат». В подальшому, 05.09.2024, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 112РС солдат ОСОБА_6 призначений на посаду водія-сапера розмінувальника військової частини НОМЕР_1 . В подальшому, 16.08.2025, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 89РС солдат ОСОБА_6 призначений на посаду водія-механіка відділення підводно-технічних робіт взводу підводного розмінування роти підводного розмінування військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до положень п. 9 ст. 1, п. 1 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу.

Відтак, з моменту прийняття на військову службу у військову частину НОМЕР_2 солдат ОСОБА_6 набув статус військовослужбовця особи, яка проходить військову службу, та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, бути дисциплінованим, поводитись з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Окрім цього, солдат ОСОБА_6 мав поводити себе пристойно і дотримуватись вимог ст. 68 Конституції України, згідно яких кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та Законів України, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей, та ст. 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно яких військовослужбовці постійно повинні бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Разом з тим, ОСОБА_6 , діючи в порушення вищевказаного законодавства, став на шлях протиправної діяльності, вчинивши дії, спрямовані на порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_7 .

Так, 12 вересня 2025 року, близько 08 год. 45 хв., в світлу пору доби, без опадів, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ЗАЗ TF69YP (LANOS)», р.н. НОМЕР_3 , рухався по ділянці 303 км автодороги М-30 сполученням «Стрий-Ізварине», поблизу с. Головчинці Меджибізької ТГ Хмельницького району Хмельницької області, по сухій чистій асфальтобетонній проїзній частині зі сторони від м. Хмельницький в напрямку до м. Вінниця, зі швидкістю близько 80 км/год, чим грубо порушив вимоги п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту Правил), оскільки перебував в зоні дії дорожнього знака 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год».

Продовжуючи рух на вказаній ділянці дороги, а саме на 303 км + 252 м автодороги М-30 сполученням «Стрий-Ізварине», поблизу с. Головчинці Меджибізької ТГ Хмельницького району Хмельницької області, водій ОСОБА_6 в порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту Правил) не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну і створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху.

Так, ОСОБА_6 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.2 «зебра» та дорожніми знаками 5.38.1 і 5.38.2 «Пішохідний перехід», маючи об`єктивну спроможність виявити на проїзній частині пішохода ОСОБА_7 , яка перетинала проїзну частину в межах вищевказаного нерегульованого переходу справа-наліво відносно напрямку руху керованого ним автомобіля «ЗАЗ TF69YP (LANOS)», р.н. НОМЕР_3 , в порушення вимог п. 18.1 Правил, не вжив заходів для зменшення швидкості та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_7 , чим створив для неї небезпеку, та продовжуючи свій рух, на нерегульованому пішохідному переході, в межах лівої з двох смуг, призначених для руху в напрямку до м. Вінниця, допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_7 .

Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці пригоди.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3. (б, д), 12.9 (б), 18.1 Правил, зміст яких полягає в наступному: п. 1.3. Учасники дорожнього руху зобов`язанні знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки; п. 2.3 Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 12.9. Водієві забороняється: а) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил; п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками спричинення смерті потерпілої ОСОБА_7 ».

Дана підозра обґрунтована, адже на її підтвердження представлено: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.09.2025; протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 11.09.2025; протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 11.09.2025; протокол допиту свідка ОСОБА_11 від 11.09.2025; протокол затримання ОСОБА_6 від 11.09.2025; протокол (додаткового) допиту ОСОБА_6 від 11.09.2025; інші матеріали кримінального провадження в сукупності.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Частиною 1 ст.183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України).

З наданих матеріалів убачається, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Разом з тим, вказаний у клопотанні слідчого ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки ні слідчим, ні прокурором не наведено обставин, які б дали беззаперечні підстави суду вважати, що ОСОБА_6 має намір ухилятися від слідства, адже лише тяжкість можливого покарання при можливому визнанні підозрюваного винним не може свідчити про існування вказаного ризику відповідно до вимог закону.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці імовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

У справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання Європейський Суд зазначив, що суди, перевіряючи законність та обґрунтованість продовження тримання заявниці під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя (W v. Switzerland, 14379/88, 26 січня 1993 року). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v.Moldova (Бекчиєв проти Молдови) §58).

ОСОБА_6 раніше не судимий, є військовослужбовцем, має постійне місце проживання, перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Має намір примиритися із донькою загиблої та відшкодував їй витрати по поховання ОСОБА_7 , що підтверджується розпискою ОСОБА_8 від 12.09.2025, має намір відшкодовувати шкоду і у подальшому.

За таких обставин, вважаю, що ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду на даному етапі досудового розслідування вказаного кримінального провадження не є доведеним, а саме лише посилання у клопотанні на те, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, не свідчить про безумовне недотримання ним процесуальних обов`язків, які на нього можуть бути покладені при обранні іншого, більш м`якого, запобіжного заходу.

Слідство знаходиться на початковій стадії, усі свідки не встановлені та не допитані, а тому у випадку перебування на волі, підозрюваний може вживати заходів з метою незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, зокрема військовослужбовців, з якими перебував а автомобілі на момент ДТП, яким можуть бути відомі обставини кримінального провадження. Отже даний ризик є цілком реальним та суттєвим при вирішенні означеного клопотання.

За таких обставин приходжу до висновку про наявність визначених ст. 177 КПК України ризиків: переховування від органів досудового розслідування та/або суду та незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Беззаперечних даних, які б виключали вказані ризики, слідчим суддею на даний час не встановлено.

Аналізуючи особу підозрюваного, слідчий суддя враховує, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, розлучений, однак перебуває у фактичних шлюбних відносинах, раніше не судимий, є військовослужбовцем ЗСУ, перебуває на посаді водія-механіка відділення підводно-технічних робіт взводу підводного розмінування роти підводного розмінування військової частини НОМЕР_1 .

За місцем служби зарекомендував себе з позитивної сторони як відповідальний та дисциплінований військовослужбовець, має ряд заохочень від командування, що підтверджується характеристикою командира роти ОСОБА_12 від 12.09.2025.

Під час скоєння інкримінованого кримінального правопорушення був тверезий.

Однак, обставини наявності постійного місця проживання та стійких соціальних зв`язків не є достатніми для відмови у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою або обрання більш м`якого запобіжного заходу, з урахуванням вагомості встановлених у кримінальному провадженні ризиків.

Враховуючи наведені ризики, усі, визначенні ст.178 КПК України, обставини в їх сукупності, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, характер та обставини даного кримінального правопорушення, наслідки дорожнього-транспортної пригоди, а саме настання смерті потерпілої, особу підозрюваного, те, що в момент вчинення ДТП ОСОБА_6 не перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, не втікав з місця пригоди та не вчиняв спроб переховатися від правоохоронних органів, не вчиняв будь-яких дій для перешкоджання розслідування, приходжу до висновку, що відносно ОСОБА_6 слід обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього, який зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та буде достатнім стримуючим засобом для запобігання ризикам, доведеним слідчим та прокурором.

Виконання вказаного запобіжного заходу контролюється правоохоронним органом, що убезпечує можливі контакти із свідками кримінального правопорушення.

У клопотанні та в судовому засіданні слідчим та прокурором не обґрунтовано того, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, з урахуванням даних про особу підозрюваного та конкретних обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, не зможе запобігти ризикам, визначеним в клопотанні.

Водночас, на підозрюваного необхідно покласти відповідні обов`язки, передбачені частиною 5 статті 194 КПК України.

Строк домашнього арешту слід визначити в межах строку досудового розслідування та в межах строку визначеного ст.197 КПК України, а саме по 07.11.2025 включно.

Керуючись ст.ст.177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, строком до 07 листопада 2025 року включно запобіжний захід у вигляді цілодобово домашнього арешту, який полягає в забороні залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 цілодобового з покладенням на нього зобов`язання прибувати до слідчого, прокурора, суду, слідчого судді за кожною вимогою.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора, суду за кожною вимогою;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора у вказаному кримінальному провадженні або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора у вказаному кримінальному чи суд про зміну свого місця проживання;

- утриматись від спілкування із свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд за межі України та в`їзд в Україну.

Підозрюваного ОСОБА_6 негайно доставити до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 і звільнити його там з-під варти.

Роз`яснити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що працівники органу Національної поліції, відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвала діє до 07 листопада 2025 року включно.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя