Номер провадження: 11-кп/813/1566/24
Справа № 518/1745/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 26.03.2024 у кримінальному провадженні №000341, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.09.2018 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Артік, Вірменія, громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення з 18 вересня 2018 року по 20 травня 2020 року.

Застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням його в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили та взято його під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислюється з моменту затримання, тобто з 26.03.2024 року.

Цивільний позов по справі задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень та моральну шкоду в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень.

Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 17.09.2018 року біля 19:00 години спільно з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцем АДРЕСА_2 , після спільного вживання спиртних напоїв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під керуванням ОСОБА_7 рухались по смт. Ширяєве на автомобілі марки ВАЗ 2101, д/з НОМЕР_1 . Під час руху між ними виникла сварка та вони зупинились по вул. Грушевського, навпроти будинку за №92 і вийшовши з автомобілю, продовжили сварку, в ході якої ОСОБА_7 , діставши з салону автомобіля марки ВАЗ 2101, д/з НОМЕР_1 металевий молоток з дерев`яною ручкою з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , навмисно наніс останньому множинні удари вищевказаним молотком в область голови, чим спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді множинних саден лобової області голови, розташованих на тлі округлої форми синців, саден неправильної овальної і трикутної форми лівої скроневої та лобової області голови зліва, множинних вогнищевих крововиливів у м`які покриви лобової, тім`яної, потиличної і лівої скроневої областей голови, масивної субарахноїдальної гематоми, а також слабовираженої тонкої субдуральної гематоми на верхньо-зовнішній поверхні лівої тім`яної частини головного мозку, від яких останній, пройшовши декілька метрів та упавши на тротуар, помер на місці події.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, постановленим всупереч вимог кримінального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 , є особою раніше не судимою, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має місце постійного проживання, характеризується позитивно, працює неофіційно мебельщиком, проживає разом з батьками які є пенсіонерами, мають хронічні захворювання, та потребують постійного стороннього догляду.

Пред`явлена до стягнення моральна шкода нічим не підтверджується та позбавлена засад розумності, виваженості та справедливості.

Просить вирок змінити в частині визначення покарання, призначивши покарання застосувати ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_7 більш м?яке покарання, передбачене санкцією статті у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов?язків, передбачених ст. 76 КК України.

Крім того обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок, оскільки вважає вирок необґрунтованим та занадто суворим.

Доводи обґрунтовує тим, що свідки сторони захисту не допитувались.

Зазначає, що потерпілий нападав на нього, а він захищався. Він викликав швидку допомогу. Вказує, що його дії потрібно кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Просить скасувати вирок та перекваліфікувати його дії на ст. 124 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 уточнив вимоги апеляційної скарги, повністю визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України та просив звільнити його від відбування покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України.

Потерпілим ОСОБА_10 надані заперечення на апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, в яких він зазначає, що обвинуваченим не уточнені апеляційні вимоги, які є суперечливими між собою. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо неповноти судового розгляду, яка полягає в тому, що не було допитано свідків, є необґрунтованими, судом враховані всі обставини які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого. Обвинувачений жодного разу не попросив вибачення за вчинений ним злочин, протягом 6 років розгляду кримінального провадження не визнавав свою вину. Тому на думку потерпілого відсутні підстави для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України. Вважає пред`явлений цивільний позов обґрунтованим.

Враховуючи наведене, потерпілий ОСОБА_10 просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, а вирок місцевого суду залишити в законній силі. Просив апеляційний розгляд провести без його участі.

Потерпілою ОСОБА_12 надані заперечення на апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, в яких вона зазначає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання за своїм розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що обвинувачений жодного разу не попросив вибачення за вчинений ним злочин, свою вину у скоєному не визнавав тривалий час. Вказує, що судом враховані всі обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Враховуючи наведене, потерпіла ОСОБА_12 просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, а вирок місцевого суду залишити в законній силі. Просила апеляційний розгляд провести без її участі.

За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку прокурора та сторони захисту, які не заперечували проти розгляду апеляційних скарг за відсутності потерпілих, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за відсутності потерпілих.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали уточнені апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок суду в частині доведеності винуватості у скоєні обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому в цій частині не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Щодо доводів захисника та обвинуваченого з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції не встановлено.

При цьому суд першої інстанції до обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відніс вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства та таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 .

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також усталену практику Верховного Суду, згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Апеляційний суд вважає, що призначене покарання за своїм видом і розміром є законним, достатнім, співрозмірним, справедливим та призначене у відповідності до вимог ст. 50 та 65 КК України.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком районного суду та вважає, що призначена міра примусу до обвинуваченого узгоджується з вимогами закону, є необхідною та достатньою для його виправлення, справедливою та такою, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність і відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Приписами ст. 75 КК України регламентовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А саме, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Посилання захисника та обвинуваченого на доцільність застосування ст. 75 КК України не відповідає змісту ч. 1 ст. 75 КК України, оскільки така, за наявності відповідних підстав, може застосовуватись лише у випадках призначення покарання у виді позбавлення волі на строк лише не більше п`яти років.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

Також колегія суддів звертає увагу, що під час застосування ст. 69 КК України слід встановити не лише наявність двох і більше пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винуватій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках.

Тобто, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте, в будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав застосування у даному випадку положень ст.ст. 69, 75, 76 КК України.

З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які сторона захисту вказує в апеляційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначену обвинуваченому ОСОБА_7 міру примусу явно несправедливою через суворість.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційних скарг та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання, яке було б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з дотримання принципу повноти, об`єктивності та всебічності розгляду справи, висновки суду ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про її особу.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення цивільного позову в повному обсязі в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 1000000 грн., тим самим вважаючи обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника в цій частині з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У абз. 3, 4 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при заподіяні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно до ст. 454 ЦК України відшкодування моральної шкоди може бути зменшено судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Так підстави позову та вина обвинуваченогов спричиненні моральної шкоди потерпілим діями обвинуваченого доведені у суді першої інстанції належними та допустимими доказами в їх сукупності.

Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є необґрунтованим.

Таким чином, апеляційний суд враховуючи ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєному ним кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України, майновий стан обвинуваченого, ступінь страждань потерпілих, вважає необхідним зменшити розмір моральної шкоди до 500000 тис грн., що буде співмірним скоєному злочину та відповідати вимогам розумності і справедливості.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, у відповідності з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 26.03.2024 у кримінальному провадженні №000341, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.09.2018 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4