КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, до 06 лютого 2025 року включно, без альтернативи внесення застави,-

В С Т А Н О В И Л А:

12 серпня 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою на 60 днів, без альтернативи внесення застави.

УхвалоюКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року вищевказане клопотання задоволено та обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, до 06 лютого 2025 року включно, без альтернативи внесення застави.

Не погоджуючись з ухвалою судуобвинувачений ОСОБА_5 та його захисник - адвокат ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року скасувати як незаконну з внесенням неправдивих даних щодо його особистості.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що кримінальне провадження № 0000791 від 12 березня 2024 року сфальсифіковане з внесенням в офіційні документи неправдивих даних щодо його особистості. Обвинувачений вказує, що він є громадянином України, проживав по АДРЕСА_1 , являється ВПО, тимчасово переселений під час воєнного стану до АДРЕСА_2 , де і зареєстрований в ЦНАПІ. Має дружину, дитину, внучку, які як переселенці переселені за кордон в Австрію та Данію, є рідний брат, який проживає в Харкові. Рідні не були повідомлені ні слідством, ні прокуратурою, ні судом про арешт обвинуваченого та тримання під вартою. Жодних доказів щодо причетності до вбивства людини він не має, щодо нього не проводилися експертизи.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання заступника начальника відділення СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 та застосувати до останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби з 23 години по 05 годину наступного дня за місцем проживання ОСОБА_5 - АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам, які були зазначені стороною захисту, надавши пріоритет документам, що були надані слідчим, без з`ясування їх доцільності, належності та допустимості - тобто проявив неупереджене ставлення до обвинуваченого. Сторона захисту вказує, що у клопотанні не наведено достатніх підстав вважати, що перебуваючи на волі, ОСОБА_5 може переховуватися від органу досудового розслідування чи суду, вчинятиме дії, спрямовані на знищення, спотворення та приховування доказів, які викривають його у вчиненні злочину, перешкоджатиме досудовому розслідуванню у кримінальному провадженні, шляхом здійснення незаконного впливу на свідків, змушуючи їх свідчити на його користь, вчинюватиме інші кримінальні правопорушення. Вважає, що подане клопотання є формальним без зазначення будь-яких доводів і без посилання на докази, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти таким ризикам. Матеріали клопотання не містять даних про те, що ОСОБА_5 чинить перешкоди слідству, його поведінка не дає підстав вважати, що наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а прокурором протилежного не наведено. Крім того, сторона захисту вказує, що ОСОБА_5 є особою не молодого віку, має місце проживання реєстрації.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження, які надійшли в порядку ст. 422-1 КПК України та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просив розглядати апеляційну скаргу без його участі, а за участю його захисника - адвоката ОСОБА_6 . В той же час, ні обвинуваченим ні його захисником не було подано до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, як того вимагає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Враховуючи, що від учасників даного кримінального провадження не надходило клопотань про розгляд поданої апеляційної скарги за участю сторін, колегія суддів вважає за необхідне розгляд апеляційної скарги обвинуваченого та сторони захисту на ухвалу суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснювати без участі сторін кримінального провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 422-1 КПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, розглядаються не пізніш як через три дні після їх надходження до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 177, 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Вирішуючи питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував те, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким (п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України), неодружений, на утриманні осіб не має, не має постійного місця реєстрації та проживання, не працює. Більш того, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 у випадку визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 іншого, більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, як того просила сторона захисту, може не забезпечити його належної процесуальної поведінки, тобто є необхідним у цій конкретній справі.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

На переконання колегії суддів, при розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

На думку колегії суддів, обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, як про те ставить питання сторона захисту, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Враховуючи наведене, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Колегія суддів звертає увагу, що характер висунутого обвинуваченому ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, проти життя та здоров`я особи, який спричинив загибель людини, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, його вік, соціальні зв`язки, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, вчинити дії, спрямовані на знищення, спотворення та приховування доказів, які викривають його у вчиненні злочину, перешкоджати досудовому розслідуванню у кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що ж стосується доводів сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що обвинувачений ОСОБА_5 є особою не молодого віку та має місце проживання/реєстрації, дружину та дитину, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вказані доводи в цілому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно останнього.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те, що жодних доказів щодо причетності до вбивства людини він не має та щодо нього не проводилися жодні експертизи - колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочинів. Суд апеляційної інстанції має повноваження лише на перегляд рішення суду першої інстанції про доречність або недоречність продовження строку запобіжного заходу, в даному випадку, у виді тримання під вартою

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Враховуючи наведене, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, до 06 лютого 2025 року включно, без альтернативи внесення застави,винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, до 06 лютого 2025 року включно, без альтернативи внесення застави - без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3