КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/4383/19Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/453/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12

потерпілого ОСОБА_13 ,

представника потерпілого ОСОБА_14 ,

перекладача ОСОБА_15

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003591, по обвинуваченню:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без зареєстрованого місця проживання в Україні, раніше судимого:

- 13 січня 2020 року Голосіївським районним судом міста Києва за ч.1 ст.255, ч.4 ст.27 ч.3 ст.307, ч.3 ст.209, ст.69, 70 КК України до двох років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 10 червня 2020 року у зв`язку з відбуттям покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за апеляційною скаргою прокурора Шевченківської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_16 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 14 вересня 2022 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у тому, що він 16 квітня 2019 року о 21 год. 15 хв., перебуваючи в камері №214-А ДУ «Київський слідчий ізолятор», розташованої за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 13, вступив у словесний конфлікт зі співкамерником ОСОБА_13 . На ґрунті цього конфлікту, через виниклі особисті неприязні стосунки, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений кулаком правої руки умисно завдав ОСОБА_13 одного удару в область голови. Після того, як від отриманого удару потерпілий впав, обвинувачений кулаками завдав ОСОБА_13 не менше двадцяти ударів в область голови, грудної клітки та живота, тобто у ділянки, де розташовані життєво важливі органи, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки - садна в ділянці правої реберної дуги; правобічний пневмоторакс; пневмомедіастинум; підшкірна емфізема грудної стінки білатерально, яка супроводжувалась розвитком шоку.

Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_9 , суд першої інстанції встановив, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.121 КК України вчинене саме обвинуваченим, оскільки достатніх, допустимих доказів та належних доказів на підтвердження вчинення цього кримінального правопорушення ОСОБА_9 органом досудового розслідування не здобуто.

В апеляційній скарзі прокурору кримінальному провадженні ОСОБА_16 просить скасувати виправдувальний вирок, вважаючи його незаконним, через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Вважає висновки суду про те, що прокурором не здобуто достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, такими, які не відповідають фактичним обставинам провадження.

Вказує на те, що під час судового розгляду не були допитані свідки сторони обвинувачення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , на допиті яких наполягав прокурор, оскільки судом було обмежено прокурору строк на забезпечення присутності цих свідків, а в подальшому взагалі знято з порядку розгляду їх допит.

За твердженнями апелянта, показання цих свідків є основними доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки в момент вчинення кримінального правопорушення вони перебували разом з обвинуваченим та потерпілим в одній камері та були свідками події та спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Посилається на те, що на час судового розгляду свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вже не перебували в ДУ «Київський слідчий ізолятор» та їх місцезнаходження невідоме. Стороною обвинувачення було проведено низку розшукових дій та було встановлено місцезнаходження вказаних свідків. Незважаючи на це, судом було прийнято рішення про обмеження прокурора в обов`язку доведення вини обвинуваченого в судовому процесі.

Вказані дії суду призвели до порушення принципу змагальності та свободи в наданні до суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості, гарантованого ст.22 КПК та обмеження повноважень прокурора в частині підтримання державного обвинувачення в суді, що передбачено ст.36 КПК.

Крім цього, судом визнано недопустимими доказами протоколи проведених слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , мотивуючи це тим, що ОСОБА_9 не мав часу ознайомитись з вказаними доказами. Проте в жодному протоколі надання доступу до матеріалів досудового розслідування не міститься будь-яких зауважень як обвинуваченого так і його захисника на неналежне ознайомлення їх з матеріалами кримінального провадження.

Вважає, що дослідженими судом доказами в їх сукупності повністю доводиться винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

За результатами апеляційного розгляду просить скасувати виправдувальний вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років

На підставі ст.75 КК України просить звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком на три роки.

Процесуальні витрати по справі покласти на ОСОБА_9 .

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_11 зазначає, що доводи прокурора про те, що суд не забезпечив прокурору можливості для допиту свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки суд забезпечив прокурору усі можливості для реалізації ним своїх повноважень у судовому засіданні, зокрема неодноразово надавався термін для забезпечення явки заявлених свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , проте сторона обвинувачення не забезпечила їх явку до суду, що позбавило суд можливості допитати їх в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів на підтримку поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисників, потерпілого та його представника, які заперечували проти апеляційних доводів прокурора та вважали вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши за клопотанням учасників судового провадження матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Положеннями статті 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ст.368 КПК України суд наряду з іншими питаннями, що вирішуються при ухваленні вироку, повинен вирішити:

- чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений;

- чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення;

- чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення;

- яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати, які обов`язки слід покласти на особу в разі її звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За приписами ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За висунутим обвинуваченням ОСОБА_9 16 квітня 2019 року, приблизно о 21 год. 15 хв., перебуваючи в камері № 214-А Державної установи «Київський слідчий ізолятор», розташованої за адресою - м. Київ, вул. Дегтярівська, 13, вступив у словесний конфлікт зі співкамерником ОСОБА_13 . На ґрунті цього конфлікту, через особисті неприязні стосунки у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень.

З метою реалізації зазначеного умислу, усвідомлюючи ступінь суспільної небезпеки та наслідки своїх дій, обвинувачений кулаком правої руки умисно завдав ОСОБА_13 одного удару в область голови. Від отриманого удару потерпілий впав, а обвинувачений кулаками завдав ОСОБА_13 не менше двадцяти ударів в область голови, грудної клітки, живота, тобто у ділянки, де розташовані життєво важливі органи, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки - садна в ділянці правої реберної дуги; правобічний пневмоторакс; пневмомедіастинум; підшкірна емфізема грудної стінки білатерально, яка супроводжувалась розвитком шоку.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, допитавши потерпілого, дослідивши письмові докази, оцінивши кожний доказ, наданий як стороною обвинувачення, так і стороною захисту на предмет належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_9 підлягає виправданню за висунутим обвинуваченням на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, з огляду на наступне.

За висунутим обвинуваченням ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.121 КК України, а саме в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

З об`єктивної сторони умисне тяжке тілесне ушкодження характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками. При вчиненні цього злочину умисел винної особи направлений саме на спричинення тілесних ушкоджень.

За таких обставин суду належало з`ясувати, чи наносив обвинувачений умисне тяжке тілесне ушкодження та чи усвідомлював настання наслідків у виді заподіяння тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.121 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_9 .

В поданій апеляційній скарзі всі доводи апелянта фактично зводяться до того, що представленими стороною обвинувачення доказами підтверджують винуватість ОСОБА_9 у нанесенні потерпілому ОСОБА_13 умисних тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент заподіяння та порушення судом принципу змагальності сторін через відмову у допиті свідків сторони обвинуваченняОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Проте, такі твердження апелянта про наявність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_19 у висунутому обвинуваченні не відповідають фактичним обставинам провадження.

Так, допитаний в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 своєї вини у спричиненні ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень не визнав та пояснив, що до камери № 214-А ДУ «Київський слідчий ізолятор» він потрапив за два дні до подій, які мали місце 16 квітня 2019 року. На той час у камері, крім нього, утримувалися ще троє осіб, у тому числі потерпілий ОСОБА_13 . За час перебування в камері жодних конфліктів в нього з ОСОБА_13 та іншими особами не було. Спальне місце його знаходилося на першому ярусі, а де спав потерпілий, не пам`ятає. 16 квітня 2019 року близько 21-ї години він ліг спати. Прокинувся від того, що у камері увімкнули світло. Побачив ОСОБА_13 , який лежав непритомний на підлозі, в області голови останнього була кров. Разом з іншими співкамерниками намагався надати ОСОБА_13 першу допомогу та привести його до свідомості. Потім прийшли працівники СІЗО, потерпілого на ношах винесли з камери, а його на десять діб помістили до карцеру. Після звільнення з карцеру його перевели до іншої камери. Чому саме його звинуватили у побитті ОСОБА_13 , не знає. Зі слів потерпілого йому відомо, що під час затримання ОСОБА_13 до нього застосовувались заходи фізичного впливу. Наявність у нього на руках та на предметах його одягу слідів крові пояснює тим, що він контактував з потерпілим, коли той перебував без свідомості та надавав йому першу допомогу.

Суд першої інстанції визнав, що такі показання ОСОБА_9 не спростовуються іншими наданими стороною обвинувачення доказами.

Зокрема, допитаний в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 повідомив суду, що ОСОБА_9 йому тілесних ушкоджень не спричиняв. З приводу виявлених у нього тілесних ушкоджень пояснив, що частину тілесних ушкоджень йому було заподіяно раніше, а саме 02 квітня 2019 року під час його затримання працівниками поліції. При цьому йому була заподіяна закрита черепно-мозкова травма і з того часу він почував себе погано, постійно відчував сильний головний біль, у нього були «провали в пам`яті». Що сталося з ним в ніч проти 16 квітня 2019 року, також не пам`ятає через травму голови. Вказує на те, що працівники поліції примушували його написати заяву та дати показання, що саме ОСОБА_9 спричинив йому тілесні ушкодження.

Такі ж показання потерпілий ОСОБА_13 надав і під час апеляційного розгляду, наголошуючи на тому, що з обвинуваченим на час перебування в камері мав добрі стосунки, можливість свого побиття ОСОБА_9 категорично заперечує, жодних претензій до нього не має.

Оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_13 на предмет достовірності, суд врахував, що за висновками судово-психіатричної експертизи від 22 серпня 2019 року №477 на час проведення дослідження ОСОБА_13 страждав на емоційно-лабільний (астенічний) розлад, за своїм психічним станом може усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними. На момент вчинення щодо нього злочину на будь-який психічний розлад не страждав та за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. ОСОБА_13 виявляє певну недостатність функціонування когнітивних процесів (пам`яті, уваги, динаміки психічної діяльності), достатній інтелектуальний рівень. В особистісній сфері - пасивність, ситуаційна замкненість, емоційна напруга з лабільними проявами, стійка пригніченість настрою, невисокий самоконтроль, здатність дотримуватися своїх інтересів, диференційоване ставлення до подій, обережність та підозрілість у висловлюваннях, вибірковість у самоподанні, фіксованість на проблемній ситуації. Виявлені особливості поведінки ОСОБА_13 у ході досудового розслідування, зокрема, його позиція у наданні свідчень за провадженням, може розцінюватися як наслідок перенесеного психологічного тиску.

Незважаючи на те, що згідно з зазначеним висновком судово-психіатричної експертизи показання ОСОБА_13 , ймовірно, є наслідком психологічного тиску на нього, суд дійшов висновку, що наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом доказами ці показання потерпілого, досліджені судом безпосередньо, не спростовані і їх неправдивість чи недостовірність поза розумним сумнівом не доведена.

В суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_13 підтримав свої показання, які надавав в суді першої інстанції та подав заяву про те, що погоджується з виправдувальним вироком, оскільки ОСОБА_9 йому тілесних ушкоджень не завдавав, травми голови він отримав 02 квітня 2019 року. Показання, що містяться у заяві про вчинення злочину, він надав виключно під тиском працівників поліції. Обставини ночі 16 квітня 2019 року не пам`ятає і до теперішнього часу. Жодних претензій до ОСОБА_9 він не має.

Дослідивши надані стороною обвинувачення письмові докази, судом першої інстанції встановлено, що вони також не підтверджують винуватості ОСОБА_9 у нанесенні потерпілому ОСОБА_13 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння.

Зокрема, з даних протоколу від 06 червня 2019 року про прийняття заяви ОСОБА_13 про вчинене кримінальне правопорушення вбачається, що 16 квітня 2019 року приблизно о 21.15 год. у камері № 214-А ДУ «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_9 завдав ОСОБА_13 тілесні ушкодження.

Оцінюючи даний доказ, суд врахував, що незважаючи на те, що ОСОБА_13 прямо вказував на ОСОБА_9 , як на особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження, вказана заява була подана ним за сплином більше місяця після отримання ним тілесних ушкоджень.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що на підтвердження висунутого ОСОБА_9 обвинувачення прокурором надані камерні картки, згідно з якими станом на 16 квітня 2019 року у камері № 214-А ДУ «Київський слідчий ізолятор» перебували: ОСОБА_18 - з 23 березня 2019 року, ОСОБА_17 - з 29 березня 2019 року, ОСОБА_13 - з 10 квітня 2019 року та ОСОБА_9 - з 15 квітня 2019 року.

Із досліджених судом висновків експертиз № 081-141-2019, № 081-142-2019, № 081-143-2019, № 081-144-2019 встановлено, що виявлена на предметах одягу, руках обвинуваченого ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 кров належать ОСОБА_13 . Тобто, на руках всіх осіб, які утримувались на день події в камері разом з потерпілим, виявлена кров людини, походження якої не виключається від потерпілого.

Як зазначив обвинувачений, сліди крові на його руках та одязі могли утворитися від контакту з потерпілим, однак не через побиття останнього, а під час надання ним допомоги ОСОБА_13 , коли той без свідомості перебував на підлозі камери.

Оцінивши всі докази, надані стороною обвинувачення, на предмет їх належності, допустимості та достовірності, а в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, з посиланням на положення ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України, дійшов висновку, що наведені вище докази не є достатніми та належними доказами на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_20 у нанесенні потерпілому ОСОБА_13 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння.

Суд також визнав частину доказів, а саме протоколи допитів свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , недопустимими доказами з огляду на те, що сторона захисту не мала до них доступу у порядку ст.290 КПК України.

Зокрема, судом встановлено, що відповідно до протоколів перегляду відеозаписів від 17 квітня 2019 року допит ОСОБА_17 тривав з 15.42 до 16.03 год. (21 хв.), допит ОСОБА_18 відбувався з 17.02 до 17.33 год.(31 хв.), слідчий експеримент з ОСОБА_18 здійснювався з 17.52 по 18.03 год. (11 хв.), слідчий експеримент з ОСОБА_17 мав місце з 18.21 по 18.44 год. (23 хв.).

Отже, сумарний обсяг відеозаписів складає 1 годину 25 хвилин, тобто на 15 хвилин більше, ніж тривало ознайомлення ОСОБА_9 з усіма матеріалами, що містилися на той час у першому томі кримінального провадження, який йому надавався для ознайомлення в порядку ст.290 КПК.

Як вбачається із відповіді начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_21 від 28 листопада 2019 року №27350, матеріали особової справи ОСОБА_9 не містять дозволу на використання під час проведення слідчих дій на території ДУ «Київський слідчий ізолятор» будь-яких технічних засобів.

Долучена до зазначеної відповіді копія дозволу прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_22 № 21/3-29058-18 на видачу 04 листопада 2019 року слідчому Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_23 підозрюваного ОСОБА_9 для проведення слідчих та процесуальних дій в умовах ізолятора також не містить дозволу на пронесення до слідчого ізолятора та використання будь-яких технічних засобів.

Крім цього, протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 04 листопада 2019 року не містить інформації, що під час ознайомлення використовувалися відповідні технічні засоби, що давали можливість перегляду дисків для лазерних систем зчитування.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення ОСОБА_9 не були відкриті матеріали досудового розслідування, що містилися на зазначених технічних носіях інформації, а тому визнав вказані докази недопустимими.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.290 КПК України визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Проте, як вбачається із матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_9 за участі перекладача знайомився з матеріалами кримінального провадження з 16 вересня 2019 року по 05 листопада 2019 року. Відповідно до протоколу про відкриття та надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 04 листопада 2019 року (т.2, а.п.142-143) підозрюваного ОСОБА_9 ознайомлено з матеріалами досудового розслідування відповідно до наданого списку, у тому числі з протоколами допитів свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також протоколами слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (пункти 42-54. Цей протокол підписано ОСОБА_9 та перекладачем ОСОБА_24 . Як установила колегія суддів, усі матеріали провадження було надано стороні захисту для ознайомлення в порядку ст.290 КПК України відповідно до вимог закону. Заяв чи скарг про невідкриття цих матеріалів, чи про бажання ознайомитися з відеозаписами від підозрюваного ОСОБА_9 та його захисника не надходило. При цьому, навпаки ОСОБА_9 у протоколі було зазначено, що він ознайомився з усіма наданими йому матеріалами, в тому числі з речовими доказами та аудіофайлами. За таких обставин колегія суддів не вбачає законних та обґрунтованих підстав вважати, що стороні захисту не було відкрито вказаних доказів. Разом з цим, колегія суддів вважає, що ці докази також не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку. Відповідно до положень ч.1 ст.240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово констатував, що показання особи, викладені в протоколі слідчого експерименту, визнаються допустимими за умови, що при проведенні цієї слідчої дії була додержана належна процедура, якщо сторона обвинувачення довела: - до особи, яка приймала участь у слідчій дії, не застосовувався протиправний тиск; - слідча дія проведена за власною волею такої особи та її вільним волевиявленням; - особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе; - її права на захист і правову допомогу були забезпечені; - у слідчій дії приймали участь поняті або здійснювався її безперервний відеозапис; - права та процесуальні наслідки участі особи в проведенні слідчого експерименту були детально і ґрунтовно роз`яснені. Також Верховний Суд наголосив, що якщо слідчий експеримент полягає лише у повідомленні підозрюваним відомостей про факти і не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, він має розцінюватися як повторний допит і не може мати в суді доказового значення з огляду на частину 4 статті 95 КПК України. Крім цього, Суд зазначив, що використання результатів слідчого експерименту не має порушувати справедливості кримінального провадження в цілому (постанови ВС від 14 вересня 2020 року у справі 740/3597/17 та від 11 липня 2023 року у справі № 275/368/19). На підтвердження винуватості ОСОБА_9 сторона обвинувачення посилається на протоколи слідчих експериментів, проведених за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , даними яких спростовується версія обвинуваченого про непричетність до побиття потерпілого ОСОБА_13 . Із досліджених судом апеляційної інстанції протоколів слідчих експериментів, проведених за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , встановлено, що протоколи слідчих експериментів по своїй суті становлять допит слідчим свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на місці події та не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Верховний суд у своїй постанові від 14 вересня 2020 року у справі 740/3597/17 виснував, що не можуть бути визнані допустимими позасудові показання особи, навіть якщо вони викладені у протоколі слідчого експерименту, якщо вони по суті становлять допит особи і протокол не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За висновками Верховного Суду, викладених в постанова від 13 червня 2023 року у справі № 520/2703/17, оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення, а не саме по собі джерело доказів. У випадку оцінки результатів слідчого експерименту суд має визначити допустимість не самого протоколу слідчого експерименту, а відомостей, які в ньому містяться. За наведених обставин колегія суддів вважає недопустимими доказами відомості, які містяться у протоколах слідчих експериментів, проведених за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Колегія суддів також вважає недопустимими доказами показання допитаних на стадії досудового розслідування свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які містяться у протоколах їх допиту із застосуванням технічних засобів. Колегія суддів враховує, що показання цих свідків є центральними у даній справі, оскільки, за версією сторони обвинувачення, вони були єдиними свідками побиття ОСОБА_9 потерпілого ОСОБА_13 . Всі інші докази проти обвинуваченого лише свідчать про те, що обвинувачений та потерпілий перебували в одній камері та у потерпілого ОСОБА_13 були виявлені тілесні ушкодження. Тому показання цих свідків, ймовірно, є «вирішальними» в тому сенсі, що вони мали істотне значення для правильного вирішення справи. Європейський суд з прав людини у справі «Черніка проти України»

(Заява №53791/11) наголосив, що справедливість судового розгляду залежить від вагомості показань відсутнього свідка. Чим важливіші докази, тим більшу вагу повинні мати урівноважуючи фактори для того, щоб провадження в цьому вважалося справедливим. Констатуючи порушення пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції (право на справедливий суд), Європейський суд послався на те, що суддя першої інстанції, який зрештою визнав заявника винним, не зміг особисто допитати жодного з трьох ключових свідків сторони обвинувачення. Тому зазначені труднощі, з якими стикнувся заявник на стадії досудового слідства, поєднувалися з його неспроможністю допитати свідків у присутності судді, який розглядав його справу. За приписами статті 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом. Відповідно до положень ч.4 ст.95 КПК України висновки суду можуть ґрунтуватися лише на показаннях, які суд безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України. Суд не має права обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому або прокурору.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, свідки обвинувачення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не були допитані безпосередньо судом першої інстанції виключно через те, що явка в суд зазначених свідків не була забезпечена прокурором, незважаючи на те, що судом неодноразово відкладався судовий розгляд через їх неявку та суд сприяв прокурору у забезпеченні явки їх до суду. Не зміг забезпечити явку вказаних свідків прокурор і до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи це тим, що місцезнаходження даних свідків невідоме. За наведених обставин показання даних свідків, які вони надавали на стадії досудового розслідування, не можуть бути визнані допустимим доказами в даній справі. Проаналізувавши сукупність доказів по справі, що були досліджені судом першої інстанції та повторно досліджені судом апеляційної інстанції, враховуючи позицію потерпілого, який заперечував факт нанесення йому ОСОБА_9 будь-яких тілесних ушкоджень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у заподіянні ним потерпілому ОСОБА_13 умисноготяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння. Також органом досудового розслідування не спростовані версії потерпілого та сторони захисту про спричинення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень іншими особами за інших обставин. Перевіривши доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на які посилається апелянт в обґрунтування підстав для скасування виправдувального вироку та ухвалення обвинувального вироку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_9 підлягає виправданню у пред`явленому за ч.1 ст.121 КК України обвинуваченні на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, а тому оскаржуваний вирок залишає без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_9 , залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_16 - без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

________________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4