Справа № 466/2421/17
Провадження № 1-кп/466/118/25
У Х В А Л А

24 лютого 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у кримінальному провадженні №0000900 від 12.10.2016 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України

клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, схему «Чорновик» від 12.10.2016р. та «Схему» до протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, очевидно недопустимими доказами

в с т а н о в и в :

в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження №0000900 від 12.10.2016 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Захисник ОСОБА_5 24.04.2024 подав клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами: протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, схему «Чорновик» від 12.10.2016р. та «Схему» до протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, у зв`язку з їх очевидністю, як такими, що отримані в порушення вимог КПК України, належної правової процедури, істотного порушення прав та свобод людини.

В обґрунтування клопотання вказує на те, що протокол огляду місця ДТП від 12.10.2016 року не відповідає вимогам, передбаченим ст. 104 КПК України, зокрема слідчим не зазначеного яка саме ділянка дороги оглядалася; не зазначено характеристик технічних засобів фіксації; не вказано посаду особи, з участю якої проводився огляд; відсутні підписи слідчого та учасника огляду, експерта; в протоколі не вказано всіх осіб, які були присутні під час проведення слідчої дії; не в повній мірі відображено наявний стан профілю дороги, дійсних дорожніх умов на місці ДТП; не проведено -замірів поперечного та поздовжнього ухилу дороги на місці ДТП; не зазначено яким чином на місці пригоди регулюється дорожній рух та які знаки встановлені на місці пригоди; не зазначено в який спосіб та яким чином встановлена видимість в 100м.; інформація зазначена слідчим не відповідає дійсним обставинам справи; слідчим не встановлено локалізацію та наявність нашарувань та відшарувань, слідів контактної взаємодії на ТЗ. Все вищевказане свідчить про неповноту огляду місця події, невідповідність протоколу вимогам КПК, а також відсутність слідової інформації та приналежність її до даної ДТП. Крім того, схема є невід`ємним додатком до протоколу, проте схема жодним чином не засвідчена підписами слідчого та інших осіб, які брали участь в слідчій дії. Окрім того, схеми до протоколу огляду місця ДТП різні як за змістом так і за способом фіксації об`єктів. А тому просить клопотання задовольнити.

В судовому засіданні захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 клопотання підтримали з наведених у ньому підстав. Просили таке задовольнити.

В судовому засіданні обвинувачений підтримав клопотання захисника ОСОБА_5 .

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_5 , підтримавши письмові заперечення на клопотання, долучені до матеріалів справи.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши доводи клопотання захисника та оцінивши їх на предмет обґрунтованості, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст.84 КПК України (далі КПК) доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч.1 ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (Постанова ККС ВС від 29.09.2020 року у справі №601/1143/19).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч.1 ст.89 КПК) якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (Постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі №334/5670/18).

Так, як зазначав вище суд, очевидна недопустимість доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) може бути встановлена за повідомленням сторін кримінального провадження, які приймають участь у змагальному процесі (ст.22 КПК), отже сторона, яка заявила про очевидну недопустимість доказу має відстояти та довести свою позицію перед судом, який, у відповідності до положень ч.6 ст.22 КПК, виконує роль незалежного арбітра та лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зберігаючи при цьому об`єктивність та неупередженість. На підтвердження своєї позиції, в разі звернення до суду з таким клопотанням, сторона має довести перед судом, що докази, які сторона просить визнати очевидно недопустимими, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і, їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду.

У правовій позиції ВП Верховного Суду від 31.08.2017р. в справі № 756/10060/17 зазначено що у разі визнання очевидної недопустимості доказу необхідно встановлювати, які наслідки має певне порушення формальних вимог процесуального закону насамперед для прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України, в чому це порушення виражалося.

Таким чином, сторона, яка стверджує про істотні процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати яким чином вони перешкоджали забезпеченню та реалізації прав і свобод особи, та що ці порушення призвели до очевидної недопустимості доказів.

Натомість таких доказів сторона захисту суду не надала, переконливих доводів та обґрунтувань не навела, хоча з урахуванням засад диспозитивності та змагальності кримінального провадження мала для цього всі права.

Оцінюючі наведені захисником ОСОБА_5 у клопотанні доводи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для твердження про очевидну недопустимість протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, схему «Чорновик» від 12.10.2016р. та «Схему» до протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, істотне порушення щодо обвинуваченого прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами.

Так, даючи оцінку доводам сторони захисту, суд констатує, що не вбачає очевидної недопустимості протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, схему «Чорновик» від 12.10.2016р. та «Схему» до протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, оскільки клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування, які на переконання суду на цій стадії судового розгляду очевидно недопустимими не є в розумінні ч. 1 ст. 87 та ч. 2 ст. 89 КПК України.

Слід також зазначити, що визнавши докази за клопотанням сторони захисту недопустимими до видалення суду до нарадчої кімнату для ухвалення остаточного судового рішення не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження, а саме змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).

З урахуванням викладеного, якщо суд висловить свою позицію щодо цих доказів на цьому етапі, то це в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження, а тому питання допустимості вказаних доказів слід вирішити в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного судового рішення у сукупності з усіма обставинами встановленими в ході розгляду кримінального провадження, з дотриманням вимог частини першої статті 89 Кримінального процесуального кодексу України.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом оцінки доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Враховуючи вищевикладене у всій сукупності, суд вважає, що клопотання захисника про визнання доказів очевидно недопустимими задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 22, 84, 87, 89, 369-372 КПК України суд

постановив :

у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, схему «Чорновик» від 12.10.2016р. та «Схему» до протоколу огляду місця ДТП від 12.10.2016 року, очевидно недопустимими доказами - відмовити.

Вирішити питання недопустимості вказаного доказу в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України, з урахуванням всіх досліджених судом доказів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 27 лютого 2025 року o 15 год. 30 хв. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Львова (м. Львів, вул. Січових Стрільців, 12).

Суддя ОСОБА_1