УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького міського суду Вінницької області скаргу ОСОБА_3 , в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою, за фіксації судового розгляду технічними засобами, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла скарга засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою.

Скарга мотивована тим, що 21.05.2002 року ОСОБА_3 було затримано в порядку ст. 106, 115 КПК України (1961 р.), слідчим прокуратури м. Києва за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України. На думку скаржника, вищевказані дії не можливо було кваліфікувати за ч. 3 ст. 146 КК України (в ред. 2001 року) та здійснювати його затримання за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України, оскільки всі слідчі дії в рамках цього обвинувачення є незаконними, оскільки вони відбувалися за підозрою та обвинуваченням в скоєнні дій, які злочином на той час не визнавалися.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_3 відбуває покарання ДУ «Вінницька УВП (№1)» за вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012. Скарга мотивована тим, що довічне позбавлення волі йому було призначено за правопорушення, які сталися в період з 1997-2000. Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Вважає, що з 23 квітня 2013 року по теперішній час його незаконно утримують на підставі вироку суду із застосуванням покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не передбачало діючим законодавством, оскільки вийшли строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Засуджений ОСОБА_3 в судовому засіданні скаргу підтримав за обставин викладених у ній.

В судовому засідані адвокат ОСОБА_4 підтримав скаргу ОСОБА_3 , просив слідчого суддю задовольнити дану скаргу.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення скарги засудженого ОСОБА_3 .

Дослідивши матеріали справи та скаргу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи наведене, судовий розгляд клопотання здійснювався за фіксації судового процесу технічними засобами.

Засуджений ОСОБА_3 , як на підставу для його звільнення від подальшого відбування покарання, послався, зокрема, на те, що він був засуджений незаконно. Разом з тим, слідчий суддя вважає за доцільне зауважити, що в порядку вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку, слідчий суддя не вирішує питання щодо винуватості чи невинуватості особи. Також слідчий суддя не здійснює оцінку судових рішень, що набрали законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 за статтею 69, пунктами «г», «ж», «з» та «і» статті 93, частиною другою статті 140, частиною другою статті 142, частиною третьою статті 166, з урахуванням статті 42 Кримінального кодексу України (далі КК) в редакції 1960 року, частиною третьою статті 185, частиною четвертою статті 189, статтею 257 КК (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посаду, пов`язану з виконанням обов`язків представника влади, строком на 3 роки та з позбавленням його спеціального звання «підполковник міліції».

Тобто, при постановленні вироку від 21.05.2012, Апеляційним судом м. Києва були враховані всі обставини та законність збирання, отримання доказової бази вчинення ОСОБА_3 злочинів.

Відповідно до ч.2 ст. 323 КПК України (в ред. 1960 року) суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.

Доводи скаржника повністю спростовуються вироком суду від 25.01.2012, оскільки одним з питань, що вирішуються судом при постановлені вироку чи має це діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений (п.2 ч.1 ст. 324 КПК України (в ред. 1960 року).

Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вищевказаний вирок перевірявся на законність та обґрунтованість про що 23.04.2013 постановлено ухвалу суду, згідно якої вирок Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 змінено, зазначивши, що слід вважати засудженим ОСОБА_3 на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, у вчиненні яких він визнаний винним, до покарання, визначеного апеляційним судом. Порушень, про які зазначає скаржник, слідчим суддею не встановлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.05.2018 ОСОБА_3 було зараховано строк попереднього ув`язнення з 21.05.2002 по 23.04.2013 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Водночас, ОСОБА_3 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 23 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з виправної установи на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Засуджений у скарзі посилається на його незаконне тримання під вартою за вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012, яким його було засуджено до довічного позбавлення волі, понад гранично допустимий десятирічний строк притягнення до кримінальної відповідальності, встановлений ст. 48 КК України (1960 р. ). Однак, оскільки ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком суду, що набрав законної сили, в частині призначення покарання у встановленому законом порядку вирок не скасований і не змінений, а тому слідчий суддя вважає за можливе вирішити питання про законність тримання його під вартою.

Відповідно до п. 10, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» зазначено, що ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, є порушенням незалежності та самостійності суду.

Отже, оскільки слідчий суддя не наділений повноваженнями перевірки законності рішень суду, а скаржник перебуває в установі відбування покарань на підставі вироку суду, який на даний момент не скасований, тому тримання останнього у ДУ «Вінницька УВП (№1)» є законним та обґрунтованим.

Також, відповідно до вимог ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи. Якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання. Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе:

1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;

2) неперевищене граничного строку тримання під вартою;

3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду.

Під час розгляду справ в порядку ст. 206 КПК України слідчий суддя перевіряє законність тримання особи під вартою та чи не порушенні її права та законні інтереси, передбаченні нормативно правовими актами України та міжнародними нормативно правовими актами ратифікованими Україною, тому посилання заявника на безпідставність призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, не може бути предметом розгляду в даному судовому засіданні.

Слідчим суддею встановлено, що вироком Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_3 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2013, вирок Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 змінено, зазначено, що ОСОБА_3 слід вважати засудженим, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, у вчиненні яких він визнаний винним, до покарання, визначеного апеляційним судом. Наведене підтверджує законність утримання ОСОБА_3 під вартою.

З огляду на вищевикладене слідчий суддя вважає, що ОСОБА_3 утримується під вартою законно та підстави для застосування до останньої вимог ст. 206 КПК України відсутні.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку, що права та свободи ОСОБА_3 , органами державної влади не порушені і дотримані в повному обсязі, останній тримається під вартою законно, а тому скарга засудженого є необґрунтованою та безпідставною, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 206, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 , в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою - відмовити.

Ухвала слідчого судді є остаточною та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя