УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2025 Справа №607/12269/25 Провадження №1-кс/607/3459/2025

м. Тернопіль

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області клопотання адвоката ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування арешту майна під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000370 від 21.02.2025, -

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області звернулась адвокат ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 із клопотанням про скасування арешту майна під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000370 від 21.02.2025, в якому просить скасувати арешт на автомобіль марки «JEEP CHEROKEE», номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіль марки «RENAULT DUSTER», номерний знак НОМЕР_2 , накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.04.2025 у справі № 607/7964/25, в частині заборони права користування.

В обґрунтування клопотання заявник вказує, що ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.04.2025 у справі № 607/7964/25 накладено арешт, шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження, на майно, яке було вилучене під час проведення обшуків 15.04.2025, зокрема і на автомобіль марки «JEEP CHEROKEE», номерний знак НОМЕР_1 та автомобіль марки «RENAULT DUSTER», номерний знак НОМЕР_2 . При цьому, ОСОБА_5 є підозрюваним у кримінальному провадженні № 0000370, ОСОБА_6 є власником автомобіля марки «JEEP CHEROKEE», номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № 33887 від 02.04.2025, а ОСОБА_7 власником автомобіля марки «RENAULT DUSTER», номерний знак НОМЕР_2 , який успадкувала після смерті свого чоловіка.

Заявники вважають, що арешт накладено необґрунтовано, за відсутності для цього підстав, встановлених законом, без врахування та оцінки тих обставин, які мають значення при прийнятті такого рішення, і на даний момент потреба в подальшому застосуванні цього заходу відпала.

Так, сторона обвинувачення як на підставу для арешту майна посилалася на те, що спірні автомобілі були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, з ним необхідно провести ряд слідчих дій та судових експертиз, та з врахуванням того, що санкція статті передбачає конфіскацію майна у особи, яку визнають винною у вчиненні кримінального правопорушення, виникла необхідність у забезпеченні збереження речових доказів та вжитті заходів для забезпечення конфіскації майна.

Поряд з цим, на думку заявників сторона обвинувачення належним чином не обґрунтувала необхідності арешту майна та яким чином воно відноситься до кримінального провадження, оскільки жодного зв`язку між цим майном та кримінальним правопорушенням прокурором не доведено. В клопотанні містяться тільки посилання на норми закону, якими передбачена підстава для забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, без її обґрунтування, а також без зазначення мети цього арешту.

Заявники вказують, що зважаючи на положення ст. 98 КПК України арештовані автомобілі не є знаряддям вчиненого злочину, також їх не можна віднести до категорії предметів, які зберегли на собі на собі сліди злочину або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, також неможна їх вважати і предметами, що були об`єктом кримінально протиправних дій, або є речами, набутими кримінально протиправним шляхом. Відтак значення вказаних автомобілів, саме як речових доказів у кримінальному провадженні № 0000370 від 21.02.2025, і відповідність їх критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, з урахуванням правової кваліфікації саме за ч. 3 ст. 332 КК України, є необґрунтованим.

Крім того, жодних слідчих дій із вказаним майном y кримінальному провадженні здійснено не було і не планується в силу того, що воно не має жодного відношення до кримінального провадження, а тому заявники вважають, що необхідності у накладенні на нього арешту, особливо, в частині заборони користування, немає.

Також, арештоване майно не належить підозрюваному ОСОБА_5 , а третім особам, відповідно відсутні підстави вважати, арештовані автомобілі можуть бути конфісковані у разі призначення покарання останньому. Більше того, наведені у клопотанні дані разом з сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів не свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

На переконання заявників сторона обвинувачення не надала доказів, які б свідчили про існування реальних обставин, що можуть призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування чи передачі арештованого майна, у зв`язку з цим відсутні об`єктивні підстави вважати, що незастосування арешту, зокрема, в частині заборони права користування, може призвести до негативних наслідків, передбачених законом.

Водночас, застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна із забороною користування ним призводить до надмірного обмеження прав та інтересів власників. Зокрема у ОСОБА_6 , яка є власником автомобіля марки «JEEP CHEROKEE» є двоє малолітніх дітей, а арешт майна може мати негативні наслідки для добробуту неповнолітніх, оскільки такий захід ускладнює забезпечення базових потреб сім`ї: житла, їжі, медичного обслуговування.

Окрім цього, накладення арешту на автомобіль марки «RENAULT DUSTER», що належить матері підозрюваного ОСОБА_7 , яка є пенсіонеркою, враховуючи, що транспортний засіб фактично не використовується та перебуває в неробочому стані вже понад три місяці, є невиправданим обмеженням її прав.

Заявники також звертають увагу, що тривале знаходження арештованих автомобілів без можливості їх технічного обслуговування, на відкритому повітрі, безперечно відобразиться на їх технічному стані та через невеликий проміжок часу вони взагалі стануть непридатні до використання за цільовим призначенням.

В судове засідання заявники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх представник адвокат ОСОБА_4 не з`явились, проте у клопотанні про скасування арешту просили розглядати клопотання у їх відсутності.

Прокурор відділу Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила щодо скасування арешту майна, оскільки арештовані транспортні засоби є речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000370 від 21.02.2025. Окрім цього, в ході досудового розслідування не проведено усіх необхідних слідчих дій та експертиз, відтак на думку прокурора потреба у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт не відпала, а скасування арешту з вказаного майна завдасть шкоди кримінальному провадженню. Окрім цього, до вказаних транспортних засобів може бути застосована спеціальна конфіскація, як засобів вчинення кримінального правопорушення. З огляду на викладене прокурор просила відмовити у задоволені клопотання.

Заслухавши пояснення прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків:

Частина 1 ст. 170 КПК України визначає, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції та законами України.

Статтею 1 додаткового (першого) протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична, або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

В той же час слідчий суддя звертає увагу, що відповідно до положень ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

При цьому, з положень Глави 17 - арешт майна Розділу ІІ - заходи забезпечення кримінального провадження КПК України слідує, що до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими заявник обґрунтовує доводи клопотання, документи, які підтверджують право власності на майно, чи свідчать про володіння, користування чи розпорядження власника майна таким майном, документи, які підтверджують повноваження особи, що його подала.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.04.2025 (справа №607/7964/25) у кримінальному провадженні №0000370 від 21.02.2025, накладено арешт шляхом заборони користування, розпоряджання та відчуження, в тому числі на автомобіль марки «JEEP CHEROKEE» н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки «RENAULT DUSTER» н.з. НОМЕР_2 , які були вилучені під час проведення обшуків 15.04.2025.

Як вбачається із змісту вищевказаної ухвали, постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_8 від 15.04.2025 вищезазначене майно визнане речовими доказами у кримінальному провадженні №0000370 від 21.02.2025, відтак арешт накладений з метою збереження речових доказів, задля запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

В обґрунтування клопотання про скасування арешту заявники зазначили, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки арештовані автомобілі не є речовими доказами у даному кримінальному провадженні так як не відповідають критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а також що на даний час відпала необхідність у застосуванні даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Частини 1, 2 ст. 84 КПК України визначають, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (частина 1, 2 статті 22 КПК України).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Вказані норми кримінального процесуального законодавства та відповідна практика Європейського суду з прав людини, вказує, що особі, яка звертається із клопотанням до суду, процесуальним законодавством надаються не лише права, а і покладаються обов`язки.

За змістом ст. 26, 42, 64-2, 174 КПК України саме власник майна має довести, те що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, чи те, що арешт накладений необґрунтовано.

Разом з тим, заявники у клопотанні та доданими до клопотання доказами жодним чином не обґрунтовують, що потреба в дії заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна на даний час відпала, оскільки у поданому клопотанні відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що у кримінальному провадженні №0000370 від 21.02.2025 з транспортними засобами марки «JEEP CHEROKEE» н.з. НОМЕР_1 та марки «RENAULT DUSTER» н.з. НОМЕР_2 , проведені усі необхідні слідчі дії і що у накладенні арешту на даний транспортний засіб відпала потреба, в той час як з пояснень прокурора наданих у судовому засіданні вбачається, що досудове розслідування триває та в ході здійснення такого на даний час із транспортними засобами планується проведення ряду слідчих дій, для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення.

Більше того, доводи заявників на те, що потреба у арешті відпала внаслідок проведення із зазначеним у клопотанні майном усіх процесуальних дій, не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України, згідно з якою арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Посилання заявників на те, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки арештовані автомобілі не є речовими доказами у даному кримінальному провадженні так як не відповідають критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України слідчий суддя вважає безпідставними, оскільки постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_8 від 15.04.2025 зазначені вище транспортні засоби визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

При цьому, встановлені фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучене майно може буди предметом вчинення кримінального правопорушення або містити відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою їх збереження.

Також, слідчий суддя звертає увагу, що заявниками до матеріалів клопотання не долучено жодних доказів, які б підтверджували право власності їх право власності на транспортні засоби марки «JEEP CHEROKEE» н.з. НОМЕР_1 та марки «RENAULT DUSTER» н.з. НОМЕР_2 .

Водночас, договір купівлі-продажу транспортного засобу № 33887 від 02.04.2025, який долучений заявниками до матеріалів справи на підтвердження права власності ОСОБА_6 на транспортний засіб марки «JEEP CHEROKEE» н.з. НОМЕР_1 слідчий суддя до уваги не бере, оскільки як вбачається із протоколу допиту свідка ОСОБА_9 від 16.04.2025, фактично покупцем транспортного засобу марки «JEEP CHEROKEE» н.з. НОМЕР_1 був ОСОБА_5 та за проханням останнього договір купівлі-продажу транспортного засобу був укладений із його дружиною, при цьому перереєстрація даного автомобіля досі не проведена.

Так само слідчому суддя не надано доказів набуття ОСОБА_7 , права власності на автомобіль марки «RENAULT DUSTER» н.з. НОМЕР_2 , зокрема його спадкування після смерті чоловіка.

Щодо негативних наслідків накладеного арешту для двох малолітніх дітей ОСОБА_6 , то слідчий суддя вважає, що такі обставини не доведенні жодними доказами. Натомість як слідує із протоколів допиту свідків ОСОБА_10 від 15.04.2025 та ОСОБА_11 від 15.04.2025, транспортними засобами марки «JEEP CHEROKEE» н.з. НОМЕР_1 та марки «RENAULT DUSTER» н.з. НОМЕР_2 користувався ОСОБА_5 , а доказів їх використання ОСОБА_6 для забезпечення потреб дітей, слідчому судді не подано.

Таким чином, заявниками при зверненні до суду не доведено обставин, на які вони посилаються у своєму клопотанні, оскільки долучені документи в своїй сукупності не доводять обґрунтованості заявлених вимог про скасування арешту та не спростовують мети його застосування та обставин, викладених в ухвалі про накладенні арешту.

Враховуючи, що заявниками у клопотанні та доданими до клопотання доказами не доведено, що арешт накладений необґрунтовано, та що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, відтак з урахуванням принципу диспозитивності передбаченого ст. 26 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про скасування арешту на майно.

Керуючись ст. 22, 26, 64-2, 84, 132, 170, 174, 309, 369-372, 532 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування арешту майна накладеного у рамках кримінального провадженні №0000370 від 21.02.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню не підлягає і заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Копію ухвали направити/вручити адвокату ОСОБА_4 та прокурору в даному кримінальному провадженні.

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської областіОСОБА_1