Номер провадження: 11-сс/813/646/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

представника власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.02.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001489 від 21.12.2024 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , в кримінальному провадженні №0001489 від 21.12.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та накладено арешт на майно, вилучене 10.01.2025 року в ході проведення огляду салону автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , а саме:

- чоловічу куртку із синтетичного матеріалу чорного кольору з логотипом «Nike», що належить ОСОБА_12 ;

- чоловічий гаманець чорного кольору, що належить ОСОБА_12 ;

- грошові кошти в сумі 21800 грн, що належать ОСОБА_12 ;

- кредитну картку «Monobank» номер: « НОМЕР_2 »;

- кредитну картку «Monobank» номер: « НОМЕР_3 »;

- кредитну картку «Monobank» номер: « НОМЕР_4 »;

- кредитну картку «Monobank» номер: « НОМЕР_2 »;

- спрацьовану подушку безпеки з рульової колонки автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами речовини бурого кольору (далі РБК);

- спрацьовану подушку безпеки з передньої панелі (торпедо) на рівні місця переднього пасажира автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами РБК;

- спрацьовану подушку безпеки з лівої бічної частини крісла водія автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами РБК;

- фрагмент внутрішньої обшивки даху автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , над кріслом водія зі слідами РБК;

- фрагмент обшивки даху автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , над кріслом переднього пасажира зі слідами РБК;

- фрагмент обшивки крісла переднього пасажира автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами РБК;

- об`єкти схожі на волосся з внутрішньої поверхні переднього вітрового скла, над переднім правим кріслом, з салону автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 ;

- ключ від замку запалення автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 ;

- пластикову верхню рукоятку перемикача АКПП автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 .

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, визнання його речовим доказом у кримінальному провадженні та забезпечення заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою частково задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на спрацьовану подушку безпеки з рульової колонки автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами речовини бурого кольору (далі РБК); спрацьовану подушку безпеки з передньої панелі (торпедо) на рівні місця переднього пасажира автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами РБК; спрацьовану подушку безпеки з лівої бічної частини крісла водія автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами РБК; фрагмент внутрішньої обшивки даху автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , над кріслом водія зі слідами РБК; фрагмент обшивки даху автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , над кріслом переднього пасажира зі слідами РБК; фрагмент обшивки крісла переднього пасажира автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 , зі слідами РБК; об`єкти схожі на волосся з внутрішньої поверхні переднього вітрового скла, над переднім правим кріслом, з салону автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 ; ключ від замку запалення автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 ; пластикову верхню рукоятку перемикача АКПП автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 .

Апелянт стверджує, що ухвала слідчого судді в частині накладення арешту на вилучені грошові кошти та банківські картки є незаконною, оскільки відсутні правові підстави для такого арешту. Вилучене майно не є доказом будь-якого злочину та не відповідає критеріям визначеним у статті 98 КПК України, тому арешт суперечить загальним засадам кримінального провадження та обмежує конституційні права власника майна ОСОБА_8 . Крім того, вилучені банківські картки не мають матеріальної цінності для звернення на них стягнення в рамках цивільних позовів.

Також апелянт зазначає, що слідчим суддею не було враховано належним чином той факт, що клопотання слідчого неодноразово поверталось прокурору у зв`язку з необґрунтованістю конкретної мети накладення арешту на частину вилученого майна, проте, органом досудового розслідування зазначені недоліки не були усунуті.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власників майна, яка підтримала апеляційну скаргу, зазначила, що вилучені банківські картки належать підозрюваному, проте документальне підтвердження у неї відсутнє; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, додатково надав суду копію супровідного листа про призначення експертного дослідження у кримінальному провадженні, копію постанови про залучення законним представником неповнолітнього ОСОБА_12 його матері ОСОБА_8 та копію цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо якого ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що слідчим суддею детально досліджені обставини кримінального провадження за яких у органу досудового розслідування виникли підстави для накладення арешту на майно.

Як убачається з матеріалів судової справи, СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2024 року за №0001489, за підозрою ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 10.01.2025 року в ході проведення огляду салону автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 .

Клопотання слідчого мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, які мають суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування, а також необхідності забезпечення можливого відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що клопотання слідчого та обставини, на які посилається останній, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Доводи апелянта про необґрунтованість арешту банківських карток, з посиланням на те, що вони не мають матеріальної цінності, не містять доказів вчинення будь-якого кримінального правопорушення та не відповідають критеріям, передбаченим ч.1 ст.98 КПК України, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки суду не надано документів на підтвердження належності карток саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що власники майна не позбавлені права звернутися в порядку ст.174 КПК до місцевого суду з клопотанням про скасування арешту на майно, надавши відповідні докази приналежності банківських карток ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Доводи апелянта про незаконність оскарженої ухвали щодо арешту вилучених у ОСОБА_7 грошових коштів, які належать його матері ОСОБА_8 , колегія суддів відхиляє та зазначає, що підставами для арешту зазначених грошових коштів є мета забезпечення кримінального провадження в частині можливого відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється неповнолітній ОСОБА_7 , а тому в подальшому грошові кошти можуть бути звернені на відшкодування шкоди за рішенням суду, під час розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Враховуючи неповнолітній вік підозрюваного та наявність цивільного позову в даному кримінальному провадженні, підстав сумніватися в розумності та співрозмірності такого обмеження права власності на майно неповнолітнього підозрюваного та його законного представника завданням кримінального провадження, апеляційний суд на даній стадії досудового розслідування не вбачає.

Апеляційна скарга не містить вимоги сторони захисту щодо скасування ухвали слідчого судді в частині накладення арешту на інші вилучені речі та предмети, тому в цій частині ухвала не переглядається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя врахував вимоги ст.ст. 131-132, 170-173 КПК та обґрунтовано наклав арешт на вилучене майно, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів та можливого відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, а також забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності/володіння завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати необґрунтованими.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.02.2025 року, якою в рамках кримінального провадження №0001489 від 21.12.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, накладено арешт на майно, перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали, вилучене 10.01.2025 року в ході проведення огляду салону автомобіля «CITROEN С3», р/н НОМЕР_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4