печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні №0003320 від 19.10.2017, -

ВСТАНОВИВ:

29.04.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні №0003320 від 19.10.2017.

В обґрунтування доводів клопотання зазначено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2012 року у справі № 1423/15905/2012 розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований 24.06.2006 року в Міському відділі РАЦС Миколаївського МУЮ, актовий запис № 562.

10 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Договір міни, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , зареєстровано в реєстрі за № 874.

За змістом Договору міни ОСОБА_4 міняє належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , на квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 міняє належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Водночас, адвокат вказує, що на зазначену квартиру було накладено арешт, який, на його думку, порушує гарантоване ОСОБА_7 право володіти та розпоряджатися власним майном, оскільки останній є добросовісним набувачем квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , не має статусу підозрюваного, обвинуваченого або особи, яка несе цивільну відповідальність за дії підозрюваного, обвинуваченого та не є юридичною особою щодо якої здійснюється кримінальне провадження № 0000734.

Відтак, продовження дії такого заходу забезпечення як накладення арешту на вищевказане майно призведе до подальших несприятливих наслідків для заявника, які виражені у неможливості розпоряджатися майном тощо. Фактично, потреби в подальшому застосуванні арешту майна немає, оскільки квартира не є засобом вчинення кримінального правопорушення, не зберегла на собі його сліди, не належить на праві власності ОСОБА_8 , фактично, потреби в подальшому застосуванні арешту майна немає.

Окрім цього, адвокат стверджує, що арешт було накладено в рамках кримінального провадження № 0000734 від 04.04.2013 року, вже після виділення матеріалів досудового розслідування щодо підозрюваної ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 191 КК України, у кримінальне провадження № 0003320.

Адвокат в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином.

Прокурор в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином.

Разом з цим, прокурор направив до суду лист, в якому зазначив, що кримінальне провадження №0003320 від 19.10.2017 за обвинуваченням ОСОБА_5 перебуває на розгляді у Корабельному районному судді м. Миколаєв.

З метою забезпечення участі сторін в судовому засіданні, розгляд провадження призначався в режимі відеоконференції, проте встановити зв`язок не виявилось за можливе, а тому суд прийшов до висновку про розгляду клопотання у відстуність сторін.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Судовим розглядом за наданими матеріали встановлено, що 23.10.2017 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/62312/17-к в рамках кримінального провадження № 0000734 від 04.04.2013, було накладено арешт на належне підозрюваній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно - однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_3 , заборонивши його відчуження, будь - яке інше розпорядження, вказаним нерухомим майном.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя, при вирішенні клопотання про скасування арешту майна, що накладений в рамках кримінального провадження, також враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Дослідивши матеріали клопотання та доводи сторони звернення, слідчий суддя прийшов до висновку, що вони не вказують на необґрунтованість накладення арешту та не доводять, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба.

Так, вбачається, що у межах кримінального провадження № 0000734 від 04.04.2013 року ОСОБА_5 здійснено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 191 КК України 12.10.2017 року.

В подальшому в ході досудового розслідування постановою прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 від 19.10.2017 матеріали досудового розслідування кримінального провадження №0000734 від 04.04.2013 року, були виділені в окреме провадження щодо підозрюваної ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 191 КК України, з присвоєнням виділеним матеріалам досудового розслідування реєстраційного номера № 0003320 та направленням для проведення досудового розслідування слідчим Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України.

Дісно вбачається, що матеріали досудового розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_5 були виділені з присвоєнням іншого номеру кримінального провадження та після їх виділення, в рамках кримінального провадження №0000734, було накладено арешт на її майно.

Однак, слідчий суддя вважає, що накладення арешту на майно в рамках провадження №0000734 свідчить проте, що у органу досудового розслідування була необхідність у такому арешті, а іншого станом на день розгляду слідчому судді не було надано, оскільки сторона звернення не надає актуальної інформації щодо стану кримінального провадження №0000734, з метою дослідження слідчим суддею всіх обставин справи та встановлення, на якій стадії перебуває кримінальне провадження.

Відтак, слідий суддя вважає, що адвокат при зверненні до суду не надав належних доказів, які б вказували на відсутність підстав в накладенні арешту на майно підозрюваної, з урахуванням того, що відносно ОСОБА_5 здійснюється розгляд обвинувального акту у судді, а тому доводи адвоката станом на день розгляду клопотання є необгрунтованими.

Також, при зверненні до суду адвокат вказує в додатках копію ухвали про накладення арешту від 23.10.2017, однак фактично не долучає до клопотання оскаржувану копію ухвали слідчого судді, що унеможливлює слідчого суддю, належним чином дослідити з якою метою накладався арешт та обставини кримінального провадження.

З врахуванням зазначеного, слідчий суддя вважає, що заявником на даній стадії кримінального провадження, в силу принципу змагальності сторін, не доведено необґрунтованості накладення арешту на майно та не доведено відсутність потреби в продовженні дії такого заходу, а відтак слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності та вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про скасування арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 379, 392, 532 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні №0003320 від 19.10.2017 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_10