КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/5724/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

28 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2024, -

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2024 клопотання прокурора задоволено частково. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 13 грудня 2024 року включно. Визначено ОСОБА_6 заставу у розмірі 17 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 51 476 000 (п`ятдесят один мільйон чотириста сімдесят шість тисяч) гривень, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-1 КК України, що є умисним особливо тяжким злочином, пов`язаним із державною зрадою, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом надання представникам іноземної організації ФСБ рф допомоги в проведенні підривної діяльності, що в контексті повномасштабної збройної агресії рф свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій; покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винуватим, розвинуті та стабільні зв`язки із спецслужбами держави-агресора, та дійшов висновку про існування реального ризику, що ОСОБА_6 , будучи неізольованим від суспільства в рамках лише такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, з метою уникнення кримінальної відповідальності, при першій можливості буде переховуватись від суду, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема аналогічне.

Окрім того, судом зазначено, що ч. 6 ст. 176 КПК України визначено, що під час діє воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч.1 цієї статті - тримання під вартою.

Також суд, в даному конкретному випадку, у порядку виключення, що обумовлено обставинами справи (в тому числі характером кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому), визначив ОСОБА_6 заставу у розмірі 17 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, що в достатній мірі буде гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків і не суперечитиме положенням ст. 182 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на безпідставність та невмотивованість ухвали, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2024 та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів з одночасним визначенням застави в розмірі 18000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що ризики можливої неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_6 відсутні, а пред`явлена йому підозра й остаточне обвинувачення не відповідають фактичним обставинам справи та не мають належного доказового обґрунтування, що в сукупності свідчить про наявність підстав для зміни запобіжного заходу.

Захисник зазначає, що досудове розслідування відносно ОСОБА_6 проводилось незаконно, через порушення ст. 214 КПК України, з урахуванням чого його затримання, вручення йому підозри та, як наслідок обрання йому запобіжного заходу, здійснено незаконно, у зв`язку з чим він має бути звільнений з-під варти.

Також апелянт вказує, що вручена ОСОБА_6 підозра та спрямоване до суду обвинувачення не відповідають ані вимогам законодавства, ані фактичним обставинам справи. Зокрема, упродовж майже трирічного строку судового розгляду справи не було досліджено жодного належного, допустимого та достовірного доказу, які б у сукупності підтверджували обґрунтованість підозри та переконливість пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апелянт зазначає, що під час досудового розслідування мав місце факт незаконного затримання ОСОБА_6 та застосування до нього неналежного поводження, у тому числі заподіяння фізичних та моральних страждань внаслідок непропорційного застосування сили під час обмеження його свободи, що призвело до фальсифікації відомостей, зазначених у протоколі його затримання, що є показовим та основним доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Апелянт вважає, що висновки про можливість ухилення ОСОБА_6 від органів прокуратури та суду є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам. Зокрема, оцінюючи можливість існування такого ризику, судом не врахована позиція ЄСПЛ, відповідно до якої ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку. Натомість прокурором під час триваючого з липня 2022 року судового провадження не було надано, а судом досліджено жодного доказу, який би хоч якось давав підстави дійти висновку, що ОСОБА_6 і справді має намір переховуватися від органів судової влади. Як зазначає апелянт, існування цього ризику повністю унеможливлюється через запровадження на всій території України воєнного стану, що істотно обмежує можливість виїзду за її межі чоловіків призовного віку, а тим більше, ризику переховування додатково можна запобігти шляхом покладення на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Вказує захисник й на непереконливість ризику вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується. Так, стороною обвинувачення відмічається, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення підтверджується бажанням доведення злочинних намірів до кінця та вчинення ним інших протиправних дій, які необхідні для передання представникам спецслужб рф відомостей, що можуть бути використані на шкоду Україні, а також взагалі перехід на бік ворога. Втім, як зазначає апелянт, зазначений ризик носить занадто ймовірний характер та не підтверджується жодним доказом, прокурором не представлені, а в матеріалах судового провадження відсутні докази, які б підтверджували наміри обвинуваченого довести злочинні дії до кінця або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Окрім іншого, апелянт вказує, що після двох років попереднього ув`язнення, декларуючи ОСОБА_6 лише два ризики, сторона обвинувачення пропонує, а суд встановлює заставу, яка в 23 рази більше розміру застави, що визначався тим самим судом при значно менших термінах його ув`язнення та наявності більшої кількості ризиків можливого невиконання процесуальних обов`язків, що є нелогічним. Апелянт зазначає, що така застава, встановлена без урахування майнового та сімейного стану ОСОБА_6 в непомірних розмірах, перетворює її із неізоляційного запобіжного заходу в безальтернативне тримання під вартою, що виключає будь-яку можливість її внесення, а також реалізувати переважне право обвинуваченого залишитись на свободі.

Апелянт звертає увагу, що клопотання є тотожним за змістом раніше поданим клопотанням, тобто, не наведено додаткових обґрунтувань ризиків, які, якщо й допустити, що існують, то все одно з часом об`єктивно зменшуються до ступеню їх зникнення, а тому потребують додаткового обґрунтування для продовження обвинуваченому дії запобіжного заходу і виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі також йдеться про те, що всупереч ч. 3 ст. 176 КПК України органами обвинувачення та судової влади систематично не наводяться достатні та переконливі аргументи, а також достовірні докази, які б засвідчували неможливість застосування до ОСОБА_6 будь-якого іншого альтернативного та більш м`якого запобіжного заходу, який би забезпечив виконання покладених на нього обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000307 від 06.09.2021 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2024 клопотання прокурора задоволено частково та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, по 13 грудня 2024 року включно з визначенням застави у розмірі 17 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 51 476 000 гривень, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, за попередньою змовою групою осіб, пов`язаного із державною зрадою, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом надання представникам іноземної організації ФСБ рф допомоги в проведенні підривної діяльності, що в контексті повномасштабної збройної агресії рф свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, який карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, розвинуті та стабільні зв`язки із спецслужбами держави-агресора, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Щодо тверджень захисника щодо відсутності доказового обґрунтування пред`явленої ОСОБА_6 підозри та остаточного обвинувачення, а також їх невідповідність фактичним обставинам справи, то колегія суддів, з огляду на стадію кримінального провадження, вважає їх безпідставними, оскільки по-перше особа перебуває у статусі підозрюваного до процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому КПК на стадії досудового розслідування, тоді як у даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення та обвинувальний акт спрямовано до суду, а по-друге обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні. Таким чином посилання захисника в апеляційній скарзі на фактичні обставини справи, докази та обставини затримання, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що запровадження на всій території України воєнного стану істотно обмежує можливість виїзду за її межі чоловіків призовного віку, що унеможливлює існування ризику переховування обвинуваченого, то колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватись в межах території України, до того ж характер інкримінованого йому обвинувачення в сукупності з даними про особу та розвинутими і стабільними зв`язками із спецслужбами держави-агресора, є такими, що підтверджують високу ймовірність існування ризику переховування від суду та можливості вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують на даному етапі провадження потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про надмірний розмір застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів, визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі сімнадцяти тисяч прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 15.10.2024, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 13 грудня 2024 року включно, з визначенням застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4