ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 371/235/24

провадження № 51-5290км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузахисника засудженого ОСОБА_7 ? адвоката ОСОБА_6 на вирок Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 вересня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі ? КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на той самий строк.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто із засудженого ОСОБА_7 на її користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 30 000 грн витрат на правову допомогу.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто із засудженого ОСОБА_7 на його користь 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди і 30 000 грн витрат на правову допомогу.

Згідно з вироком 21 листопада 2023 року, близько 17:55, ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 320» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на відрізку 101 км автодороги Н-01 «Київ-Знам`янка» в межах Обухівського району Київської області, в напрямку до м. Миронівка, усупереч вимог підпунктів «б», «д», п. 2.3 Правил дорожнього руху (далі ? ПДР), згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну», «водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та в порушення вимог п. 12.1 ПДР, згідно з яким «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, не впорався із керуванням автомобіля та здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Daewoo Nexia» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався у зустрічному напрямку, до м. Кагарлик.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 отримав тілесне ушкодження у вигляді перелому правого надколінника без зміщення. Виявлене тілесне ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу.

Крім того, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля марки «Daewoo Nexia» ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді переломів поперечних паростків 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поперекових хребців ліворуч. Виявлені тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу.

Грубе порушення ОСОБА_7 вимог підпунктів «б», «д», п. 2.3, п. 12.1 ПДР перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілим, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Київський апеляційний суд ухвалою від 3 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та наневідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через суворість, просить судові рішення в частині призначеного покарання змінити та призначити засудженому більш м`яке покарання, а в частині цивільного позову ? скасувати та направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Покликається на те, що суди не врахували наявних доказів, зокрема того, що засудженому на момент вчинення кримінального правопорушення було 20 років, до кримінальної чи адміністративної відповідальності він раніше не притягувався, навчається на денній формі та добирається на навчання автомобілем, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, неодружений, має позитивні характеристики та відсутні скарги і зауваження у жителів села.

Указує на те, що оскільки кримінальне правопорушення, вчинене засудженим, належить до нетяжких злочинів з необережною формою вини, наявні пом`якшуючі покарання обставин, якими місцевий суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутні обставини, які обтяжують покарання, є можливим застосування положень ч. 1 ст. 69 КК і призначення покарання у вигляді штрафу в розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 286 КК, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також указує на положення ч. 2 ст. 69 КК, відповідно до яких на підставах, передбачених у ч. 1 цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частиницього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому зазначає, що аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 554/5763/20 (провадження № 51-110км22), де зроблено висновок про недоцільність застосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в подібній справі.

Також касатор указує, що розмір моральної шкоди, визначений потерпілим, є занадто великим та не підтверджується доказами. При цьому посилається, що схожа позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 607/4341/20. Крім того, вказує на іншу практику Верховного Суду і рішеннявід 9 червня 2021 року у справі № 303/5874/18 (провадження № 61-16758св20), від 21 липня 2021 року у справі № 166/1292/20-ц (провадження № 61-7385св21), від 23 червня 2022 року у справі № 607/4341/20.

Акцентує, що місцевий суд не взяв до уваги вимог ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не залучив як співвідповідача страхову компанію АТ «СГ«ТАС», хоча із журналу судових засідань від 21 березня 2024 року (15:27:13) вбачається, що захисник заявляв клопотання про її залучення до участі у справі як такого. Однак суд першої інстанції, всупереч викладеному, залишив без належної уваги надані стороною захисту клопотання. Захисник зауважив, що на момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_7 була застрахована в АТ «СГ «ТАС», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової

відповідальності власників наземних транспортних засобів № AT/4062837, відповідно до якого страхувальником забезпечена відповідальність осіб перед потерпілими за участю керованого автомобіля марки BMW 320 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ).

Крім того, він посилається на те, що фактичну оплату витрат на правову допомогу потерпілим нічим не підтверджено, а долучені до матеріалів розрахункові квитанції не містять відмітки банку, яка б підтверджувала фактичну оплату послуг на правову допомогу і тому, на думку захисника, вказані витрати не можна вважати реальними.

У касаційній скарзі містяться й інші доводи, які стосуються незгоди з фактичними обставинами кримінального правопорушення, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений у судовому засіданні підтримали доводи касаційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор, представник потерпілих та потерпіла у судовому засіданні висловили заперечення проти задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, засудженого, представника потерпілих, потерпілих та прокурора, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судами попередніх інстанцій, оскільки виступає судом права, а не факту, на підставі чого доводи про невідповідність фактичних обставин кримінального правопорушення судовим рішенням касаційній перевірці не підлягають.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація скоєного за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів захисника про те, що з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин ОСОБА_7 необхідно призначити основне покарання у вигляді штрафу із застосуванням приписів ч. 1 ст. 69 КК колегія суддів Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження, установила, щоОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, засуджений до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на той самий строк.

Однак відповідно до статей 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Таким чином, згідно з вироком реальне покарання до ОСОБА_7 не застосовано.

У зв`язку із цим колегія суддів вважає, що суди як першої, так і апеляційної інстанцій належним чином обґрунтували призначення основного покарання, при цьому врахували повне визнання вини, щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, активне сприяння в розслідуванні злочину, молодий вік засудженого, його стан здоров`я, соціальне становище, відсутність даних про перебування на профілактичному обліку у лікарів психіатра та нарколога, позитивні характеристики за місцем навчання і проживання та визнали можливим призначити покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком всього на 1 рік.

Указане рішення є достатньо обґрунтованим і в колегії суддів сумнівів не викликає.

У касаційній скарзі ставиться питання про призначення покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді штрафу.

Диспозиція ч. 1 ст. 286 КК передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тому навіть із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК ОСОБА_7 не може бути призначене менше покарання, ніж штраф у розмірі 38 250 грн.

Суд беручи до уваги заявлені на значні суми цивільні позови, також враховує, що з касаційної скарги та пояснень сторони захисту не вбачається, що майновий стан засудженого і те що він є студентом, навіть у разі призначення йому мінімального покарання у виді штрафу за ч. 1 ст. 286 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 цього Кодексу, він буде спроможний виплатити 38 250 грн.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, інкриміновані ОСОБА_7 діяння були вчинені 21 листопада 2023 року, а з 1 липня 2020 року відповідно до Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» набрала чинності нова редакція ч. 1 ст. 286, яка передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 2 ст. 69 КК передбачено, що на підставах, передбачених у ч. 1 цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тому висновки апеляційного суду щодо неможливості виключення призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є обґрунтованими та належним чином умотивованими.

Висновки Верховного Суду упостанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 554/5763/20 (провадження № 51-110км22), на яку посилається захисник, не є релевантними до обставин у провадженні, яке перебуває на розгляді, оскільки в тому кримінальному провадженні події мали місце 28 листопада 2019 року (до внесення змін Законом України № 2617-VIII).

Неспроможними є доводи захисника і про необґрунтоване задоволення цивільних позовів у частині стягнення надто великої суми моральних збитків, а також про відсутність доказів підтвердженняцих сум з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив у ході вирішення позову.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ході касаційного розгляду колегія суддів з`ясувала, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги потерпілих у частині відшкодування моральної шкоди, зазначені вимоги закону виконав у повному обсязі.

Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, із чим погодився і апеляційний суд, установлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілим була спричинена моральна шкода, яка полягає в ушкодженні здоров`я, порушенні цивільного права на працю, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного життя, інших негативних наслідків для них особисто та для членів їх сім`ї.

Крім того, позови потерпілих відповідають загальним вимогам цивільного та кримінального процесуального права, у них викладено основну суть і вимоги, зрозумілі для всіх. Задовольняючи їх, суд узяв до уваги доводи потерпілих, урахував характер їх страждань та керувався приписами ст. 23 ЦК.

Твердження захисника про те, що потерпілі не надали суду жодного доказу, яка сума еквівалентна завданій їм моральній шкоді, також є неспроможними, оскільки з урахуванням принципів розумності та справедливості рішення судів першої та апеляційної інстанцій належним чином умотивовані, відповідають вимогам КПК і не є надмірним тягарем для засудженого.

Посилання захисника на практику Верховного Суду не є релевантним, оскільки розмір моральної шкоди визначається судом у кожному кримінальному провадженні окремо з урахуванням обставин справи, зокрема залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів Верховного Суду не встановила порушень під час визначення розміру моральної шкоди, а також засвідчує, що її встановлено з дотриманням вимог розумності і справедливості.

Предметом перевірки були також доводи сторони захисту про залучення страхової компанії як співвідповідача у кримінальному провадженні. Так, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що ухвалою суду від 21 березня 2024 року представнику цивільних позивачів та їм особисто було роз`яснено право уточнити позовні вимоги і клопотати про залучення до участі у справі як цивільного співвідповідача страховика, у якого було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача, який за ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» несе цивільно-правову відповідальність у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Однак цивільні позивачі відповідного клопотання про залучення страхової компанії «ТАС Страхування» як співвідповідача не заявляли.

З урахуванням вимог КПК, ЦПК, а також сталої судової практики місцевий суд, визначивши розмір моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_9 , у сумі 116 000 грн, виключив із цієї суми 16 000 грн як право на стягнення із страховика відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стягнувши із засудженого лише 100 000 грн.

Аналогічно суд вчинив із позовом потерпілого ОСОБА_9 , а саме: визначивши розмір моральної шкоди, завданої йому, у сумі 31 000 грн, виключив із цієї суми 16 000 грн як право на стягнення зі страховика відповідно до тієї ж норми та стягнув з ОСОБА_7 лише 15 000 грн.

Суд належним чином умотивував рішення про задоволення позову щодо відшкодуваннязасудженим витрат на правову допомогу потерпілим.

Висновок суду про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які є співмірними зі складністю справи, тривалістю її розгляду, кількістю судових засідань та обсягом наданих адвокатом послуг, узгоджується зі ст. 137 Цивільного процесуального кодексу, п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК.

Доводи касатора про відсутність у матеріалах кримінального провадження платіжного документа, який підтверджує сплату потерпілими коштів за правову допомогу, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки в них наявні акти про виконання робіт з надання правової допомоги від 16 квітня 2024 року та розрахункові квитанції, які суди визнали належними доказами сплати цивільними позивачами коштів на правничу допомогу.

Представник потерпілих в судовому засіданні наполягавна тому, що потерпілі передали йому готівкові кошти в рахунок оплати витрат на професійну правничу допомогу, про що він видав розрахункові квитанції від 16 квітня 2024 року.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують

детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, що є підставами для безумовного скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисникаОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3