УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 233/2658/23

провадження № 51 - 5145 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 квітня 2022 року №34 солдата ОСОБА_5 зараховано до особового складу частини та на всі види забезпечення та призначено на посаду навідника штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

04 березня 2023 року приблизно о 21:25 год, знаходячись в місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 за межами населеного пункту с. Іллінівка (з геолокацією широта: 48.478226, довгота: 37.658893) у палатці ОСОБА_5 розпивав спиртні напої разом з іншими військовослужбовцями, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Під час вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, у ході якого ОСОБА_5 , діючи з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_6 , на ґрунті особистих неприязних відносин, взяв біля до свого спального місця ввірену йому для службового користування зброю - 7,62 мм автомат АКМ серійний номер НОМЕР_2 , привів його в бойову готовність, підійшов до ОСОБА_6 на відстань близько до трьох метрів, направив зброю та здійснив один одиночний постріл у бік останнього, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з ушкодженням печінки, яке ускладнилось розвитком гострої крововтрати, від чого настала смерть потерпілого.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 14 серпня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що:

? ?винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не доведена поза розумним сумнівом;

? дії ОСОБА_5 необхідно перекваліфікувати на ст. 119 КК України. Стверджує, що у справі відсутні докази прямого умислу у ОСОБА_5 на позбавлення життя потерпілого, а також виникнення особистої неприязні до ОСОБА_6 як мотив вчинення кримінального правопорушення. Висновки суду в цій частині побудовані на припущеннях;

? суд порушив загальні засади кримінального провадження, безпідставно визнав належними, допустимими та достовірними докази на підтвердження умисної форми вини в діях обвинуваченого, такі як свідчення свідка ОСОБА_7 , зміст протоколу огляду від 05 березня 2023 року, висновки експертиз;

? суд безпідставно визначив розмір моральної та матеріальної шкоди, а також судових витрат, попри відсутності доказів розміру заподіяної шкоди. Необґрунтовано визнав докази, на підтвердження матеріальної шкоди, як належні і достовірні;

? ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Посилаючись на порушення апеляційним судом приписів ст. 404 КПК України, вказує, що цей суд безпосередньо не дослідив докази по справі.

Крім того, захисник просить зупинити виконання оскаржуваних судових рішень.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Так, у касаційній скарзі захисник посилається на те, що у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України

На обґрунтування своїх доводів вказує, що у справі відсутні докази наявності прямого умислу у ОСОБА_5 на позбавлення життя потерпілого, а також виникнення особистої неприязні до потерпілого ОСОБА_6 як мотив вчинення кримінального правопорушення, тому його дії необхідно перекваліфікувати на ст. 119 КК України. Стверджує, що апеляційний суд не надав юридичної оцінки фактичним обставинам справи, а лише обмежився дублюванням наведених у вироку встановлених обставин справи. Ухвала апеляційного суду не містить обґрунтування в частині визнання належними, допустимими та достовірними докази умисної форми вини.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його скоєнні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17 та ін.).

Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано з огляду на таке.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, повністю підтверджується поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, був допитаний обвинувачений ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_7 та експерт ОСОБА_9 , зміст показань якого детально викладений у вироку.

Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 05 березня 2023 року, відповідно до якого проведено огляд бліндажа, розташованого за координатами 48.478226, 37.658893 у межах Краматорського району Донецької області, зафіксовано загальну обстановку на місці скоєння кримінального правопорушення та вилучено автомат АКМ № НОМЕР_2 ; даними протоколу огляду трупа від 05 березня 2023 року, відповідно до якого оглянутий труп ОСОБА_6 та зафіксовані виявлені тілесні ушкодження; даними протоколу та відеозапису проведеного слідчого експерименту від 05 березня 2023 року, під час якого ОСОБА_5 у присутності захисника добровільно розказав та показав на місці обставини скоєння ним кримінального правопорушення; даними проведеного слідчого експерименту від 05 березня 2023 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_8 розказав та показав на місці, що 04 березня 2023 року він, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та чоловік з позивним « ОСОБА_12 та розпивали алкогольні напої. Приблизно о 20:00 «Дід» пішов відпочивати, а між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стався конфлікт на ґрунті релігії, який надалі припинився. ОСОБА_10 близько 21:30 год. підвівся та пішов до свого ліжка, а він та ОСОБА_11 залишилися, при цьому він сидів за столом і курив, а ОСОБА_11 встав і стояв навпроти нього. В цей час він побачив, що з-за занавісок вийшов ОСОБА_10 , який тримав в руках автомат, і одразу почув постріл, а ОСОБА_11 схопився за живіт з правого боку. Між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було приблизно 4 метри; даними висновку експертизи № 98 від 06 квітня 2023 року, відповідно до якого під час судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_6 було виявлено наскрізне вогнепальне кульове поранення живота, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя; даними висновку експертизи № 98/6 по меддокументам від 10 травня 2023 року, тілесне ушкодження потерпілого ОСОБА_6 могло утворитися за обставин, вказаних усіма учасниками слідчих дій; даними акта огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу № 56 від 05 березня 2023 року, який підтверджує факт перебування ОСОБА_5 станом на 00:04 год 05 березня 2023 року у стані алкогольного сп`яніння.

Так, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, зазначивши, що ввечері 04 березня 2023 року вони залишились вчотирьох - він, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , і сіли вечеряти, під час вечері усі вживали алкогольні напої. Згодом ОСОБА_16 пішов відпочивати, а вони втрьох залишились за столом. ОСОБА_17 почав підвищувати голос, кричав, що їх кидають «як м`ясо», особисто його ОСОБА_17 не ображав. ОСОБА_18 повинен був першим о 22:00 год. заступити на охорону техніки, а його черга була за ним через чотири години о 02:00 год., тому він вирішив піти відпочити. Прямуючи до ліжка він підкинув дрова у буржуйку і в цей час побачив, як ОСОБА_17 йде на нього і каже: «Я тебе вб`ю». Він злякався, оскільки на столі лежали ножі, а в палатці були гранати, які вони постійно носили в кишенях. Тоді він пройшов 3-4 метри до свого ліжка, взяв свій автомат з магазином, і, щоб налякати ОСОБА_17 , повернувся у його бік, зняв запобіжник на два щелчка, перевівши автомат у режим одиночних пострілів, але стріляти не хотів. Він затиснув пальцем курок, але не думав, що в патроннику є патрон. Між ним та ОСОБА_17 була відстань 3-4 метри. В цей час ОСОБА_17 зробив крок в його бік, і він вистрелив. Будь-якої зброї в руках у ОСОБА_17 він не бачив. Після пострілу ОСОБА_17 взявся за живіт.

Суди першої та апеляційної інстанції позицію обвинуваченого ОСОБА_5 про часткове невизнання винуватості оцінили критично, зазначивши, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом», підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Так, апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що місцевий суд обґрунтовано поклав в основу вироку пояснення потерпілої та свідка, які в повній мірі підтверджують провину обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зокрема свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні суду І інстанції пояснив, що під час вечері всі присутні вживали алкогольні напої. Близько 20:00 год. він пройшов вглиб палатки на своє місце відпочивати, заснув. Згодом він прокинувся від звуку пострілу, це було приблизно о 21:30 год., та побачив, що в палатці стоїть ОСОБА_10 , тримає в руках автомат, а ОСОБА_19 забирає у нього автомат. На землі на відстані приблизно 2 м від ОСОБА_10 лежав ОСОБА_18 , у нього було вогнепальне поранення в живіт. ОСОБА_20 сказав, що у нього з ОСОБА_17 виникла суперечка на ґрунті релігії.

Також судами встановлено, що показання потерпілої та свідка ОСОБА_7 надані під присягою, ніяких протиріч не містять, а тому ставити під сумнів їх правдивість, немає підстав.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає безпідставними доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, диспозицією ст. 115 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

На відміну від згаданого злочину, вбивство через необережність (ст. 119 КК України) за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості (ст. 25 КК України). Зокрема, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Отже, розмежування умисного вбивства (ст. 115 КК України) і вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Так, умисне вбивство може бути вчинено з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або може бути з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Колегія суддів зауважує, що питання про умисел необхідно вирішувати з урахуванням сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їхніх стосунків.

Доводи касаційної скарги про те, що у засудженого не було умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_6 , а тому його дії неправильно кваліфіковані, ретельно перевірялися також апеляційним судом і свого об`єктивного підтвердження не знайшли.

Так, за наслідками судового розгляду апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 під час проведення слідчого експерименту за його участі та під час надання показань в суді зазначив обставини, за яких він здійснив один постріл з автоматичної зброї, внаслідок якого був смертельно поранений ОСОБА_6 , та які цілком відповідають обставинам, зазначеним свідком ОСОБА_8 під час проведення з ним слідчого експерименту. Крім того, висновком експертизи підтверджується, що тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_6 , могли утворитись за таких обставин.

Крім цього, апеляційний суд слушно зауважив, що під час судового розгляду не здобуто доказів того, що ОСОБА_6 будь-яким чином загрожував ОСОБА_5 , тобто у ОСОБА_5 не було підстав вважати, що ОСОБА_6 становить загрозу його життю та здоров`ю.

Також судами ураховані чіткі та послідовні дії ОСОБА_5 , які передували вчиненню ним кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_5 , у відсутність будь-якої небезпеки для себе з боку потерпілого ОСОБА_6 , цілеспрямовано рушив за закріпленою за ним вогнепальною зброєю, яка знаходилась на певній відстані від нього, змінив положення запобіжника на положення для стрільби одиничними пострілами, для чого необхідно було здійснити перемикання двічі. Суди також урахували тримання зброї та здійснення пострілу горизонтально в напрямку потерпілого, враховуючи аналіз розташування вхідного та вихідного отвору від кулі на трупі потерпілого - в одній площині горизонтально в районі розташування життєво важливих органів людини, розташованих у черевній порожнині, що свідчить про горизонтальний політ кулі, і відповідно, горизонтальне розташування ствола зброї, з якої ця куля була випущена.

З огляду на викладене, суди дійшли слушного висновку, що ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, маючи бойовий досвід та навички поводження зі зброєю, здійснюючи постріл безумовно розумів усю небезпеку своїх дій та дійшли обґрунтованого висновку про наявність у його діях умислу на позбавлення життя ОСОБА_6 .

Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, версія сторони захисту про відсутність у засудженого умислу на вбивство не знайшла свого підтвердження під час дослідження матеріалів кримінального провадження. Тому відсутні підстави для висновку про вчинення засудженим вбивства через необережність.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковано правильно.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного вирішення судами цивільного позову в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а також судових витрат

На обґрунтування вказаних доводів захисник посилається на те, що суд безпідставно визначив розмір моральної та матеріальної шкоди, а також судових витрат, попри відсутності доказів розміру заподіяної шкоди. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не містить належного спростування доводів сторони захисту з приводу того, що місцевий суд безпідставно визнав належними, допустимими і достовірними доказами розмір сум моральної та матеріальної шкоди, а також судових витрат.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, судами встановлено, що ОСОБА_5 станом на день вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді навідника штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , і скоїв кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння під час виконання своїх службових обов`язків.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, враховуючи відсутність окремого правового регулювання правовідносин, які виникають у випадку завдання військовослужбовцями під час виконання обов`язків військової служби шкоди фізичним особам, вважав за можливе застосувати аналогію закону, і дійшов висновку, що в цьому випадку ОСОБА_5 несе повну матеріальну відповідальність за наслідками своїх протиправних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Так, суд апеляційної інстанції встановив, що місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_21 матеріальної шкоди, яка включає в себе витрати на спорудження надгробного пам`ятника із каменю габро у розмірі 80000 грн, що підтверджується копіями накладної № 1458 від 21 червня 2023 року та товарного чеку ФОП « ОСОБА_22 » від 05 червня 2023 року; витрати на проведення поминального обіду у розмірі 20000 грн, що підтверджені копією рахунку № 1 від «_» березня 2023 року ФОП « ОСОБА_23 » та затрати на придбання продуктів для такого обіду в розмірі 9978,92 грн, які підтверджені копіями фіскальних чеків №№ 49110, 49101, 49109, 49100 від 16 березня 2023 року, а всього - в сумі 109978,92 грн.

У той же час, апеляційний суд зазначив, що долучені до позовної заяви копії первинних бухгалтерських документів на підтвердження розміру позовних вимог, є копіями належної якості, які дозволяють дослідити зміст документа, завірені підписом представника потерпілої - адвоката ОСОБА_24 та жодний з учасників справи, в тому числі обвинувачений, не поставив під сумнів правильність наданих копій та не заявляв клопотання про надання для огляду в судовому засіданні або долучення до матеріалів справи їх оригіналів, тож колегія суддів також не мала підстав ставити їх під сумнів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Разом з цим, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Тож, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Як убачається із судових рішень, під час вирішення цивільного позову місцевий суд дійшов висновку, що заявлений розмір позовних вимог у частині визначення суми моральної шкоди у розмірі 15000000,00 грн (по 7500000 грн на користь ОСОБА_21 та неповнолітнього ОСОБА_25 ), є значно завищеним і необґрунтованим.

Так, суди зазначили, що, оскільки обов`язок здійснення гарантованої виплати сім`ям загиблих військовослужбовців в сумі 15000000,00 грн, встановлений абзацом першим ч. 2 Постанови КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168, взяла на себе Держава, то відсутні будь-які правові підстави перекладати такий обов`язок на обвинуваченого.

Разом з тим, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що внаслідок винних дій обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_21 втратила чоловіка, а неповнолітній ОСОБА_25 - батька, і вони зазнали та в теперішній час зазнають душевних страждань через непоправну втрату. З огляду на вказане, враховуючи характер страждань та переживань потерпілої та її неповнолітнього сина, їх тривалість, неможливість відновлення втрати в майбутньому, тяжкість вимушених змін в їх житті, виходячи із вимог розумності, виваженості та справедливості, суд вважав за необхідне визначити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, - по 1000000 грн на користь кожного з них.

Крім того, судами зазначено, що потерпілою визначено розмір витрат на правову допомогу в розмірі 41000,00 грн.

Так, згідно з ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу є одним з видів процесуальних витрат, які, в даному випадку відповідно до вимог ч. 2 ст. 119 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Водночас статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено види судових витрат, зокрема витрати сторони процесу складаються з судового збору та виплат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, втому числі, витрати на правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Отже, суд першої інстанції, врахувавши складність справи та ступінь участі в ній представника потерпілої ОСОБА_24 , дійшов висновку, що витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_21 , необхідно зменшити до 15000,00 грн.

Крім того, під час досудового розслідування в кримінальному провадженні проведено судову експертизу. Тож, суди дійшли обґрунтованого висновку, що витрати, пов`язані з проведенням експертного дослідження в сумі 4530,72 грн на підставі ст. 118 КПК України включаються судом у процесуальні витрати і підлягають стягненню з обвинуваченого згідно з вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. У зв`язку з цим, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції, зокрема, не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас будь яких підстав для визнання недопустимими доказами копії накладних, товарних і фіскальних чеків сторона захисту не наводить.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги захисника в цій частині також є не обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд порушуючи приписи ст. 404 КПК України безпосередньо не дослідив докази по справі

Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Водночас сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Разом з тим, апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.

Крім того, у касаційній скарзі захисника відсутні будь-які відомості про те, що сторона захисту заявляла клопотання в апеляційному суді щодо повторного дослідження доказів та, що таке клопотання не було розглянуто судом.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

З урахуванням викладеного, доводи захисника в цій частині також не можна вважати слушними.

Суд звертає увагу, що у поданій касаційній скарзі захисник хоча і посилається на те, що докази по справі є неналежними та недопустимими, проте не наводить для цього відповідних підстав.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК України суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються. Отже, за відсутністю підстав для відкриття касаційного провадження таке питання не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3