Справа № 184/2118/24
Провадження № 1-кп/177/80/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 25 квітня 2024 року за №0000190, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, з середньо-спеціальною освітою, не заміжньої, не працевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України

встановив:

24.04.2024 близько 14 години 00 хвилин потерпіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи за адресою свого мешкання по АДРЕСА_3 разом з раніше їй знайомою ОСОБА_4 , попрохала останню сходити до однієї з аптек, яка розташована в місті Покров Дніпропетровської області та придбати ліки, при цьому потерпіла ОСОБА_6 передала ОСОБА_4 свою банківську картку АТ КБ «Приват Банк» з номером карткового рахунку № НОМЕР_1 , повідомивши пін-код карти.

В цей же день та час у ОСОБА_4 , яка знаходилась за адресою АДРЕСА_3 , виник злочинний намір, направлений на таємне заволодіння грошовими коштами, які належать ОСОБА_6 та знаходились на банківській картці АТ КБ «Приват Банк» з номером карткового рахунку № НОМЕР_1 , емітованій на ім`я ОСОБА_6 .

В той же день близько 14 години 28 хвилин ОСОБА_4 , маючи при собі банківську картку АТ КБ «Приват Банк» з номером карткового рахунку № НОМЕР_1 , емітовану на ім`я ОСОБА_6 , яку їй добровільно передала остання для зняття грошових коштів та подальшого придбання ліків, з мстою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння грошовими коштами, які знаходились на банківському рахунку, прибула до банкомату АТ «Ощадбанк», який розташований за адресою буд.67 вул. Центральна, м. Покров Дніпропетровської області, де, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, використовуючи банківську карту АТ КБ «Приват Банк» з номером карткового рахунку № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_6 здійснила зняття грошових коштів на суму 6 600 гривень, таким чином, умисно, протиправно, таємно викрала грошові кошти, належні ОСОБА_6 , які знаходились на картковому банківському рахунку АТ КБ «Приват Банк» з номером карткового рахунку № НОМЕР_1 .

Після вчинення злочину, ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, чим заподіяла потерпілій ОСОБА_6 матеріальний збиток на загальну суму 6 600 гривень.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_4 визнала себе винною у повному обсязі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та пояснила, що їй зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, вона погоджується із обставинами, встановленими під час досудового розслідування, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбачені КК України за вказане кримінальне правопорушення і її заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок.

Враховуючи те, що обвинувачена та інші учасники провадження не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349, ст. 351 КПК України, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів по справі, окрім допиту обвинуваченої, дослідження матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 вину визнала повністю, підтвердила фактичні обставини справи і пояснила, що дійсно вчинила кримінальне правопорушення, яке зазначено в обвинувальному акті, з приводу пред`явленого обвинувачення пояснила, що дійсно здійснила крадіжку грошових коштів з банківської карти за обставин викладених в обвинувальному акті через тяжкий матеріальний стан, у скоєному кається, просить суворо не карати. Заявлений потерпілим цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 6 600 грн. визнала повністю.

Потерпіла згідно заяви просила справу розглядати у її відсутність, цивільний позов підтримала, просила призначити ОСОБА_4 покарання на розсуд суду.

Розглянувши справу в межах пред`явленого обвинувачення, оцінивши наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про їх достатність для визнання ОСОБА_4 винуватою в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні та кваліфікує її дії за ч. 4 ст. 185 КК України за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Згідно з частиною другої статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Так, при призначенні ОСОБА_4 покарання, суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Крім того, суд враховує особу ОСОБА_4 , яка раніше не судима, має середньо-спеціальну освіту, не заміжня, працює на тимчасових заробітках, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місце проживання характеризується добре.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у вчиненому.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

За таких даних про особу обвинуваченої, з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також з урахуванням сукупності всіх обставин, які характеризують особу винної, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті кримінального закону з випробуванням виходячи з такого.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженої без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_4 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджена в умовах здійснення контролю за її поведінкою довела своє виправлення.

На думку суду, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винної.

Натомість судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (не свавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

В рамках даного кримінального провадження потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченої суми завданої матеріальної шкоди в розмірі 6 600, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що обвинувачена внаслідок злочинних дій завдала матеріальну шкоду, яка становить 6 600,00 грн.

У відповідності до роз`яснень, які містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 року, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Суд, приходить до висновку, що цивільний позов потерпілої підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У відповідності до вимог ст. 1166 ЦК України, майнова, шкода, завдана неправомірними, діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Таким чином, з обвинуваченої на користь потерпілої слід стягнути 6 600, 00 грн. матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Питання про речові докази вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої в рамках кримінального провадження не обирався, а тому питання про його дію суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 349 ч.3, 369-371, 373-376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи.

Початок строку відбування покарання обвинуваченою обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази: аркуш паперу з записами переліку покупок, паролем від банківської картки та сумою, що зберігаються у камері речових доказів ВП №2 Нікопольського ГУНП у Дніпропетровській області, після набрання вироком законної сили, - знищити;

туфлі чорного кольору, що зберігаються у камері речових доказів ВП №2 Нікопольського ГУНП у Дніпропетровській області, після набрання вироком законної сили, - повернути ОСОБА_4 .

Заявлений потерпілою ОСОБА_6 цивільний позов щодо стягнення з обвинуваченої ОСОБА_4 матеріальної шкоди задовольнити. Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду у розмірі 6 600 (шість тисяч шістсот) гривень 00 копійок.

Матеріали кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №60000190 від 25.04.2024 залишити при обвинувальному акті, з подальшим зберіганням у справі № 184/2118/24 (провадження № 1-кп/177/80/25).

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання ним копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді, особам, які не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1