ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/100/25 Справа № 705/5335/18 Категорія: ст. 459 КПК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року

ВСТАНОВИЛА

Ухвалою, що оскаржується, було залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 за нововиявленими обставинами.

З ухвали суду вбачається, що ОСОБА_7 05.12.2018 звернувся до суду з цією заявою, яка обґрунтована тим, що у справі стали відомі нові обставини, які вказують на незаконне призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі та приведення вироку апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 у відповідність до закону в частині призначення йому покарання за злочин, вчинений 03.11.1999. Вважає, що судом не правильно були застосовані вимоги чинного законодавства, а саме зміни до КК України в редакції 1960 року. З цього приводу заявник посилається на висновок науково-правової експертизи щодо тлумачення положень кримінального законодавства в частині застосування правових норм та призначення покарання, проведеної у відповідності із Законом України «Про наукову і науково-технічну експертизу» від 31.08.2018 складений науково-правовим експертом ОСОБА_9 проведений на підставі адвокатського запиту. Враховуючи вказаний висновок, вважає, що суд, при призначенні йому покарання за ст. 93 Кримінального кодексу України (далі - КК) 1960 року мав керуватися законом, який діяв і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк не більше ніж 15 років, а не довічне позбавлення волі.

Просив суд вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002, яким його засудженого за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 193 КК (1960 року) до довічного позбавлення волі скасувати в частині призначення покарання, в іншій частині залишити без змін, та призначити покарання за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93 КК (1960 року) в межах 15 років позбавлення волі та звільнити його з під варти в залі судового засідання негайно. Визнати відбуте покарання за вироком судової колегії по кримінальним справам апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002, ухвалою Верховного Суду України від 26.08.2004 та ухвалою Верховного Суду України від 27.01.2005 у виді довічного позбавлення волі з 23.12.1999 по день постановлення судового рішення включно пропорційним та достатнім.

Відмовляючи в задоволенні цієї заяви, суд першої інстанції встановив відсутність нововиявлених обставин, зокрема, тих, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення від 14.06.2002, і котрі самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку, що належить переглянути у розумінні ч.2 ст.459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК (2012 року).

Водночас, суд зазначив, що лише саме зазначеним висновком науково-правової експертизи не може бути встановлено абсолютно нових, суттєвих обставин, які можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки такий висновок не має обов`язкового значення для суду.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вищевказану ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву засудженого ОСОБА_7 , вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002, щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання, в іншій частині залишити без змін та призначити покарання за ст.ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «і», ч.3 ст.142, ч.3 ст.193 КК (1960 року) в межах 15 років позбавлення волі, звільнити ОСОБА_7 з під варти в залі суду негайно. Визнати відбуте покарання за вироком апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002, ухвалою Верховного Суду України від 26.08.2004 та ухвалою Верховного Суду України від 27.01.2005 у виді довічного позбавлення волі з 23.12.1999 по день ухвалення судового рішення включно пропорційним та достатнім.

Вказує, що судом першої інстанції під час розгляду заяви ОСОБА_7 допущено істотні порушення норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на висновок науково-правової експертизи щодо тлумачення положень кримінального законодавства в частині застосування правових норм та призначення покарання, проведеної у відповідності із Законом України «Про наукову і науково-технічну експертизу» від 31.08.2018 та його чітке роз`яснення, захисник вказує, що за ст. 93 КК (в редакції 1960 року) ОСОБА_7 мав би бути засуджений за ст. 93 КК до позбавлення волі, максимум на 15 років, оскільки саме ці зміни передбачав КК, з урахуванням прав людини, вимог Конституції України та міжнародних домовленостей.

Зазначає, що апеляційним судом Черкаської області та Верховним Судом України були прийняті рішення щодо призначення покарання ОСОБА_7 у вигляді довічного позбавлення волі, без належного обґрунтування саме такого покарання. Наполягає, що особам, які вчинили злочин до 29.12.1999, не може бути призначене покарання у виді довічного позбавлення волі і призначена смертна кара має бути замінена позбавлення волі на певний строк (не більше 15 років).

Також звертає увагу на довготривалий розгляд заяви ОСОБА_7 про перегляд вироку апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 та розгляд справи без участі потерпілих та інших засуджених по справі.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати вищевказану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 щодо нього скасувати в частині покарання призначеного за ст.93 КК (1960 року), в іншій частині залишити без змін. За п.п. «а», «г», «і» ст.93 КК (1960 року) призначити покарання в межах 15 років позбавлення волі. Визнати відбуте покарання за вироком апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 відбуте з 23.12.1999 по день ухвалення рішення визнати пропорційним та достатнім, відповідно до ч.2 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань призначити остаточне покарання в межах відбутого строку та звільнити його з під варти в залі суду.

Посилаючись на наявність висновку науково-правової експертизи проведеної на адвокатський запит щодо карності діяння вчиненого до 29.12.1999, рішення Європейського суду з прав людини в справі «Баранов та інші проти України» та практику Верховного Суду в період 2008-2010 років (справи Голубкова, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ін.) щодо заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років, заявник вказує на порушення судом першої інстанції при розгляді його заяви вимог ст.370 КПК.

Приводить доводи, що суд не розглядав його заяву по суті, а лише встановлював наявність чи відсутність нововиявлених обставин.

Звертає увагу що висновком науково-правової експертизи від 31.08.2018 надано повне, деталізоване тлумачення положень кримінального законодавства в частині застосування правових норм при призначенні покарання за злочин вчинений до введення в дію довічного позбавлення волі, як виду покарання, однак суд не взяв до уваги цей висновок та відмовив у задоволенні його заяви, чим порушив його права гарантовані ст.3 та п. «а» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що суду, як на підставу для задоволення його заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами та призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років, слід взяти саме вищевказаний висновок, і врахувати, що злочин ним вчинено 03.11.1999.

Після докладу суддею-доповідачем змісту ухвали, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- засуджений та його захисник, які підтримали вимоги апеляційних скарг, посилаючись на доводи, що в них викладені;

- прокурор, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, пославшись на законність та обґрунтованість ухвали.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи засудженого та його захисника, прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК (2012 року) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК (2012 року).

Згідно з п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 459 КПК (2012 року) нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Перелік підстав для перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень, що набрали законної сили, передбачених ст.459 КПК України, є вичерпним.

Під нововиявленими обставинами розуміють встановлені розслідуванням або вироком суду, що набрав законної сили, і викладені у заяві учасників судового провадження юридичні факти, які знаходяться в зв`язку з елементами предмета доказування у кримінальній справі і спростовують їх через невідомість та істотність висновків, що містяться у вироку, як такі, що не відповідають об`єктивній дійсності.

Обов`язковою умовою розгляду справи за нововиявленими обставинами є те, що обставини, які наводяться як підстава для поновлення справи, повинні бути абсолютно новими, раніше невідомими слідчим органам, суду, самому засудженому, що в матеріалах справи не висвітлені і потребують окремого розслідування.

Нововиявлені обставини характеризуються такими ознаками, як їх невідомість суду з причин, від нього незалежних; їх істотне значення для провадження; їх наявність в об`єктивній дійсності до ухвалення вироку; неможливість урахування під час провадження у справі та ухвалення вироку в зв`язку з їх невідомістю судові; їх відкриття тільки після вступу вироку у закону силу.

Тобто, необхідно наявність двох умов для визнання обставини нововиявленою. Це обставини, які об`єктивно існували на момент вирішення кримінального провадження та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі.

Роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для даної конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення. Однак, суд не уповноважений збирати докази існування нововиявлених обставин, в тому числі шляхом переоцінки вже досліджених доказів, лише на підставі припущення сторони кримінального провадження про існування таких обставин та доказів, що їх підтверджують.

Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (провадження № 51-9834кмо18), перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є ревізійною стадією, в ході якої суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути. Предметом судового розгляду в порядку провадження за нововиявленими обставинами виступає не обвинувальний акт, а судове рішення, зокрема вирок суду, що набрав законної сили, яким установлено наявність чи відсутність винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину.

У заяві засудженого про скасування вироку за нововиявленими обставинами, а також в апеляційних скаргах ОСОБА_7 та його захисника зазначається про наявність нововиявлених обставин.

Зокрема апелянти звертають увагу на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення занадто суворого покарання.

Вказують, що ст. 93 КК (1960 року), в редакції, чинній після 29.12.1999, була більш м`якою ніж у редакції, чинній до вказаної дати, оскільки із зазначеної дати Конституційним України було скасовано покарання у виді смертної кари. Тому нова редакція ст. 93 КК (1960 року) отримала зворотну дію і поширювалася на осіб, які вчинили злочин до 29.12.1999. ОСОБА_7 вчинив злочин 03.11.1999. Законом від 22.02.2000 було введено покарання у виді довічного позбавлення отже кримінальна відповідальність за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах була посилена порівняно з тією, яка була передбачена КК в редакції, чинній після 29.12.1999. Тому закон від 22.02.2000 не має зворотної дії в часі. З огляду на викладене, особам, які вчинили злочин до 29.12.1999, не може призначене покарання у виді довічного позбавлення волі і призначена смертна і має бути замінена позбавлення волі на певний строк (не більше 15 років). Вважають, що суд, при призначенні покарання ОСОБА_7 за ст. 93 КК (1960 року) мав керуватись законом який діяв і призначити покарання у виді до 15 років позбавлення волі, а не довічне позбавлення волі.

Надаючи оцінку цим доводам суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що наведені засудженим ОСОБА_7 обставини, не підпадають під ознаки нововиявлених, які передбачені ч.2 ст. 459 КПК, водночас зазначив, що доводи наведені заявником та його захисником щодо визначення міри покарання ОСОБА_7 , були предметом розгляду під час ухвалення вироку та його оскарження.

Апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин в цій справі, погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що вироком апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 було засуджено в тому числі ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених ст. 69, п.п. «а», «г», «і» КК, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 42 КК (1960 року) та призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26.08.2004, касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та захисника ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 залишено без задоволення, вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 щодо, в тому числі, ОСОБА_7 залишено без змін.

Зі змісту цієї ухвали вбачається, що доводи у касаційних скаргах про необґрунтованість засудження ОСОБА_19 за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93 КК (1960 року) є безпідставними, а покарання ОСОБА_7 призначено з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів і вважати його надмірно суворим підстав не вбачається. А також визначено, що рішення суду про призначення цим особам покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає вимогам закону.

Водночас, як зазначив суд першої інстанції, засуджений ОСОБА_20 неодноразово звертався до суду із заявами про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами і судом у задоволенні його заяв було відмовлено, з урахуванням, що обставини, на які він посилався як на нововиявлені, були йому відомі на час постановлення вироку.

Аналізуючи доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вбачає, що апелянти у якості єдиного свого аргументу, посилаються на висновок Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, виготовленого, у зв`язку із надходженням запита від захисника адвоката ОСОБА_8 за № 31 від 01.06.2018, у якому роз`яснено порядок застосування міри покарання за злочин, передбачений ст. 93 КК (1960 року), з урахуванням усіх змін до міри покарання за цією статтею та прийняттям нової Конституції та визначено, що в період з 29.12.1999 по 29.03.2000 санкція ст.93 КК(1960 року) в якості максимальної міри покарання за цей злочин передбачала - 15 років позбавлення волі з урахуванням п. «а» цієї статті щодо можливої конфіскації майна.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг засудженого ОСОБА_7 та його захисника що саме вищевказаним висновком слід керуватись під час розгляду заяви за нововиявленими обставинами. Адже, як правильно вказав суд першої інстанції, дані висновки не вказують на виникнення суттєвих для справи обставин, які раніше не були відомі суду, який ухвалив вирок. Крім цього, такі обставини, про які йдеться в згаданому висновку, не були встановлені шляхом їх доказування в якості нововиявлених будь-яким процесуальним рішенням, в тому числі за наслідками здійснення цього кримінального провадження.

Окрім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 (зі змінами) №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» вказує на неприпустимість призначення експертизи у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду (зокрема щодо вини, неосудності чи недієздатності особи тощо).

Враховуючи вказане, суд першої інстанції мотивовано вказав, що лише саме зазначеним висновком науково-правової експертизи не може бути встановлено абсолютно нових, суттєвих обставин, які можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки такий висновок не має обов`язкового значення для суду.

Цей висновок Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України №1236/186-е від 31.08.2018 не є експертним висновком в розумінні ст.101 КПК, адже він не відповідає вимогам ст.102 КПК щодо попередження про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а науково-правовий експерт ОСОБА_21 - експертом, через те, що відповідно до ч.1 ст.69 КК експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України "Про судову експертизу" на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

Колегія суддів вбачає, що подана засудженим заява не містить посилань на нововиявлені обставини, оскільки доводи засудженого, викладені в його заяві щодо рішення суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі є неможливим в порядку перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами за правилами глави 34 КПК (2012 року).

При розгляді справ за нововиявленими обставинами важливо не порушувати баланс між можливістю переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами і принципом юридичної визначеності, який є складовою верховенства права. Принцип верховенства права вимагає серед іншого, що якщо суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинне братися під сумнів. Цей принцип остаточної визначеності наголошує, що жодна із сторін не повинна вимагати перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою повторного слухання та ухвалення нового рішення у справі.

Відхилення від цього принципу можна виправдати лише наявністю обставин суттєвого, непереборного характеру. ЄСПЛ допускає можливість судового перегляду судових рішень за нововиявленими обставинам, але в межах, що не порушують принципів юридичної визначеності.

З огляду на вказане, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд судових рішень у порядку глави 34 КПК (2012 року), не встановивши обставин на підтвердження доводів засудженого, які би згідно з ч. 2 ст. 459 КПК (2012 року) можна було визнати нововиявленими, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення заяви без задоволення.

Посилання засудженого ОСОБА_7 на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баранов та інші проти України» (заява № 15027/20 та 3 інші заяви) та рішення Верховного Суду у справі № 0306/7567/12 (13-73кс19), апеляційний суд вбачає неревалентним, оскільки у цих рішеннях мова йде про можливість звернення засудженого із заявами про перегляд вироків, а також застосування пункту 2 частини першої статті 6 КПК 1960 року.

З огляду на вказане, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд судових рішень у порядку глави 34 КПК, не встановивши обставин на підтвердження доводів засудженого, які би згідно з ч. 2 ст. 459 КПК можна було визнати нововиявленими, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення заяви без задоволення.

Під час апеляційного перегляду ухвали суду не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Неявка у судове засідання потерпілих та інших засуджених по справі, не суперечить приписам ч. 2 ст. 466 КПК. При цьому апеляційний суд знаходить, що вказані особи апеляційну скаргу на ухвалу, що оскаржується засудженим та його захисником, не подавали, про порушення їхніх прав не заявляли, через що в цій частині доводи захисниці, як на підставу для скасування судового рішення є безпідставними.

Також апеляційний суд не бере до уваги доводи захисниці щодо довготривалого розгляду заяви засудженого, в аспекті можливості скасування судового рішення суду першої інстанції, адже зазначене не перешкодило та не могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Окремо слід відзначити, що з матеріалів справи вбачається, що розгляд, після відкриття кримінального провадження за нововиявленими обставинами неодноразово відкладався, в тому числі за заявами захисниці (9 разів).

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства, які є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції, а засудженим, який перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4