УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року

м. Київ

справа № 674/603/24

провадження № 51-1060 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного судувід 17 грудня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24 по 29 січня 2024 року (день внесення застави) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок відбуття основного покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Цивільний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ПАТ «Страхова компанія «Еталон», фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 і ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь: ОСОБА_6 матеріальну шкоду заподіяну майну в розмірі 129 132, 71 грн, моральну шкоду в сумі 42 600 грн та витрати на поховання в розмірі 9 892 грн; ОСОБА_7 шкоду пов`язану з лікуванням в сумі 9 498, 17 грн, моральну шкоду в розмірі 464, 91 грн та 42 600 грн моральної шкоди у зв`язку зі смертю малолітньої дочки.

Стягнуто солідарно з фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 та ОСОБА_5 моральну шкоду на користь: ОСОБА_6 в розмірі 657 400 грн, ОСОБА_7 в сумі 956 925, 09 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

Ухвалою Хмельницького апеляційного судувід 17 грудня 2024 року вирок місцевого суду залишено без змін, заяву представника потерпілих - адвоката ОСОБА_9 про стягнення судових витрат задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 процесуальні витрати на правову допомогу на користь: ОСОБА_6 в сумі 30 280 грн, ОСОБА_7 в розмірі 6 056 грн.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 24 січня 2024 року, о 12 год 30 хв., здійснюючи керування автопоїздом у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros 1845», д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «Schmitz SKO 24», д.н.з. НОМЕР_2 , порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), що виразилось у тому, що він був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, чим створив загрозу безпеці дорожнього руху.

Так, ОСОБА_5 , здійснюючи керування вищевказаним транспортним засобом, в порушення вимог п.11.6. ПДР та вимог дорожнього регулювання (значення горизонтальної дорожньої розмітки 1.8., яка позначала межу між основною смугою руху і виділеною смугою для лівого повороту чи розвороту), здійснював рух у крайній лівій смузі руху автодороги Н-03 сполученням «Житомир-Чернівці», яка складається з двох смуг у напрямку м. Хмельницького і однієї смуги, яка слугує для руху ліворуч та розвороту, а також двох смуг для руху у зустрічному напрямку до м. Кам?янець-Подільський. В межах нерегульованого перехрестя, виявивши попереду на проїзній частині в крайній лівій смузі руху небезпеку у виді легкового автомобіля марки «Volswagen 1J Golf», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_6 , який, перебуваючи у нерухомому стані зі світловим покажчиком лівого повороту, мав намір виконати маневр повороту ліворуч, та якого ОСОБА_5 завчасно міг побачити, в порушення вимог п. 12.3. ПДР негайно не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення передньою лівою частиною сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros 1845» із задньою правою частиною автомобіля марки «Volkswagen 1J Golf».

Внаслідок порушення ОСОБА_5 вимог пунктів 1.3., 1.5., 2.3. (б, д), 11.6., 12.3., 1.8. ПДР, пасажир автомобіля «Volkswagen 1J Golf» - малолітня ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, в результаті яких наступила її смерть, а пасажир ОСОБА_7 - тяжкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_5 вказаних вище вимог ПДР та вимог дорожнього регулювання знаходяться в прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. В обґрунтування вказує, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців є надто суворим й таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. На його думку, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність підстав для застосування ст. 69 КК України, у зв`язку з чим засудженому не було призначено більш м`яке покарання, ніж передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 цього Кодексу. Зокрема, стверджує, що обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також намагання відшкодувати завдану злочином шкоду.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині не перевіряються.

Стосовно доводів ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів касаційного суду, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також вживання заходів щодо відшкодування шкоди потерпілим, обставину, яка пом`якшує покарання, - беззаперечне визнання вини та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім цього, суд не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки ОСОБА_5 хоча й визнав факт вчинення ним кримінального правопорушення, однак це не може свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже, як зазначали потерпілі, обвинувачений в ході судового розгляду щирого жалю не висловлював.

Також, врахувавши обставини вчиненого кримінального правопорушення, суд вказав, що в даному випадку ОСОБА_5 допущені грубі порушення правил безпеки дорожнього руху під час керування вантажним транспортним засобом, які призвели до непоправних наслідків у виді смерті малолітньої дитини ОСОБА_10 та стійкого розладу здоров`я потерпілої ОСОБА_7 , яка на час розгляду справи самостійно не пересувалася.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України місцевим судом встановлено не було.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, захисник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції, призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням. За результатами розгляду вказаної скарги суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін, належним чином мотивувавши своє рішення.

В обґрунтування апеляційний суд вказав, що, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував всі обставини, на які посилається сторона захисту, та з огляду на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченого, вважав, що виправлення останнього можливе лише протягом визначеного судом строку в умовах ізоляції від суспільства, а тому призначене покарання є справедливим.

За приписами ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінальних правопорушень) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Так, за обставинами цього кримінального провадження, встановлено наявність лише однієї обставини, яка пом`якшує покарання, а тому з урахуванням вищенаведених положень доводи ОСОБА_4 щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, є необґрунтованими.

Неспроможним є твердження захисника про неврахування судами попередніх інстанцій активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , оскільки таким необхідно вважати надання добровільної допомоги органам досудового розслідування (дізнання) будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, надання допомоги в їх затриманні, добровільна видача знарядь та засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом або ж допомога у розшуку цього майна.

Як слідує із касаційної скарги, стверджуючи про неврахування активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, захисник не вказує, яку саме добровільну допомогу правоохоронним органам надав засуджений, зокрема, які невідомі їм обставини, що підлягають доказуванню, повідомив, при цьому сам по собі факт беззаперечного визнання вини не свідчить про наявність такої пом`якшуючої обставини.

Крім цього, як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди потерпілим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не відшкодував, тому доводи касаційної скарги в цій частині є неспроможними.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. ст. 412-414 КПК України, у тому числі і щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого основного покарання, ніж передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до приписів ст. 69 цього Кодексу. На думку Суду, за встановлених обставин справи та враховуючи особу засудженого, призначене покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та визначенні порядку його відбування, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного судувід 17 грудня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3