Справа № 199/2183/25
ВИРОК

іменем України

06.03.2025 місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду кримінальне провадження № 0000217 відносно:

ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Узин Тисменицького району Івано-Франківської області, громадянина України, освіта середня спеціальна, одруженого, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, призваний під час мобілізації, навідник 3 механізованого відділення, 1 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_2 ,

УСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався та діє на час вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.12.2024 № 364 солдата ОСОБА_2 призначено на посаду навідника 3 механізованого відділення, 1 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що справу та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 28 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Таким чином, начальник штабу-заступник командира НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_7 по відношенню до навідника 3 механізованого відділення, 1 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , є прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, а останній підлеглим старшого лейтенанта ОСОБА_7 .

Поряд із цим, статтею 35 Статуту серед іншого, передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно ст. 36 Статуту командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Крім того, Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Згідно ст. 6, 11, 16, 127, 128 Статуту, ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Більше того, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку.

Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

В свою чергу, солдат ОСОБА_2 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши в умовах воєнного стану військовий злочин за наступних обставин.

27.01.2025 приблизно о 12:00 годині, тобто в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу поблизу у села Кам`янка Криворізької територіальної громади Покровського району Донецької області начальником штабу-заступником командира НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_7 , який є начальником за посадою та військовим званням для навідник 3 механізованого відділення, 1 механізованого взводу 5 технізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 № 1930 від 27.01.2025 майора ОСОБА_8 , віддано свій усний наказ, а саме: з метою недопущення прориву противника в напрямку н.п. Новий Комар, здійснити посилення на вогневій позиції «ПОРШ» та стійко утримувати вказаний рубіж, зокрема і до навідника 3 механізованого відділення, 1 механізованого взводу 5 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 який знаходився в строю під час вказаного шикування.

При цьому наказ виданий в установленому Законом порядку, відповідною особою в межах наданих йому повноважень, зміст наказу не суперечить чинному законодавству, та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод солдата ОСОБА_2 , не носив в собі явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього.

Однак, солдат ОСОБА_2 , у порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 9, 11, 16, 28, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 27.01.2025 приблизно о 12:00 годині, тобто в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу у АДРЕСА_2 , усно та відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, відданий йому начальником штабу-заступником командира НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_7 .

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_2 , які виразилися у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинені в умовах воєнного стану, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

06.02.2025 між прокурором Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_2 у присутності захисника адвоката ОСОБА_6 укладено угоду про визнання винуватості.

Відповідно до угоди про визнання винуватості ОСОБА_2 повністю і беззастережно визнав свою вину та обсяг обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, зобов`язався: співпрацювати зі стороною обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000217 від 27.01.2025 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Сторони вважають за можливе з урахуванням наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи обвинуваченого солдата ОСОБА_2 , на підставі ст. 62, 69 КК України замінити основне покарання ОСОБА_2 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, покаранням, визначеним ст. 60 КК України, у виді арешту, що полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті на строк 6 місяців.

Сторони угоди вважали можливим на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_2 попереднє ув`язнення, починаючи з 05.01.2025 до дня ухвалення вироку судом у строк відбутого покарання з розрахунку того, що один день тримання під вартою в умовах гауптвахти дорівнює одному дню арешту.

В угоді зазначено, що підстав для застосування спеціальної конфіскації, не має.

У підготовчому судовому засідання обвинувачений ОСОБА_2 пояснив, що він цілком розуміє характер обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, яке відносяться до тяжкого злочину, беззастережно і добровільно визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Прокурор та захисник у підготовчому судовому засіданні просили суд затвердити угоду про визнання винуватості.

За таких підстав суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, його дії за цим законом кваліфіковані вірно.

Умови угоди не суперечать вимогам КПК України та/або закону, не допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; умови угоди відповідають інтересам суспільства; умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; відсутні обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; відсутня очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; наявні фактичні підстави для визнання винуватості.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , суд визнає: 1) щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та інших обставин (психоемоціональний стрес від психосоціальної адаптації до бойових дій).

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_2 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, має середню спеціальну освіту, одружений, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, навідник 3 механізованого відділення, 1 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат». Обвинувачений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання ОСОБА_3 характеризується позитивно, за місцем служби ОСОБА_3 характеризується задовільно.

У відповідності до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Метою кримінально-виконавчого законодавства України, визначеної в ст. 1 КВК України, є захист інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України, окрім іншого, є визначення порядку застосування до засуджених заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; участі громадськості в цьому процесі.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що є всі підстави, передбачені ч. 1 ст. 69 КК України, для переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 402 КК України за це кримінальне правопорушення, оскільки, по-перше, злочин, що вчинив ОСОБА_2 , не відноситься до: корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, кримінальних правопорушень, передбачених статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинених в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, не відноситься до катування, вчиненого представником держави, у тому числі іноземної.

По-друге, суд ґрунтує свої висновки на даних про особу обвинуваченого ОСОБА_2 , який раніше не судимий, одружений, є батьком неповнолітньої дитини, проходить військову службу за мобілізацією, після затримання щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, який вчинив внаслідок збігу тяжких особистих та інших обставин (психоемоціональний стрес від психосоціальної адаптації до бойових дій), у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, публічно висловив жаль з приводу вчиненого, зважаючи і на його поведінку до та після вчинення злочину, яка не мала та не має кримінально-спрямованого характеру, оскільки ОСОБА_2 вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Таким чином, наявність вищевказаних двох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, а тому, враховуючи те, що відсутні обставини, що обтяжують йому покарання, зважаючи на викладені вище відомості про особу обвинуваченого, вказує на можливість виправлення і ресоціалізації ОСОБА_2 , запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень без відбуття покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку із чим суд на підставі ч. 1 ст. 69 КК України дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_2 покарання у виді арешту, що полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті на строк шість місяців.

Таким чином, вивчивши надані матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників судового провадження, які просили затвердити угоду про визнання винуватості, суд дійшов висновку про відповідність угоди вимогам ст. 469, 472 КПК України і наявність всіх правових підстав для затвердження цієї угоди.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому у строк покарання попереднє ув`язнення.

Питання щодо запобіжного заходу суд вирішує у відповідності до абз. 8 п. 2) ч. 3 та абз. 13) п. 2) ч. 4 ст. 374 КПК України.

Керуючись ст. 110, 314, 369, 371-374, 474, 475, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості між прокурором Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000217 відносно ОСОБА_2 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Визнати ОСОБА_2 винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 06.02.2025 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України на підставі ч. 1 ст. 69 КК України у виді арешту, що полягає в триманні засудженого військовослужбовця ОСОБА_2 в умовах ізоляції на гауптвахті на строк шість місяців.

Рахувати обвинуваченому ОСОБА_2 початок строку відбування покарання у виді арешту з 06.03.2025, зарахувавши у строк відбуття покарання у виді арешту попереднє ув`язнення, а саме: час тримання ОСОБА_2 під вартою в умовах гауптвахти з 05.01.2025 по 06.03.2025 включно з розрахунку того, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_2 , до набрання вироком законної сили, залишити колишній тримання під вартою в умовах гауптвахти.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку, до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська, з урахуванням обмежень прав прокурора та обвинуваченого на оскарження вироку згідно з положеннями ст. 394, 424 КПК України, а для обвинуваченого також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1