ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0000989 від 18.04.2024 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Забороль Рівненського району Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою, АДРЕСА_1 , одруженого, раніше несудимого, із середньо-спеціальною освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

з участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ :

17 квітня 2024 року, о 14 годині 40 хвилин, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у технічно справному стані, рухаючись навпроти будинку №227 по вул. Соборній, зі сторони вул. Дубенської в напрямку вул. Вербової, у м. Рівне, в порушення вимог пункту 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту Правила дорожнього руху), проявив неуважність до дорожньої обстановки, з моменту виникнення небезпеки для руху, у вигляді зменшення швидкості транспортного засобу перед нерегульованим пішохідним переходом, який рухався попереду у його смузі руху у правому крайньому положенні, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним автомобіля аж до повної його зупинки, у результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа на ліво по ходу руху транспортного засобу, хоча мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до лінії руху пішохода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку з наявністю перелому зовнішньої та внутрішньої пластинок лобної пазухи з переходом на основу черепа, перелому медіальної стінки орбіти та кісток носа зліва поєднана із зовнішніми ушкодженнями - забоєм-осадненням брівної ділянки голови зліва, параорбітальною гематомою зліва, ускладнена пневмоцефалією, закритої травми грудної клітки у вигляді забою легень з наявністю перелому 7-го ребра зліва по лопатковій лінії зі зміщенням, багатоуламкового внутрішньо-суглобовогу перелому ацетабулярної западини зі зміщенням з поширенням на лонну кістку та перелом сідничної кістки зліва зі зміщенням, перелом передніх відділів крижової кістки зліва на рівні 1-го крижового хребця (S1), травми лівого колінного суглобу у вигляді внутрішньосуглобового уламкового перелома міжвиросткового підвищення лівої великогомілкової кістки зі зміщенням відламків та уламкового перелому верхньої третини лівої малогомілкової кістки зі зміщенням, ускладненої гемартрозом лівого колінного суглобу, забійної рани лівого ліктевого суглобу, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Порушення ОСОБА_3 , пункту 18.4 Правил дорожнього руху, який передбачає, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженням цивільного позову з доданими документами та характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та пояснив, що 17 квітня 2024 року, о 14 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у технічно справному стані, рухаючись навпроти будинку №227 по вул. Соборній, зі сторони вул. Дубенської в напрямку вул. Вербової, у м. Рівне, не зменшив швидкості руху автомобіля, у результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа на ліво по ходу руху транспортного засобу. Цивільний позов потерпілого визнає частково, та не заперечує щодо стягнення з нього 3200 грн матеріальної шкоди, моральної шкоди на суму 70 000 грн та 20 000 грн витрат на правничу допомогу. Просить суворо його не карати та не позбавляти права керувати транспортними засобами, оскільки посвідчення водія йому необхідне для життєдіяльності.

Потерпілий ОСОБА_5 суду пояснив, що 17 квітня 2024 року, о 14 годині 40 хвилин, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у технічно справному стані, рухаючись навпроти будинку №227 по вул. Соборній, зі сторони вул. Дубенської в напрямку вул. Вербової, у м. Рівне, допустив на нього наїзд, коли він перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа на ліво по ходу руху транспортного засобу, чим завдав йому тяжкі тілесні ушкодження. Заявлений цивільний позов підтримує повністю, оскільки обвинуваченим було відшкодованому йому частину завданої шкоди, а тому просить стягнути із обвинуваченого 3200 грн матеріальної шкоди, 208700 грн моральної шкоди та 20 000 грн витрати на правничу допомогу. Вимогу щодо стягнення із ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» витрат на лікування в сумі 68740 грн 20 коп та моральну шкоду на суму 6874 грн. просив залишити без розгляду так, як завдана шкода йому відшкодована.

Постановою старшого слідчого СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області капітана поліції ОСОБА_8 від 18.04.2024 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження автомобіль Renault Scenic, р.н. НОМЕР_1 . Вказаний речовий доказ передано на зберігання на території спец майданчика тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою: с. Городок, вул. Штейнгеля, 90, Рівненського району, Рівненської області (а.к.п. 17).

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 19.04.2024 накладено арешт на автомобіль Renault Scenic, р.н. НОМЕР_1 , шляхом встановлення заборони власнику, чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися ним до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні. Вказаний автомобіль передано на зберігання ОСОБА_3 згідно розписки (а.к.п. 21-22).

Витрати на залучення експертів становлять 8330,08 грн.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданих матеріальних збитків.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, та містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і останній винен у його вчиненні.

Окрім того, потерпілим ОСОБА_5 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, просить стягнути з ОСОБА_3 208700 грн на відшкодування моральної шкоди, 3200 грн на відшкодування шкоди, заподіяної майну, та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до положень ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як передбачено частиною 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 82 Цивільного кодексу України, передбачено порядок відшкодування шкоди, та Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-ІV від 01 липня 2004 року.

Верховний суд України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За правилами частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону № 3261-IV від 22.12.2005. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За таких підстав, враховуючи те, що вина ОСОБА_3 у вчиненні ним інкримінованого правопорушення доведена повністю, суд виходячи з вимог справедливості та розумності вважає, що цивільний позов про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_5 підлягає до часткового задоволення, а саме в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 70 000 (сімдесят) тисяч моральної шкоди, 3200 (три тисячі двісті) гривень на відшкодування шкоди, заподіяної майну та 20 000 (двадцять) тисяч витрати на правничу допомогу.

Вимогу щодо стягнення із ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілого ОСОБА_5 витрат на лікування в сумі 68740 грн 20 коп та моральну шкоду на суму 6874 грн. слід залишити без розгляду у зв`язку з повним відшкодуванням шкоди потерпілому.

У відповідності до ст. 12 КПК України, вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів, що суд враховує при призначенні покарання.

Що стосується особи обвинуваченого то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, неофіційно займається суспільно-корисною працею, частково відшкодував завдану потерпілому шкоду.

Щире каяття, це відповідне ставлення винної особи до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Каяття є негативно забарвлене почуття, що поєднує в особі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Суд приходить до переконання про дійсне, відверте визнання своєї провини обвинуваченим та щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, оскільки він протягом досудового розслідування так і в ході судового розгляду щиро покаявся у вчиненому.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкцій інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Окрім того, згідно п. 20 Постанови ВСУ від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті"- при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до п. 21 даної Постанови - у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

У висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 04 вересня 2023 року вказано, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане в передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Виходячи з викладеного, суд вважає не позбавляти ОСОБА_3 права керувати транспортним засобом враховуючи те, що останній під час скоєння необережного злочину в стані алкогольного сп`яніння не перебував, автомобіль необхідний йому для побутових цілей, оскільки він займається супільно-корисною працею, а також необхідний для потреб його сім"ї. Як свідчать матеріали кримінального провадження, керований останнім автомобіль був у технічно справному стані. У ході досудового слідства та у судовому засіданні не було виявлено обставин, які б підтверджували наявність у цьому автомобілі таких несправностей, за яких згідно з відповідними правилами була б заборонена його експлуатація.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїзжати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 (сімдесят) тисяч гривень та 3200 (три тисячі двісті) гривень майнової шкоди та 20 000 (двадцять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 8330,08 гривень.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 19.04.2024 на автомобіль RENAULT SCENIK р.н. НОМЕР_1 синього кольору.

Речовий доказ - автомобіль RENAULT SCENIK р.н. НОМЕР_1 синього кольору вважати повернутим власнику - ОСОБА_3 .

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку

Суддя ОСОБА_1