ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/689/25 Справа № 204/2583/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000264 від 07 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2025 року задоволено клопотання слідчого слідчого відділення відділу поліції № З Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000264, та накладено арешт на майно, яке було тимчасово вилучене під час проведення огляду місця подій 06.03.2025 року за адресою: м. Дніпро, вул. Криворізька, біля буд. 22, а саме на: транспортний засіб марки «КІА» моделі «КЗ» із д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 білого кольору; свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб серії НОМЕР_3 , шляхом накладення заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя зазначив, що вказане майно є речовим доказом і має доказове значення для досудового розслідування. Незастосування заборони або обмеження користування, розпорядження вказаним майном призведе до його незаконного відчуження, використання або передачі іншим особам, що також позбавить можливості застосування конфіскації. Таким чином, правовою підставою для арешту зазначеного майна є п.1 ч.2 ст. 170 КПК України - збереження речових доказів, та п.3 ч.2 ст. 170 КПК України - конфіскація майна як виду покарання.

В апеляційній скарзі представник просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги адвокат вказує на те, що слідчим було пропущено строк звернення до суду із клопотанням про накладення арешту на майно, однак стороною обвинувачення не було заявлено клопотання про поновлення строку на звернення. Вказує на те, що подане клопотання підписане слідчим та погоджене прокурором, що свідчить про порушення КПК України, тобто подане не повноважною особою. Наголошує на тому, що судом першої інстанції не було додержано вимоги ч.2 ст.173 КПК України, оскільки не враховано обставини щодо розумності та співмірності права власності завданням кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, учасників провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.404 КПК України (далі КПК), рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів судової справи слідчим відділом відділу поліції №3 Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000264, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.03.2025 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України

Постановою слідчого СВ ВП № 3 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області від 07 березня 2025 року вилучений транспортний засіб марки «KIA» моделі «КЗ» із д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 білого кольору, та свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб серії НОМЕР_3 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

07 березня 2025 року слідчий звернувся до Красногвардійського райнного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про арешт вищезазначеного майна.

Клопотання слідчого мотивоване тим, що метою арешту вище вказаного транспортного засобу є його збереження як речового доказу, недопущення незаконного відчуження, використання, розпорядження, запобігання спробам пошкодження, псування, знищення, перетворення.

Колегія суддів вважає, що клопотання слідчого та обставини, на які посилається останній, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Вилучене майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки може містити докази, які входять до предмету досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000264 від 07.03.2025 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою слідчого від 07.03.2025 року про визнання та залучення в якості речових доказів.

Доводи сторони захисту про те, що слідчим було пропущено строк звернення до суду із клопотанням про накладення арешту на майно, однак стороною обвинувачення не було заявлено клопотання про поновлення строку на звернення, не є слушними.

Так, відповідно до ч.5 ст.171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Як видно з матеріалів провадження, транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію були тимчасово вилучені 07.03.2025 року, клопотання про його арешт слідчий було подано за допомогою поштового звязку цього ж дня - 07.03.2025 року.

Відповідно до ч.1 ст.116 КПК України процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою або перебувають у лікувально-профілактичному закладі охорони здоров`я чи закладі з надання психіатричної допомоги, спеціальній навчально-виховній установі, - якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку.

Апелянт посилається також на те, що ПП НВФТВІН-ДМ, як суб`єкт господарювання, відсутній в Єдиному державному реєстрі операторів зв`язку, а тому не можна вважати, що клопотання слідчого було направлено в передбачений Законом строк.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду в постанові від 20.06.2024 року (справа №202/6609/21) зазначив, що відповідно до статей 1, 14 Закону України «Про поштовий зв`язок» послуги поштового зв`язку на території України надаються операторами поштового зв`язку, які мають бути включені до Єдиного державного реєстру операторів поштового зв`язку; оператор поштового зв`язку суб`єкт господарювання, що здійснює діяльність на території України та у встановленому законодавством порядку надає послуги поштового зв`язку.

Статтею 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» визначено, що оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку.

Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості. У договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Договір про надання послуги поштового зв`язку вважається укладеним після оплати користувачем вартості цієї послуги, якщо інше не передбачене відповідними договорами.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про поштовий зв`язок» (в редакції від 16 жовтня 2020 року) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку (далі НКЕК), зокрема, веде Єдиний державний реєстр операторів поштового зв`язку.

Верховний Суд зазначив, що відсутність за даними Єдиного державного реєстру операторів поштового зв`язку, організації, що надає кур`єрські послуги, яка там не зареєстрована відповідно до вимог чинного законодавства, а тому не наділена такими правовим статусом та повноваженнями, та не є повноважним оператором з надання послуг поштового зв`язку є передчасним, оскільки в такому випадку слід перевіряти наявність договору про надання послуг поштового зв`язку кур`єрської служби, а також факту проведення оплати користувачем вартості цієї послуги.

Апеляційний суд зауважує, що захисником під час розгляду клопотання у суді першої інстанції ні в запереченнях, ні в апеляційній скарзі не ставилась вимога до прокурора про надання копії квитанції про сплату вартості кур`єрських послуг, в той час, як на корінці до конверту (а.п. 23) наявний договір про разову доставку відправлення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування виконано вимоги щодо звернення з клопотанням, яке передане через службу кур`єрської доставки.

Крім того, колегія суддів зазначає, що захисником не доведено, що вказана обставина в будь-яких спосіб вплинула на законність прийнятого слідчим суддею рішення по суті клопотання. При цьому, вказана обставина, на переконання колегії суддів, не є такою, що слугує безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

З доводами апеляційної скарги адвоката про те, що слідчий, згідно з ст. 64-2 КПК України не має права на подання до слідчого судді клопотання про арешт майна третьої особи також не можна погодитись зважаючи на таке.

У відповідності до ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. Тобто, зазначена норма містить чіткий перелік суб`єктів, які мають право подати до слідчого судді клопотання про накладення арешту на майно, та нею прямо передбачено, що слідчий, за наявності погодження прокурора, наділений таким правом і відповідно за вказаних умов є належною процесуальною особою для звернення із клопотанням про арешт майна.

У той же час, норма статті 64-2 КПК України визначає лише права та обов`язки третьої особи щодо майна якої вирішується питання про арешт, дана стаття перебуває у Главі 3 - Суд, сторони та інші учасники кримінального провадження, яка не встановлює порядку звернення з клопотанням про накладення арешту на майно в порівнянні з приписами названої вище ч.1 ст.171 КПК України.

У даному кримінальному провадженні, з клопотанням про арешт майна звернувся слідчий СВ ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області області за погодженням з прокурором Західної окружної прокуратури міста Дніпра, а тому клопотання про арешт вказаного майна подано з дотриманням вимог ч.1 ст.171 КПК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою підтверджується наявність необхідності розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його адвокатом не надано та колегією суддів не встановлено.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є законною та вмотивованою, а тому не підлягає скасуванню.

Істотних порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405,407,419, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2025 року, якою задоволено клопотання слідчого слідчого відділення відділу поліції № З Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000264, та накладено арешт на майно, яке було тимчасово вилучене під час проведення огляду місця подій 06.03.2025 року за адресою: м. Дніпро, вул. Криворізька, біля буд. 22, а саме на: транспортний засіб марки «КІА» моделі «КЗ» із д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 білого кольору; свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб серії НОМЕР_3 , шляхом накладення заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном - залишити без зміни.

Ухала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4