ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1396/25 Справа № 173/57/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000017 за апеляційною скаргою прокурора Жовтоводської окружної прокуратури, який приймав участь у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року, якою обвинувальний акт щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України, повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 складений з урахуванням вимог ст.291 КПК України.

Посилання суду на те, що при викладенні фактичних обставин та формулюванні обвинувачення за ч. 1, 2 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України не вказано місце вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень обвинуваченим є безпідставним, оскільки у цій справі обвинувачений діяв у кіберпросторі, що ускладнює точне визначення географічного місця кожного епізоду правопорушення. Також в ході досудового розслідування встановлено місце проживання обвинуваченого та місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, щодо потерпілого ОСОБА_9 (за встановленими обставинами у м. Верхньодніпровськ), що дає підстави для визначення територіальної підсудності.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України, повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що при викладенні фактичних обставин та формулюванні обвинувачення за ч. 1, 2 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України не вказано місце вчинення інкримінованого кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 , як і не зазначено про неможливість встановлення вказаних обставин під час досудового розслідування, у зв`язку з чим неможливо вирішити питання щодо підсудності цього кримінального провадження саме Верхньодніпровському районному суду Дніпропетровської області.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, обвинуваченого та захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та просили ухвалу суду залишити без змін, перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд в підготовчому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

На думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, згідно із якою визначаються вимоги до змісту та форми обвинувального акта. Частиною другою цієї статті визначений певний перелік відомостей, які мають бути зазначені в обвинувальному акті, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі, підозрюваній у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п. 5 ч 2 ст. 291 КПК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.11.2016 року у справі № 5-328-кс 16 обвинувальний акт має містити обов`язкові три складові: фактичні обставини кримінального правопорушення; правову кваліфікацію (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); формулювання обвинувачення.

Відповідно до положень п. (а) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Так, в ході апеляційного перегляду встановлено, що відповідно до викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України.

Водночас, з обвинувального акта вбачається, що у викладених фактичних обставинах кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України, відсутнє посилання на місце їх вчинення, тобто не зазначено одну з обов`язкових обставин, яка відповідно до ч.1 ст.91 КПК України підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Доводи прокурора про те, що в ході досудового розслідування встановлено місце проживання обвинуваченого та місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, що дає підстави для визначення територіальної підсудності, - є безпідставними, оскільки місце вчинення кримінального правопорушення повинно бути встановлено за кожним епізодом, який інкримінується обвинуваченому.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що не зазначення в обвинувальному акті місця вчинення кримінального правопорушення має суттєве значення для визначення територіальної підсудності кримінального провадження, оскільки відповідно до п.6 ч.2 ст.412 КПК України порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.42 КПК України обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Неконкретність та незрозумілість обвинувачення є порушенням п.«а» ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та права на захист, та відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Саме з обізнаністю із суттю обвинувачення в особи виникають й інші права: давати пояснення, показання (п.5 ч.3 ст.42 КПК України), надавати докази (п.2 ч.4 ст.42 КПК України) тощо.

Таким чином, колегія суддів вважає, що не зазначення в обвинувальному акті місця вчинення кримінального правопорушення не відповідає вищевказаним положенням кримінального закону, що свідчить про недотримання вимог ст. 291 КПК України.

З урахуванням наведеного вище, оскільки встановлена невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вимог за апеляційною скаргою прокурора, та залишення ухвали суду без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Жовтоводської окружної прокуратури, який приймав участь у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4