Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-1456км24 .
Більшістю голосів колегії суддів у справі прийнято рішення про залишення без задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_2 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2024 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року відносно ОСОБА_3 , яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК і засуджено до позбавлення волі на строк 5 років..
Вважаю таке рішення неправильним і таким, що суперечить вимогам кримінального процесуального закону з огляду на таке.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_3 визнано винуватою в тому, що вона діючи в умовах воєнного стану, за місцем свого проживання в м. Глухові Сумської області, в період з 09 лютого по 02 травня 2023 року за викладених у вироку обставин підтримуючи зв`язки зі своїм рідним дядьком, громадянином Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_4 , який мешкає у с. Козине Рильського району Курської області РФ, під час спілкування по мобільному телефону повідомляла йому (поширювала) інформацію про розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань за можливості їх ідентифікації на місцевості, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України.
Розгляд провадження в суді першої інстанції був проведений за правилами ч. 3 ст. 349 КПК.
Суд першої інстанції визнав ОСОБА_3 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК і з застосуванням ст. 69 цього Кодексу призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора апеляційний суд скасував його в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_3 за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Захисник оскаржив вказані судові рішення в касаційному порядку через невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і просив призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Вказував, що при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, районний суд у вироку допустив спрощення, всупереч вимогам ст. 374 КПК не зазначив способу вчинення злочину, його наслідків та мотивів, тобто не зазначив обставин, які відповідно до ст. 91 цього Кодексу підлягають обов`язковому доказуванню в суді та мають бути наведені у вироку, а апеляційний суд при перегляді цього рішення вказаних порушень не усунув.
Звертав увагу на те, що обов`язковою кваліфікуючою ознакою вказаного злочину є можливість ідентифікації на місцевості розташування Збройних Сил України чи інших військових формувань, однак місцевим судом не встановлено і у вироку не зазначено, яким саме чином і в який спосіб ці військові підрозділи могли бути ідентифіковані на місцевості.
За правилами ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Проте положення цієї норми не звільняють суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені ст. 91 КПК. Тобто, кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд установити усі обставини, які мають значення для доведеності винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину, натомість ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів для з`ясування цих обставин.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, у мотивувальній частині обвинувального вироку, мають бути зазначені: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого суд визнав особу винуватою; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Згідно з диспозицією ч. 2 ст. 114-2 КК особа підлягає кримінальній відповідальності за цей злочин у випадку поширення інформації про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших військових формувань за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану.
Тобто, особа несе кримінальну відповідальність за ці дії лише у випадку, якщо з огляду на зміст поширеної інформації підрозділи Збройних Сил України чи інших військових формувань можуть бути ідентифіковані на місцевості.
Спосіб, у який ці військові підрозділи можуть бути ідентифіковані на місцевості, підлягає доведенню в суді, про що суд зазначає у вироку.
У випадку, коли судом не встановлено чи недоведено, що ці підрозділи могли бути ідентифіковані на місцевості, дії особи не можуть кваліфікуватися за ч. 2 ст. 114-2 КК.
Як убачається зі змісту вироку, ОСОБА_3 передавала своєму дядькові - громадянину РФ, інформацію про місце розташування військових підрозділів у селах Заруцьке та Білокопитове Глухівської ОТГ, Сваркове та Соснівка Шалигінської ОТГ, Студенок Есманської ОТГ Сумської області.
В обвинувальному акті у кримінальному провадженні зазначено, що військові підрозділи, про розташування яких передавала інформацію ОСОБА_3 , могли бути ідентифіковані на місцевості. Проте в який спосіб ці підрозділи могли бути ідентифіковані на місцевості іншими особами, в обвинувальному акті не вказано.
Місцевим судом не встановлено і у вироку не зазначено, яким саме чином та в який спосіб ці військові підрозділи могли бути ідентифіковані на місцевості з огляду на те, що вказана інформація була одержана особою, яка не проживала у вказаних населених пунктах і не була обізнана з їх місцевістю, розташуванням будинків, споруд, лісосмуг, тобто тими об`єктами, на які вказувала засуджена в своїх розмовах.
Не зазначено про це і у вироку апеляційного суду.
Між тим, з`ясування судом цих обставин є суттєвим, оскільки це впливає на зміст обвинувачення та доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого злочину.
Допущене судами першої та апеляційної інстанції порушення є істотним, так як ставить під обґрунтований сумнів наявність у діях засудженої цього складу злочину.
Тому, на моє переконання, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Оскільки допущені порушення можуть бути виправлені лише при новому судовому розгляді вважаю, що касаційну скаргу захисника необхідно було задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Суддя ОСОБА_1