ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3086/24 Справа № 623/4412/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000213 та №0000024 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_11 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Харків, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, малолітніх дітей та осіб похилого віку на утриманні не має, особою з інвалідністю не являється, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Ізюм, Харківської області, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, малолітніх дітей та осіб похилого віку на утриманні не має, особою з інвалідністю не являється, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 152 КК України

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2024 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожного окремо, визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 152 КК України та призначено їм покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців; за ч. 3 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожному окремо, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Разом з цим, судом ухвалено строк відбуття покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожному окремо, рахувати з 30 липня 2024 року, й зарахувати в строк відбуття покарання строк їх попереднього ув`язнення у цьому кримінальному провадженні з 11 травня 2021 року по 29 липня 2024 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожного окремо, кваліфіковано: за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище; за ч. 3 ст. 152 КК України, як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), вчинене групою осіб.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду ОСОБА_8 05 березня 2021 року близько о 13 годині, діючи за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на крадіжку чужого майна, з метою особистого збагачення, відчинивши хвіртку, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , яке на праві приватної власності належного ОСОБА_12 , та в якому проживає ОСОБА_13 , та скориставшись відсутністю сторонніх осіб, діючи таємно, усвідомлюючи, що його дії ніким не помічені, викрав з подвір`я 2 металеві конструкції вагою 45 кг 700 г та 24 кг 520 г, загальною вагою 70 кг 220 г, вартістю 403 грн. 77 коп., що належать потерпілій ОСОБА_13 , після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав останній матеріальну шкоду загальну суму 403 грн. 77 коп.

Крім того, ОСОБА_8 08 травня 2021 року приблизно о 21 годині, точного часу у ході судового розгляду встановити не виявилось можливим, знаходячись біля входу до торгівельного центру «Вікторія» розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , скориставшись безпорадним станом потерпілої ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, спільно з ОСОБА_7 вчинили щодо останньої дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло ОСОБА_14 з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції змінити в сторону пом`якшення, призначивши обвинуваченому Торосянцу мінімальне покарання.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що суд призначаючи обвинуваченому ОСОБА_15 не надав належної оцінки тому, що обвинувачений вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, цивільний позов не заявлявся, наявності обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також характеру злочинних дій обвинуваченого та ступеню його вини, внаслідок чого призначив покарання обвинуваченому, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожному окремо призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки; за ч. 3 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожному окремо, остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що суд, призначаючи обвинуваченим покарання, не надав належної оцінки тому, що обвинувачені вчинили тяжкий та особливо тяжкий злочини, вину не визнали, раніше не судимі, за місцем проживання характеризуються негативно та задовільно, внаслідок чого суд призначив обвинуваченим покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особам обвинувачених, внаслідок м`якості.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила вирок суду скасувати й ухвалити новий в частині призначення покарання. Проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 заперечував.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 підтримали свою апеляційну скаргу та просили вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін.

Потерпілі, належним чином повідомленні про час та дату судового засідання, до зали суду не з`явилися, заяв та клопотань про відкладення не подавали.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 152 КК України, за встановлених судом фактичних обставин, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Згідно з ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Разом з цим, на час апеляційного провадження набув чинності Закон № 3886-ІХ, яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП, відповідальність за якою настає, якщо вартість майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо вартість майна перевищує розмір, встановлений ст. 51 КУпАП.

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП у редакції Закону № 3886-IX передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, встановлений ст. 51 КУпАП, a саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , вчинили 05.03.2021 року.

Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2270 грн, а 50 відсотків від його розміру становлять 1135 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК, становив 2270 грн (1135*2=2270).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За частиною 1 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип неявно гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження видно, що діями ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , було заподіяно матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_13 в розмірі 403,70 грн та їх дії кваліфіковано судом як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у сховище.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за епізодом кримінального правопорушення від 05.03.2021 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 162 КК, як незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, а саме скоєння її з проникненням на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , яке на праві приватної власності належного ОСОБА_12 , та в якому проживає ОСОБА_13 , колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 162 КК у зв`язку з таким.

Частиною 3 ст. 337 КПК встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 1 ст. 12 КК).

З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 3 ст. 185 КК, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 162 КК, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції та які не оспорювалися сторонами кримінального провадження в апеляційному порядку, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, зокрема, у незаконному проникненні на територію домоволодіння, як це встановлено судом першої інстанції у цьому провадженні та що не заперечується сторонами судового провадження.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч. 3 ст. 337 КПК, колегія суддів уважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожного окремо, з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК і призначити покарання в межах санкції цієї частини статті.

Щодо доводів захисника ОСОБА_10 та прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину (ч. 3 ст. 152 КК України) та особі обвинувачених, внаслідок суворості та м`якості, відповідно.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону кореспондується з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

Вказані вимоги закону, суд першої інстанції не виконав в повній мірі.

Як слідує з оскарженого вироку, при призначенні обвинуваченим, кожному окремо, покарання, суд першої інстанції зазначив у вироку, проте не надав належної оцінки ступеню тяжкості кримінального, праворушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, який відноситься до особливо тяжкого злочину, особі обвинувачених, кожного окремо, які вину повністю не визнали, раніше не судимі, ОСОБА_8 , за місцем проживання характеризується негативно, перебуває на психіатричному обліку КНП «ЦМЛ Піщанської Богоматері» з 2005 року, потребує постійного нагляду та лікування, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості, може усвідомлювати свої дії та керувати ними, а ОСОБА_7 , за місцем проживання характеризується задовільно, перебуває на психіатричному обліку Ізюмської ЦМЛ з 2004 року, потребує постійного нагляду та лікування, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічні психічні захворювання у формі легкої розумової відсталості з порушеними формами поведінки та синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченим судом не встановлено.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність (стаття 3 Загальної декларації прав людини).

Разом з цим, при визначенні розміру покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд першої інстанції не дав належної оцінки фактичним обставинам даного, конкретного кримінального провадження, способу вчинення злочину та характеру його вчинення, зокрема тому, що обвинувачені скориставшись безпорадним станом потерпілої, вчинили щодо потерпілої дії сексуального характеру, без її добровільної згоди.

Враховуючи вищевикладене, а також обставини вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 злочину, а також ставлення обвинувачених до скоєного, відсутність каяття з їх боку, тому апеляційний суд вважає обґрунтованим доводи прокурора про невідповідність розміру призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинувачених.

Тому, враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування вироку суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Таким чином, вирок суду не містить належного та достатнього обґрунтування щодо наявності обставин, які б дозволяли дійти висновку, що виправлення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожного окремо, можливе за умови відбування ними покарання у розмірі наближеному до мінімальної межі, оскільки метою покарання, хоча і другорядною, але є кара винуватої особи за вчинений злочин, у зв`язку з чим апеляційний суд доходить висновку про збільшення розміру покарання.

За вищевказаних обставин апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що призначене покарання ОСОБА_8 невідповідає ступеню тяжкоті вчиненого та його особі, внаслідок суворості, а відтак апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожен окремо, вчинили 05.03.2021, верхня межа найсуворішого покарання, передбаченого санкцію даного закону, становить до трьох років обмеження волі, у зв`язку з чим станом на час апеляційного провадження, закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, які становлять 3 роки з дня його вчинення (п. 2 ч. 1 ст. 49 КК).

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок та скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висноку про часткове задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_10 та прокурора, й скасування вироку, з вищенаведених підстав та ухвалення нового.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 420, 421 КПК, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного судуДніпропетровської області від 30 липня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 скасувати в частині засудження ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України та призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_8 із ч. 3 ст. 185 КК на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити покарання за:

- ч. 1 ст. 162 КК України - у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

- ч. 3 ст. 152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_8 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 162 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Зарахувати відповідно до ст. 72 КК України в строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення по даному кримінальному провадженню з 11 травня 2021 року по 28 листопада 2024 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 із ч. 3 ст. 185 КК на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити покарання за :

ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки;

ч. 3 ст. 152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 162 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Зарахувати відповідно до ст. 72 КК України в строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення по даному кримінальному провадженню з 11 травня 2021 року по 17 жовтня 2024 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченим рахувати з дня набрання вироком законної сили.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з моменту вручення їм копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4