У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваної ОСОБА_4 та її захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, клопотання старшого слідчого СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0002252, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 , про продовження відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Городнє, Болградського р-ну., Одеської обл., громадянки України, українки за національністю, тимчасово не працюючої, не заміжньої, яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у межах строку досудового розслідування,-

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_6 звернулась до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням погодженим прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

Клопотання мотивовано тим, що досудовим розслідування встановлено, що 06.12.2024, приблизно о 00 годині 06 хвилин (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлений), ОСОБА_4 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в приміщені квартири за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, в ході сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків з ОСОБА_8 , переслідуючи мету умисного спричинення тілесних ушкоджень, нанесла останньому удар ножом в область живота, в результаті чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді колота різаної (проникаючої) рани передньої черевної стінки.

06.12.2024 ОСОБА_4 було повідомлено про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується наступними зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 06.12.2024; протоколом затримання особи від 06.12.2024; протоколом проведення обшуку від 06.12.2024; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 від 06.12.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 12.12.2024 та іншими матеріалами кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.12.2024 підозрюваній ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 27.12.2024, без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області підозрюваній ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 14.01.2025, без визначення розміру застави.

Слідчий зазначає. що досудове розслідування до 14.01.2025 завершити не представляється можливим внаслідок складності провадження, оскільки кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів, та необхідно виконати значний обсяг слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, а саме: отримати висновок судово медичної експертизи відносно потерпілого ОСОБА_8 та висновки судово молекулярно-генетичних експертиз, для забезпечення повного, об`єктивного та всебічного розслідування кримінального провадження, встановити та допитати можливих свідків яким щось відомо з приводу даної події, оформити обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування та відповідно до ст. 293 КПК України вручити його, при необхідності виконати й інші необхідні слідчі дії, необхідність в яких може виникнути в ході досудового розслідування по даному кримінальному правопорушенні, а тому є необхідність у продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_4 .

При цьому слідчий вказує на те, що ризики, якими керувався слідчий суддя при обранні запобіжного заходу як тримання під вартою без визначення розміру застави, не зменшились та не припинили існувати, наявні підстави для продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою без визначення розміру застави визначеною ухвалою слідчого судді.

У клопотанні містяться покликання на ст. 177 КПК України, практику ЄСПЛ

У клопотання вказано на те, що на даний час продовжують існувати ризики передбачені п.1, п.3 та п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_4 може: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; перебуваючи на волі матиме можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, які на даний час ще не встановлені органом досудового розслідування; незаконно впливати на потерпілого, свідків, експерта у кримінальному провадженні; вступати у поза процесуальні відносини із експертами, якими наразі проводяться та будуть проводитись в майбутньому дослідження, з метою надання ними неправдивих показань, складання неправдивих висновків, або відмови від надання таких.

На переконання слідчого: особисте зобов`язання, особиста порука обвинуваченого, домашній арешт та застава будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.

Враховуючи вищевикладене, орган досудового розслідування вивчивши докази здобуті під час досудового розслідування, а також дані, що характеризують особу підозрюваного ОСОБА_4 враховуючи вимоги ст.ст.177, 178, ст. 183 КПК України, приходить до висновку про неможливість забезпечити виконання підозрюваною ОСОБА_4 покладених на неї обов`язків, а також запобігти ризикам: переховуватися від органів досудового розслідування та спробам вчиняти інші кримінальні правопорушення, продовжити свою злочинну діяльність, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 завершується 14.01.2024, є необхідність у продовженні даного запобіжного заходу в межах строку досудового розслідування.

Керуючись вимогами ст. ст. 36, 40, 131, 132, 176 178, 181, 184, 194,197 та 199 КПК України, слідчий просить: продовжити відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Городнє, Болградського р-ну., Одеської обл., громадянки України, українки за національністю, тимчасово не працюючої, не заміжньої, яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у межах строку досудового розслідування, а саме до 06.02.2025.

У судовому засіданні прокурор клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної підтримав та просив задоволити.

Підозрювана у судовому засіданні зазначила, що шкодує про вчинене, розуміє всі негативні наслідки які настали. Разом із тим зазначила, що із потерпілим на даний час примирилися, бажає йому допомогти, просить змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Захисник підозрюваної у судовому засіданні просив долучити до матеріалів клопотання заяву потерпілого про його згоду на подальше спільне проживання з підозрюваною, та заяву у якій потерпілий ОСОБА_8 повністю примирився із ОСОБА_4 та просить звільнити її з-під варти, зміст яких було ним озвучено. Подав клопотання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши подане клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

У разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті.

У відповідності до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.1,3 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати: 1) шести місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

При вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою слід враховувати вимоги статей 177, 178, 197, 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Слідчим суддею встановлено, що СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0002252, відомості щодо якого внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

06.12.2024 ОСОБА_4 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується наступними зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 06.12.2024; протоколом затримання особи від 06.12.2024; протоколом проведення обшуку від 06.12.2024; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 від 06.12.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 12.12.2024 та іншими матеріалами кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.12.2024 підозрюваній ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 27.12.2024, без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області підозрюваній ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 14.01.2025, без визначення розміру застави.

Сукупність фактичних даних, які містяться в наведених доказах, є достатньою для висновку про причетність підозрюваної до вищевказаного злочину. При цьому, слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

Слідчий суддя вважає, доведеним, що завершити досудове розслідування до 14.01.2025 не представляється можливим внаслідок складності провадження, оскільки кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів, та необхідно виконати значний обсяг слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, а саме: отримати висновок судово медичної експертизи відносно потерпілого ОСОБА_8 та висновки судово молекулярно-генетичних експертиз, для забезпечення повного, об`єктивного та всебічного розслідування кримінального провадження, встановити та допитати можливих свідків яким щось відомо з приводу даної події, оформити обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування та відповідно до ст. 293 КПК України вручити його, при необхідності виконати й інші необхідні слідчі дії, необхідність в яких може виникнути в ході досудового розслідування по даному кримінальному правопорушенні, а тому є необхідність у продовженні строку запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 .

Слідчим суддею встановлено, що на час розгляду клопотання, висновки експертиз стороною обвинувачення не отримано та не опрацьовано, що не дає можливості стороні обвинувачення, прийняти кінцеве обґрунтоване та законне процесуальне рішення.

Так, вказані слідчі та процесуальні дії мають доказове значення у провадженні, є необхідними для об`єктивного розслідування кримінального провадження та не є вичерпними, оскільки після їх проведення може виникнути необхідність у проведенні інших слідчих (розшукових) дій.

Окрім того, із врахуванням всіх зібраних у даному кримінальному провадженні доказів, в тому числі і вищенаведених, необхідно виконати вимоги ст. 290 КПК України з підозрюваною та її захисником, скласти обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, які направити до суду для розгляду по суті.

Слідчий суддя вважає, що на даний час є достатньо доказів які свідчать про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. Разом із тим, наявність обґрунтованої підозри є однією із підстав застосування запобіжного заходу.

Кримінальний процесуальний Кодекс України встановлює обов`язок розглядати обґрунтованість підозри, яка за визначенням ЄСПЛ «є необхідною умовою законності тримання під вартою» (справа «Нечипорук і Йонкало проти України», 42310/04, § 219, 21.04.2011р.). Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57). Відповідно до правової позиції ЄСПЛ у справі Мюррей проти Сполученого Королівства (п.55 рішення) факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення, що є задачею наступних етапів кримінального процесу. Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого є тримання під вартою, що визначено в рішенні ЄСПЛ за скаргою «Феррарі-Браво проти Італії».

При цьому, слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

Окрім того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» Європейський Суд з прав людини зазначив, що поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Слідчий суддя констатує, що питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, для підтвердження винуватості підозрюваної у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, вирішується судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження. Оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість, на даній стадії досудового розслідування слідчим суддею суду першої інстанції перевірці не підлягають.

Окрім того, слід зазначити, що згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні «Murray v. the United Kingdom».

Разом з тим, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів клопотання, що надані прокурором, які обґрунтовують клопотання, підтверджують зазначені у клопотанні обставини підозри, мають місце та підтверджуються на даному етапі розслідування достатньою сукупністю даних.

Крім того, слідчий суддя відзначає, що предметом даного розгляду є встановлення обґрунтованості підозри у вчиненні підозрюваною кримінального правопорушення, необхідної для продовження запобіжного заходу відносно неї.

Таким чином, під час розгляду клопотання слідчий суддя приходить до висновку, що органом досудового розслідування ОСОБА_4 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, що підтверджується фактичними даними. Таким чином, наявні матеріали на думку слідчого судді свідчать, що існують факти та інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_4 могла вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України.

ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, покарання за вчинення якого передбачено у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При розгляді клопотання слідчий суддя вважає, що слідчим та прокурором доведено про продовження існування ризику того, що підозрювана може переховуватися від органу досудового розслідування, зокрема це підтверджується тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні умисного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, санкція за вчинення якого, згідно ч. 1 ст. 121 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, тому існують ризики, що вона не буде виконувати покладені на неї обов`язки та зможе переховуватися від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке загрожує їй у разі визнання винною.

Тобто, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення тяжкого злочину, може переховуватись від органів досудового розслідування та має реальні можливості покинути територію України з цією метою, а також переховуватись на території України. Таке твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.07.2001), де Суд зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому тяжкість покарання слідчий суддя оцінює в сукупності з іншими факторами, які можуть підтвердити ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, зокрема, що підозрюваний не має офіційного місця роботи та постійного джерела доходу. Вказане дає підстави вважати, що підозрюваний з метою уникнення покарання за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення може безперешкодно залишити місце свого проживання та переховуватись від органів досудового розслідування та суду не лише на території інших країн, а й на території України. Відтак слідчий суддя вважає, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду є досить вірогідним та доведеним стороною обвинувачення.

Слідчий суддя вважає, що небезпека переховування підозрюваної здається явно переконливою.

Слідчий суддя вказує, що сама тяжкість вчиненого, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та суду не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

При цьому, слідчий суддя вважає, що стороною обвинувачення не доведено те, що на даний час продовжують існувати інші вказані у клопотанні слідчого ризики.

Як встановлено під час розгляду клопотання потерпілий ОСОБА_8 повністю примирився із ОСОБА_4 та просить звільнити її з-під варти. Окрім того, ОСОБА_8 надав згоду на подальше спільне проживання із підозрюваною у разі застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Копії заяв потерпілого ОСОБА_8 подані стороною захисту у судовому засіданні під час розгляду клопотання та не ставились під сумнів стороною обвинувачення.

Водночас, ОСОБА_4 має постійне місце проживання, з огляду на висловлену позицію в судовому засіданні, усвідомлює неправомірність своїх дій, готова нести покарання. Як вбачається з пояснень ОСОБА_4 , наміру ухилятися від органу досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, незаконно впливати на потерпілого і свідків намірів не має.

Також, було з`ясовано, що свідок у справі неповнолітня донька підозрюваної на даний час проживає у родичів за межами Закарпатської області. Слідчий суддя вважає, що з огляду на вказане ризик впливу підозрюваної на свідка у даному кримінальному провадженні, передбачений п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час відсутній.

Також слідчий суддя вважає, що на даний час відсутній ризик, що ОСОБА_4 перебуваючи на волі матиме можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, які на даний час ще не встановлені органом досудового розслідування, тобто наявний ризик, передбачений п.2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На думку слідчого судді, заявлені ризики, які були підставою для застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу та його продовження, на даний час, зменшились та перестали існувати, та не виправдовують продовження дії обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини, враховуючи складність кримінального провадження, що обумовлює його тривалий судовий розгляд, суд приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

До того ж, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що ОСОБА_4 , шляхом погроз, умовлянь або іншим шляхом примушує свідка та потерпілого давати показання на її користь зокрема, рішення слідчого, прокурора або суду про застосування заходів безпеки щодо свідків або потерпілого, їх пояснення.

Потерпілий, згідно поданих у судовому засіданні заяв просить звільнити з-під варти підозрювану, оскільки примирився із нею, жодних претензій не має до останньої.

Що ж стосується ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, який був встановлений слідчим суддею під час обрання щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме спроби знищення, приховування або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий суддя вважає, що на теперішній час зазначений ризик перестав бути актуальним, оскільки на даний час в межах досудового розслідування у цій справі вилучені речі, документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, призначено ряд судових експертиз. Поряд з цим, залишається ризик незаконного впливу на експертів та спеціалістів в межах даного кримінального провадження.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані ( рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І. А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, яке також згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, є джерелом законодавства, у справі «Бойченко проти Молдови». №41088/05, рішення від 11 липня 2006 року - «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу».

ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті.

Слідчий суддя вважає недоведеними прокурором обставини про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, позиція потерпілого, поведінка підозрюваної після вчинення кримінального правопорушення та під час досудового розслідування кримінального провадження, свідчать про те, що до неї може бути застосовано більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою.

На думку слідчого судді, заявлені ризики, які були підставою для застосування щодо підозрюваної ОСОБА_4 запобіжного заходу та його продовження, а саме спроби переховування від суду та незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому провадженні, зменшились та не виправдовують обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи, що особисте зобов`язання є найбільш м`яким запобіжним заходом, слідчий суддя приходить до висновку, що його застосування з урахуванням матеріалів кримінального провадження, ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не зможе достатньою мірою забезпечити виконання підозрюваною її процесуальних обов`язків на даній стадії кримінального провадження.

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини, враховуючи складність кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваної ОСОБА_4 , яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, близько двох місяців перебуває під вартою, має місце постійного проживання.

Також суд враховує, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Наведені обставини є підставою для відмови в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної. Разом з цим, слідчий суддя вважає, що відносно обвинуваченої ОСОБА_4 слід застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину та покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_4 винною у вчиненні кримінального правопорушення, даних про її особу, яка має постійне місце реєстрації та проживання, недоведеність прокурором ризиків для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на необхідність виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також на доведеність прокурором інших складових ст. 194 КПК України, необхідних для застосування запобіжного заходу, суд вважає за необхідне застосувати стосовно підозрюваної більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, які сприятимуть контролю за його поведінкою під час дії запобіжного заходу.

Крім того, суд зазначає, що саме лише посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину (див ріш. ЄСПЛ «Мамедов проти Росії»). В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 10.03.2009 року у справі «Биков проти Росії», заява № 4378/02, п. 64, Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (див. постанову Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96, § 85).

Відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 р. у справі «Нештак проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 14 жовтня 2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 2728 «Нечипорук і Йонкало проти України» (nechiporuk and yonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 року, п. 196). Поміщення під варту відповідно до статті 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності (див. справу Ladent v. Poland, заява № 11036/03, п. 55, ЕСПЧ 2008 ... (витяги)).

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

При вирішенні питання про запобіжний захід суд враховує, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК, окрім цілодобового домашнього арешту, не зможуть в повній мірі запобігти визначеним ризикам та зазначеним у клопотанні прокурора, забезпечити перебування обвинуваченого за місцем проживання, та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт являє собою позбавлення свободи в розумінні підпункту «с» пункту 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини (пункт 17 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Вітторіо та Луіджи Манчіні проти Італії», «Лавентс проти Латвії»).

З урахуванням встановлених обставин, пояснень прокурора, підозрюваного та його захисника, практики ЄСПЛ, враховуючи наявні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а також те, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, слідчий суддя визнає за можливе, з урахуванням вимог ст.181 КПК України, застосувати до неї запобіжний захід - домашній арешт, заборонивши підозрюваній цілодобово залишати житло та поклавши на неї обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України до 06.02.2025 року, в межах строку досудового розслідування.

Керуючись статями 131, 132, 176-178, 181, 193-194, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0002252, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, погоджене покурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 , про продовження відносно підозрюваної ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у межах строку досудового розслідування - відмовити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Городнє, Болградського р-ну., Одеської обл., громадянки України, українки за національністю, тимчасово не працюючої, не заміжньої, яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосування електронних заходів контролю, із забороною залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покласти на підозрюваного ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожним їхнім викликом, вимогою та визначеною ними періодичністю;

- не відлучатися за межі Закарпатської області, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та місця роботи (у випадку наявності такої);

- утримуватися від спілкування з експертами та спеціалістами у цьому кримінальному провадженні. У випадку необхідності спілкування з вказаними суб`єктами повідомляти слідчого, прокурора або суд та здійснювати таке спілкування з їх дозволу;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу до Національної поліції за місцем проживання підозрюваної.

Роз`яснити підозрюваній ОСОБА_4 , що відповідно до частини 5 статті 181 КПК України: працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю. В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.

Строк дії ухвали не може перевищувати двох місяців, а саме до 06.02.2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1