Справа № 438/1936/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1225/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Бориславського міського суду Львівської області від 04 листопада 2024 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Есхар, Чугуївського району, Харківської області, громадянина України, непрацевлаштованого, з середньою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, на утриманні має неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше судимий 11.03.2024 вироком Бориславського міського суду Львівської області до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, ухвалою Бориславського міського суду від 12.06.2024 встановлено розстрочку несплаченого штрафу в сумі 17000 гривень на 10 місяців, сплачено 5100 гривень, обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

з участю:

прокурора - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

встановила:

вироком Бориславського міського суду Львівської області від 04 листопада 2024 року, визнано ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

Вирок Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень ухвалено виконувати самостійно.

Згідно вироку суду, 19 жовтня 2024 року, близько 13 год. 15 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу будинку № 50, на вулиці Володимира Великого, у місті Бориславі, Львівської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, вступив у словесну суперечку із ОСОБА_11 , в ході якої вирішив умисно заподіяти йому тілесні ушкодження.

Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди здоров`ю іншій особі, ОСОБА_7 перебуваючи обличчям до ОСОБА_11 , кулаком своєї правої руки, умисно, наніс ОСОБА_11 один удар в ділянку його лівого плеча, в результаті чого заподіяв останньому тілесне ушкодження у вигляді синця з поверхневим осадненням в ділянці лівого плеча, яке відноситься до легкого ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок Бориславського міського суду Львівської області від 04.11.2024 щодо ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до даного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 11.03.2024, що становить 17 000 гривень, та призначити ОСОБА_7 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин та штрафу в розмірі 17 000 гривень. На підставі ч. З ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. виконувати самостійно.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що Призначаючи покарання за нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, вчинене 19.10.2024, суд першої інстанції не врахував вищенаведених положень кримінального закону та правові позиції Верховного Суду, не визначив остаточного покарання із застосуванням положення ст. 71 КК України, яка підлягає застосуванню у разі, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення. Натомість безпідставно зазначив, що вирок Бориславського міського суду Львівської області від 11.03.2024, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, постановлено виконувати самостійно.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував ст. 71 КК України, яка підлягає застосуванню.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора ОСОБА_9 на часткову підтримку апеляційної скарги,а саме зміни вироку в частині призначеного покарання, захисника обвинуваченого, який не заперечив проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, призначається покарання за сукупністю вироків. У цьому разі суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань у порядку ч. 1 ст. 71 КК України остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно положень ч. З ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, положення ч. З ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. Зазначені положення передбачають лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань. Відповідну правову позиції висловлено Верховним Судом у справі №243/2528/19 (постанова від 26.05.2020).

Однак, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_12 судом першої інстанцій при постановленні вироку зазначені приписи враховано не було, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме до незастосування ст. 71 КК України.

Так, з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий 11.03.2024 вироком Бориславського міського суду Львівської області до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, ухвалою Бориславського міського суду від 12.06.2024 встановлено розстрочку несплаченого штрафу в сумі 17000 гривень на 10 місяців, сплачено 5100 гривень. Отже сума несплаченого штрафу становить 11900 гривень.

У подальшому ОСОБА_7 19.10.2024 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України. Оскільки нове кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_7 після постановлення стосовно нього попереднього вироку від 11.03.2024, але до повного відбуття покарання, остаточне покарання ОСОБА_7 слід було визначити за правилами ч. 1 ст. 71 КК України - за сукупністю вироків.

Призначаючи покарання за нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, вчинене 19.10.2024, суд першої інстанції не врахував вищенаведених положень кримінального закону та правові позиції Верховного Суду, не визначив остаточного покарання із застосуванням положення ст. 71 КК України, яка підлягає застосуванню у разі, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення. Натомість безпідставно зазначив, що вирок Бориславського міського суду Львівської області від 11.03.2024, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, постановлено виконувати самостійно.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував ст. 71 КК України, яка підлягає застосуванню.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який, згідно положення ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, раніше притягався до кримінальної відповідальності, не працює, не має міцних соціальних зв`язків, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, заяв та скарг від сусідів не поступало. Обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.

Таким чином, ураховуючи наведене вище, апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 слід задоволити частково. Вирок Бориславського міського суду Львівської області від 04.11.2024 щодо ОСОБА_7 слід змінити в частині призначеного покарання. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до даного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 11.03.2024, що становить 17 000 гривень, та вважати засудженим ОСОБА_7 за сукупністю вироків до остаточного покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) годин громадських робіт та штрафу в розмірі 17 000 гривень. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. виконувати самостійно.

У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Бориславського міського суду Львівської області від 04.11.2024 щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) годин громадських робіт.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до даного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 11.03.2024, що становить 17 000 гривень, та вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю вироків до остаточного покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) годин громадських робіт та штрафу в розмірі 17 000 гривень.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн виконувати самостійно.

У решті вирок суду залишити без змін.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4