справа № 588/515/25
провадження № 1-кп/588/82/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року м. Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009 від 27.01.2025 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Боромля Охтирського району Сумської області, громадянки України, освіта професійно технічна, заміжня, не працює, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 254 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачена ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 ,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 рішенням 30 сесії 08 скликання Боромлянської сільської ради надано у приватну власність земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,5835 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:002:0372. Склад угідь - рілля.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 7 статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до п.п. а, б, г частини 1 статті 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.

Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі на основі застосування екологобезпечних технологій обробітку і техніки, здійснення інших заходів, які зменшують негативний вплив на ґрунти, запобігають безповоротній втраті гумусу, поживних елементів тощо; дотримуватися нормативів при здійсненні протиерозійних, агротехнічних, агрохімічних, меліоративних та інших заходів, пов`язаних з охороною земель, збереженням і підвищенням родючості ґрунтів; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку; забезпечувати захист земель від пожеж, ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур`янами, чагарниками і дрібноліссям; уживати заходів щодо запобігання негативному і екологонебезпечному впливу на земельні ділянки та ліквідації наслідків цього впливу.

Згідно з частиною 1, 2 статті 36 цього ж Закону охорона земель сільськогосподарського призначення забезпечується на основі реалізації комплексу заходів щодо збереження продуктивності сільськогосподарських угідь, підвищення їх екологічної стійкості та родючості ґрунтів, а також обмеження їх вилучення (викупу) для несільськогосподарських потреб. Зміна цільового призначення земель сільськогосподарського призначення допускається лише за умови обґрунтування доцільності такої зміни в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини 1, 2 статті 37 цього ж Закону власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється.

Переліком угідь згідно з Класифікацією видів земельних угідь (Додаток 4 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051) передбачено, що земельні угіддя групи «рілля» включають сільськогосподарські угіддя, які систематично обробляються і використовуються під посіви сільськогосподарських культур, включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари (ГОСТ 26640-85) та парники, оранжереї і теплиці. До ділянок ріллі не належать сіножаті і пасовища, що розорані з метою їх докорінного поліпшення і використовуються постійно під трав`яними кормовими культурами для сінокосіння та випасання худоби, а також міжряддя садів, які використовуються під посіви.

У квітні 2022 року, у точно не встановлений у ході досудового розслідування день та час, у ОСОБА_3 виник протиправний умисел на створення штучної водойми (копанки) для власних потреб на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0372, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,5835 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, склад угідь - рілля.

При цьому ОСОБА_3 знала і розуміла, що на частині вказаної земельної ділянки, де буде створено штучну водойму (копанку), неможливо буде здійснювати обробіток і посіви сільськогосподарських культур унаслідок зняття родючого шару ґрунту і заповнення утвореного заглиблення підземними водами, тобто відбудеться виведення відповідної частини земельної ділянки з сільськогосподарського обороту.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_3 , порушуючи вимоги ст. 14, ч. 7 ст. 41 Конституції України, п.п. а, б, г частини 1 статті 91 Земельного кодексу України, статті 35, частини 1, 2 ст. 36, частини 1, 2 статті 37 Закону України «Про охорону земель», наприкінці квітня 2022 року, у точно не встановлений у ході досудового розслідування день та час, підшукала раніше їй не знайому особу - водія спеціальної техніки з ковшем, якому запропонувала за грошову винагороду надати їй допомогу у створенні штучної водойми (копанки) на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0372, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить до земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, склад угідь - рілля.

Особу водія та вид, марку і державний номерний знак спеціальної техніки з ковшем у ході досудового розслідування не встановлено.

Вказаний водій, не будучи обізнаним про протиправний умисел ОСОБА_3 та незаконність вчинення запропонованих ОСОБА_3 дій, наприкінці квітня 2022 року, у точно не встановлений у ході досудового розслідування день та час, за допомогою спеціальної техніки з ковшем, якою він керував, на виконання вказівок ОСОБА_3 та під її керівництвом за грошову винагороду здійснив зняття ґрунтового покриву та заглиблення на частині земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0372, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0109 га, після чого відповідне заглиблення заповнилось підземними водами.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0372 сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та складом угідь - рілля, діючи всупереч вимогам статті 14, частини 7 статті 41 Конституції України, п.п. а, б, г частини 1 статті 91 Земельного кодексу України, статті 35, частини 1, 2 статті 36, частини 1, 2 ст. 37 Закону України «Про охорону земель», здійснила безгосподарське використання частини земель площею 0,0109 га цієї земельної ділянки шляхом незаконного виконання робіт зі зняття родючого шару ґрунту та створення заглиблення на такій земельній ділянці, що призвело до утворення на ній штучної водойми (копанки) площею 0,0109 га, тобто здійснила безгосподарське використання земель, що спричинило виведення їх з сільськогосподарського обороту, оскільки призвело до неможливості здійснювати обробіток і посів сільськогосподарських культур на частині земельної ділянки площею 0,0109 га.

Вказані дії ОСОБА_3 кваліфікуються за частиною 1 статті 254 КК України, як безгосподарське використання земель.

Під час досудового розслідування між сторонами кримінального провадження прокурором Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури ОСОБА_4 та обвинуваченою ОСОБА_3 , за участі захисника ОСОБА_5 укладено угоду від 31 березня 2025 року про визнання винуватості ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 254 КК України, за змістом якої обвинувачена ОСОБА_3 зобов`язалася беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні.

Сторони погодились на призначення ОСОБА_3 покарання за частиною 1 статті 254 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн 00 коп.

В угоді передбачені, як наслідки її укладення та затвердження, визначені статтею 473 КПК України, так і наслідки її невиконання, передбачені статтею 476 КПК України.

До розгляду угоди про визнання винуватості суд роз`яснив обвинуваченій та її захиснику право подати клопотання про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 254 КК України, на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України.

Обвинувачена та її захисник таким правом не скористались. Просили розглянути та затвердити угоду про визнання винуватості, за результатом розгляду звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Розглядаючи угоду про визнання винуватості, суд враховує таке.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 4 статті 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором і підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Суд зазначає, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 254 КК України, у вчиненні якого відповідно до угоди ОСОБА_3 визнала себе винною, враховуючи положення статті 12 КК України, належить до кримінальних проступків.

Під час підготовчого судового засідання обвинувачена ОСОБА_3 підтримала угоду, повністю визнала свою винуватість за пред`явленим їй обвинуваченням за частиною 1 статті 254 КК України, вказала, що не оспорює пред`явлене обвинувачення, що повністю розуміє права, передбачені частиною 4 статті 474 КПК України, надані їй законом, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України, усвідомлює, що має право на судовий розгляд під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення. Також обвинувачена розуміє характер обвинувачення, щодо якого вона визнає себе винною, розуміє покарання передбачене угодою, погодилася на призначення узгодженого покарання, просила затвердити угоду.

Обвинуваченій судом роз`яснено наслідки невиконання угоди, передбачені статтею 476 КПК України, а також роз`яснено, що у разі затвердження угоди обмежуються її права на оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 КПК України, зокрема, роз`яснено, що вирок обвинувачений може оскаржити лише з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частиною четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Шляхом опитування обвинуваченої суд переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно з частини шостої статті 474 КПК України не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Захисник ОСОБА_5 підтвердив добровільність укладення угоди, просив суд затвердити угоду та звільнити від призначеного покарання у зв`язку зі закінченням строків давності.

Прокурор ОСОБА_4 також підтримав укладену угоду, просив суд її затвердити, та вказав, що узгоджена міра покарання відповідає вимогам закону, проте у зв`язку з закінченням строків передбачених статтею 49 КК України просив звільнити обвинувачену від відбування покарання.

Суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що зміст угоди відповідає вимогам статті 472 КПК України та положенням закону, правова кваліфікація кримінального правопорушення є правильною, умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, сторони добровільно уклали угоду про визнання винуватості, наявні фактичні підстави для визнання винуватості.

Судом не встановлені підстави для відмови у затвердженні угоди, що передбачені частиною 7 статті 474 КПК України.

Обставинами, які відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченій, суд визнає щире каяття обвинуваченої, активне сприяння розкриттю кримінального проступку. Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_3 не установлено.

Дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченої суд встановив, що ОСОБА_3 раніше не судима, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Ураховуючи викладене, узгоджена сторонами угоди про визнання винуватості міра покарання, відповідає закону про кримінальну відповідальність, особі обвинуваченої та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відтак, суд дійшов висновку про можливість затвердження вказаної угоди про визнання винуватості.

Разом з тим, суд враховує, що на момент ухвалення вироку сплинули строки притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 254 КК України, зважаючи на таке.

Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 254 КК України, з огляду на приписи статті 12 КК України є кримінальним проступком, оскільки найбільш суворим покаранням, є покарання у виді обмеження волі на строк до двох років.

За змістом вимог пункту 2 частини 1 статті 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження волі і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19) зробила висновок про те, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у частині 1 статті 49 КК України диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Матеріалами провадження не підтверджено та не встановлено того, що ОСОБА_3 вчиняла умисні дії, направлені на ухилення від досудового розслідування чи суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 254 КК України, яке віднесене законом до кримінальних проступків, у квітні 2022 і станом на 07.05.2025 зазначені строки притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення цього проступку минули.

Згідно положень ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

За таких обставин, суд вважає, що на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_3 підлягає звільненню від відбування покарання за частиною першою статті 254 КК України призначеного даним вироком.

Речові докази відсутні.

Цивільний позов не заявлений.

Запобіжний захід не застосовувався. Клопотання про застосування відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили не заявлено.

Керуючись статями 373, 374, 474, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 31 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному 27.01.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000009, укладену між прокурором Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури ОСОБА_4 та обвинуваченою ОСОБА_3 , за участі захисника ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 254 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн.

На підставі статті 49, частини 5 статті 74 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченій та захиснику.

Суддя ОСОБА_1