Провадження № 11-кп/824/2552/2025 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Поліське, Поліського району, Київської області, українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, який одружений, має неповнолітню дитину, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судимий:

- 17.11.2009 Баришівським районним судом Київської області за ст. ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, 289 ч. 1, 70 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 11.06.2012 умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 9 днів;

- 26.06.2012 Баришівським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 5 років 3 місяці позбавлення волі;

- 30.09.2013 Баришівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України на 5 років 9 місяців позбавлення волі, звільнений 21.11.2018 за відбуттям покарання,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення майнових корисливих злочинів, маючи не зняту і не погашену судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, та повторно вчинив новий умисний корисливий злочин за наступних обставин.

Так у ОСОБА_7 , 24.05.2021 у невстановлений органом досудового розслідування час, виник злочинний умисел направлений на особисте збагачення, шляхом повторного незаконного заволодіння транспортним засобом, що може знаходитися на території Печерського району міста Києва.

В подальшому, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом (мопедом), ОСОБА_7 , близько 03 год. 00 хв. 25.05.2021, прибув на АДРЕСА_2. Перебуваючи там, поруч із парадним гуртожитку, ним було виявлено припаркований транспортний засіб марки «Yamaha», моделі «Jog», чорного кольору, номер рами - НОМЕР_2 , номерний знак - НОМЕР_3 .

Надалі, ОСОБА_7 підійшов до нього, впевнившись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, з метою реалізації свого злочинного умислу направленого на повторне незаконне заволодіння вищевказаним транспортним засобом, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за допомогою власної фізичної сили, близько 03 год. 30 хв., в супереч волі власника, викотив його на проїжджу частину вулиці Панаса Мирного, де привів у дію двигун внутрішнього згоряння та зник разом зі ним з місця вчинення злочину, тим самим розпорядившись мопедом марки «Yamaha», моделі «Jog», чорного кольору, номер рами - НОМЕР_2 , номерний знак - НОМЕР_3 , на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на суму 3 915 грн. 83 коп.

Вироком Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання перебування його в якості затриманого у даному кримінальному провадженні з 28 по 30 червня 2023 року. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки ст. 76 КК України. Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 27.09.2022, яким ОСОБА_7 засуджено за ст. 309 ч.1 КК України до штрафу 17000 грн., ухвалено виконувати самостійно. Вирішено питання речових доказів

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2024 в частині призначеного покарання та визначення обставин, які пом`якшують покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким виключити з вироку вказівку на обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. Виключити з резолютивної частини вироку Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 вказівку про самостійне виконання вироку Жовківського районного суду Львівської області від 27 вересня 2022 року. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність кваліфікації злочину, апеляційна скарга подається у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Прокурор звертає увагу, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до помилкового висновку про можливість виправлення його без ізоляції від суспільства, незаконно звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК України.

Проте, судом першої інстанції належним чином не були враховані ступінь тяжкості скоєного обвинуваченими кримінального правопорушення, яке має підвищену соціальну небезпечність.

Фактично, ухвалюючи помилкове рішення про застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд формально послався на підстави, які вже стали приводом для призначення обвинуваченому кримінального покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією відповідної норми Особливої частини КК України.

Посилання суду, як на підставу застосування ст. 75 КК України, на особу обвинуваченого, який одружений, має неповнолітню дитину, визначене місце реєстрації і проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття, жодним чином не зменшує ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення.

Прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений не вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину. Крім того, вказане правопорушення він вчинив маючи не зняту і не погашену судимість за попередніми вироками за вчинення корисливих злочинів і за які він відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі.

Також, суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття. В даному випадку, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини. Визнання вини обвинуваченим свідчить про те, що останній під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Таким чином, через відсутність у кримінальному провадженні відомостей про зменшення ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, які б дозволили дійти до обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без відбування реального покарання, суд першої інстанції не зміг послатися па них у вироку.

Отже, викладені обставини переконливо доводять, що виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе, і лише реальне відбування ним покарання у виді позбавлення волі в змозі забезпечити досягнення цілей, визначених у ст. 65 КК України.

Крім цього, внаслідок помилкового застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, обвинуваченому не призначено необхідне додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Також, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 був засуджений вироком Жовківського районного суду Львівської області від 27.09.2022. Цей вирок набрав чинності 28.10.2022. Матеріали кримінального провадження не містять даних про зупинення чи переривання перебігу давності виконання цього вироку суду. Інкриміноване кримінальне правопорушення обвинуваченим вчинено 24.05.2021. За таких обставин, місцевий суд не мав законних підстав для ухвалення рішення про самостійне виконання вироку Жовківського районного суду Львівської області від 27.09.2022, оскільки за вказаним вироком він підлягає звільненню від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Однак, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

На підставі наведеного, на думку прокурора, вирок Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2024 щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та визначення обставин, які пом`якшують покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості

Заслухавши доповідь судді,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який частково підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині неправильного звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх переконливими та такими, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до частин першої та другої ст. 65 КК України покарання призначається у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За змістом положень ч.1 ст. 75 КК України умовами звільнення особи від відбування покарання є: рішення суду про призначення покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років; переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, яке базується на даних про тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та інших обставинах кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали кримінального провадження не містять буд-яких даних, які би указували на можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання. Так, врахувавши характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, поза належною увагою суду залишились дані про особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий у тому числі за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення корисливих злочинів і за які він відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі, вчинив аналогічний умисний злочин. Наведене, на переконання колегії суддів свідчить про явну схильність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень та небажання останнього стати на шлях виправлення. Наведене приводить колегію суддів до переконання про відсутність можливості перевиховання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та досягнення мети покарання, визначеної ч. 2 ст. 65 КК України.

Не врахувавши із належною повнотою вказані обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

При призначенні покарання та з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі, за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, обставину, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, які обтяжуються покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині необґрунтованого визнання у якості обставини, яка відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшувала покарання ОСОБА_7 - щире каяття останнього, то вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Факт визнання ОСОБА_7 вини та фактичне розкаяння у вчиненому був встановлений місцевим судом при ухваленні вироку. Наведене дало підстави для ухвалення вироку за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Крім цього, у ході апеляційного розгляду колегія суддів також пересвідчилася у щирому каятті ОСОБА_7 у вчиненому. Доводи прокурора про те, що щире каяття ОСОБА_7 було направлене на уникнення від справедливого покарання за вчинений злочин, не можуть бути враховані та слугувати у якості підстави для не врахування пом`якшуючої його покарання обставини, зокрема внаслідок їх не аргументованості. Колегія суддів у цій частині зважає також на те, що щире каяття ОСОБА_7 було констатоване під час досудового слідства, у зв`язку із чим вказана обставина була зазначена в обвинувальному акті як обставина, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 .

Крім того, колегія суддів знаходить обгрунтованими доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме в частині ухваленого рішення про самостійне виконання призначеного ОСОБА_7 покарання за вироком Жовківського районного суду Львівської області від 27.09.2022 у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Так, як слідує з матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 був засуджений вироком Жовківського районного суду Львівської області від 27.09.2022 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вказаний вирок набрав законної сили 28.10.2022, а матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних про зупинення чи переривання перебігу давності виконання вищевказаного вироку. Інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинено 24.05.2021. У зв`язку з чим суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства ухвалив рішення про самостійне виконання вироку Жовківського районного суду Львівської області від 27.09.2022, оскільки за вказаним вироком ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

У зв`язку з чим, апеляційний суд вважає за необхідне виключити з резолютивної частини оскаржуваного вироку вказівку суду про самостійне виконання вироку Жовківського районного суду Львівської області від 27 вересня 2022 року.

На підставі наведеного, вирок Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання із ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 615, 404, 405, 407, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з конфіскацією майна.

Виключити з резолютивної частини вироку Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 вказівку суду про самостійне виконання вироку Жовківського районного суду Львівської області від 27 вересня 2022 року.

У решті вирок залишити без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту затримання в ході звернення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4