Вирок

Іменем України

19.03.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження (матеріали об`єднаних кримінальних проваджень № 0000411 від 03.10.2023 року та № 0000516 від 15.11.2023 року) про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, одруженого, із повною середньою освітою, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого вироком Франківського районного суду м. Львова від 30.03.2023 року за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн., який не сплачено, учасника бойових дій, зареєстрованого і фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Гранатометник 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_4 у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-131 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин, не отримавши дозволу відповідного командира, 04.08.2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та перебував поза її межами понад три доби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби, до моменту добровільної явки 18.08.2023 року у військову частину НОМЕР_1 .

Крім цього, гранатометник 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_4 у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-131 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин, не отримавши дозволу відповідного командира, 23.09.2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та перебував поза її межами понад три доби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби, до моменту добровільної явки 27.09.2023 року y військову частину НОМЕР_1 .

В подальшому солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 02.10.2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту добровільної явки, а саме 10.10.2023 року.

Таким чином, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 скоїв самовільні залишення військової частини тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, тобто кримінальні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 407 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення злочинів. Вказав, що з 18.07.2022 року проходив військову службу за мобілізацією спочатку у військовій частині НОМЕР_2 , а в подальшому у військовій частині НОМЕР_1 , де служив на посаді гранатометника, у серпні 2023 року отримав статус учасника бойових дій. Дійсно тричі залишав вказану військову частину, а саме в періоди з 04.08.2023 року до 18.08.2023 року, з 23.09.2023 року до 27.09.2023 року та з 02.10.2023 року до 10.10.2023 року. Першого разу, а саме 04.08.2023 року, залишив військову частину за станом здоров`я, бо погано себе почував і мав температуру. Однак, дозволу від командування залишати місце розташування військової частини з цих підстав не отримував. 23.09.2023 року пішов на обід, а в подальшому не встиг повернутися на шикування. Водночас 02.10.2023 року залишив військову частину по сімейних обставинах. В усіх випадках телефонував до відповідальних за шикування осіб, йому вказували на необхідність прибути у розташування військової частини, однак, він щоразу перебував вдома і в подальшому повертався добровільно до військової частини через кілька днів. Про вчинене шкодує, розуміє, що зробив неправильно, усвідомлює порушення ним обов`язків військовослужбовця, у скоєному кається, просить суворо не карати, врахувавши, що він має намір в подальшому продовжувати військову службу.

Попри визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, його винуватість у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, доведена також належними, допустимими і достатніми доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, а саме:

-обліковою карткою до військового квитка серії НОМЕР_3 , заведеною ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якої ОСОБА_4 01.07.2022 року пройшов медичний огляд, визнаний придатним до військової служби та 18.07.2022 року призваний до лав Збройних Сил України для проходження військової служби за мобілізацією згідно Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року;

-витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 №169 від 18.07.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постановлено вважати призваним на військову службу за мобілізацією та відправлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_2 ;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 від 24.08.2022 року №222, згідно якого ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця-санітара 4 десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону як такого, що прибув із військової частини НОМЕР_2 ;

-заявою старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 від 28.09.2023 року №690/7908, адресованою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, відповідно до якої орган досудового розслідування повідомлено про те, що 04.08.2023 року військовослужбовець військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та був відсутній на військовій службі до 18.08.2023 року в умовах воєнного стану;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №218 від 04.08.2023 року, згідно якого постановлено вважати солдата ОСОБА_4 гранатометника 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 таким, що самовільно залишив військову частину з 04.08.2023 року;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №232 від 18.08.2023 року, згідно якого постановлено вважати солдата ОСОБА_4 гранатометника 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 таким, що прибув після самовільного залишення військової частини, та з 18.08.2023 року його зараховано на котлове забезпечення і поновлено йому виплату грошового забезпечення;

-письмовою доповіддю старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 №690/5746 від 05.08.2023 року, якою повідомлено командування про наявність в діях солдата ОСОБА_4 , який 04.08.2023 року самовільно залишив військову частину, ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України;

-письмовою доповіддю старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 №690/6203 від 18.08.2023 року, якою повідомлено командування про прибуття 18.08.2023 року солдата ОСОБА_4 , який 04.08.2023 року самовільно залишив військову частину, на військову службу у військову частину НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків;

-матеріалами службового розслідування по факту самовільного залишення 04.08.2023 року військовослужбовцем ОСОБА_4 військової частини НОМЕР_1 , результати якого затверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №2943 від 07.09.2023 року, яким, у свою чергу, доручено уповноваженим службовим особам передати матеріали перевірки по факту вчинення ОСОБА_4 04.08.2023 року дій, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, до Територіального управління ДБР у м. Львові;

-заявою старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 від 07.11.2023 року №690/9763, адресованою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, відповідно до якої орган досудового розслідування повідомлено про те, що 23.09.2023 року військовослужбовець військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та був відсутній на військовій службі до 27.09.2023 року в умовах воєнного стану;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №260 від 15.09.2023 року, згідно якого з 15.09.2023 року зараховано солдата ОСОБА_4 - гранатометника 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину, у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 ;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №269 від 15.09.2023 року, згідно якого постановлено вважати солдата ОСОБА_4 - гранатометника 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 таким, що самовільно залишив військову частину, з 23.09.2023 року;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №273 від 27.09.2023 року, згідно якого постановлено солдата ОСОБА_4 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що прибув після самовільного залишення військової частини, та з 27.09.2023 року його зараховано на котлове забезпечення і поновлено йому виплату грошового забезпечення;

-письмовою доповіддю старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 №690/7769 від 23.09.2023 року, якою повідомлено командування про наявність в діях солдата ОСОБА_4 , який 23.09.2023 року самовільно залишив військову частину, ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України;

-письмовою доповіддю старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 №690/7892 від 27.09.2023 року, якою повідомлено командування про прибуття 27.09.2023 року солдата ОСОБА_4 , який 23.09.2023 року самовільно залишив військову частину, на військову службу у військову частину НОМЕР_1 ;

-матеріалами службового розслідування по факту самовільного залишення 23.09.2023 року військовослужбовцем ОСОБА_4 військової частини НОМЕР_1 , результати якого затверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №3734 від 14.10.2023 року, яким, у свою чергу, доручено уповноваженим службовим особам передати матеріали перевірки по факту вчинення ОСОБА_4 23.09.2023 року дій, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, до Територіального управління ДБР у м. Львові.

-заявою старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 від 07.11.2023 року №690/9762, адресованою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, відповідно до якої орган досудового розслідування повідомлено про те, що 02.10.2023 року військовослужбовець військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та був відсутній на військовій службі до 10.10.2023 року в умовах воєнного стану;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №279 від 02.10.2023 року, згідно якого постановлено вважати солдата ОСОБА_4 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , таким, що самовільно залишив військову частину з 02.10.2023 року;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №288 від 10.10.2023 року, згідно якого постановлено солдата ОСОБА_4 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що прибув після самовільного залишення військової частини, та з 10.10.2023 року його зараховано на котлове забезпечення і поновлено йому виплату грошового забезпечення;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №306 від 27.10.2023 року, яким солдату ОСОБА_4 призупинено строк військової служби, вислугу років для призначення пенсії та вислугу у військовому званні, виплату грошового забезпечення з 03.10.2023 року;

-письмовою доповіддю старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 №690/8090 від 03.10.2023 року, якою повідомлено командування про наявність в діях солдата ОСОБА_4 , який 02.10.2023 року самовільно залишив військову частину, ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України;

-письмовою доповіддю старшого оперативної групи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 №690/8468 від 10.10.2023 року, якою повідомлено командування про прибуття 10.10.2023 року солдата ОСОБА_4 , який 02.10.2023 року самовільно залишив військову частину, на військову службу у військову частину НОМЕР_1 ;

-матеріалами службового розслідування по факту самовільного залишення 02.10.2023 року військовослужбовцем ОСОБА_4 військової частини НОМЕР_1 , результати якого затверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 №3770 від 14.10.2023 року, яким, у свою чергу, доручено уповноваженим службовим особам передати матеріали перевірки по факту вчинення ОСОБА_4 02.10.2023 року дій, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, до Територіального управління ДБР у м. Львові;

-медичними характеристиками на мобілізованого солдата ОСОБА_4 від 27.09.2023 року та 08.11.2023 року, завіреними начальником медичної служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_10 , з яких слідує, що військовослужбовець ОСОБА_4 за медичною допомогою не звертався та на лікуванні не перебував.

Оцінюючи здобуті у кримінальному провадженні та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази суд зазначає, що вищевикладені докази встановлюють факти, які мають значення для кримінального провадження, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні, та отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 21.10.2011 року у справі «Коробова проти України», відповідно до якої при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», який ґрунтується на достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновках.

Як встановлено судом, показання обвинуваченого ОСОБА_4 , надані в судовому засіданні, про самовільне залишення ним військової частини НОМЕР_1 тричі впродовж серпня-жовтня 2023 року є послідовними, несуперечливими, узгоджуються між собою та підтверджені іншими вищенаведеними здобутими у справі доказами.

Отже, зібраними і дослідженими доказами винуватість ОСОБА_4 доведена повністю, обгрунтованих сумнівів у винуватості обвинуваченого в суду не виникає.

Водночас суд критично оцінює твердження обвинуваченого ОСОБА_4 про необхідність залишення ним військової частини 04.08.2023 року у зв`язку з поганим станом здоров`я і необхідністю лікування, адже, як встановлено, обвинувачений до медичної частини не звертався, на лікуванні у медичних закладах в період з 04.08.2023 року до 18.08.2023 року не перебував. Аналогічно не можуть вважатися спроможними доводи ОСОБА_4 про те, що він 23.09.2023 року спізнився на шикування після обіду, адже дослідженими в судовому засіданні доказами достеменно підтверджено, що, залишивши розташування військової частини, солдат ОСОБА_4 23.09.2023 року до неї більше не повертався і проводив вільний час на власний розсуд до 27.09.2023 року. Крім цього, обвинувачений, зазначаючи, що 02.10.2023 року він по сімейним обставинам залишив військову частину, де проходить військову службу, так і не зміг чітко вказати, які саме сімейні обставини змушували його до цього. Таким чином, суд оцінює наведені обвинуваченим мотиви вчинення суспільно небезпечних дій як такі, що не підтверджені доказами в ході судового розгляду і спрямовані виключно на згладжування відповідальності обвинуваченого, в якого в дійсності поважних причин залишати військову частину не було і який, як встановлено, про такі свої дії військове командування не інформував. Відповідно, знайшла своє підтвердження та обставина, що кожного разу ОСОБА_4 самовільно залишав військову частину з метою перебування за місцем свого проживання і проведення часу на власний розсуд.

З урахуванням наведеного суд вважає повністю доведеним факт вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, а саме самовільних залишень військової частини тривалістю понад три доби, вчинених в умовах воєнного стану.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчинених ним злочинів, які з урахуванням положень ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності (три), дійсні мотиви вчинення суспільно небезпечних діянь, а саме бажання покинути військову частину для уникнення труднощів служби, вільного проведення свого часу, а також для проживання разом із сім`єю, наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину повторно, наявність пом`якшуючої обставини, якою суд визнає щире каяття обвинуваченого, особу ОСОБА_4 , який раніше судимий, незважаючи на засудження його вироком Франківського районного суду м. Львова від 30.03.2023 року за ч.1 ст.309 КК України, тобто за кримінальний проступок, пов`язаний з незаконним обігом психотропних речовин, належних висновків для себе не зробив і, не відбувши призначене йому покарання у виді штрафу, вчинив нові кримінальні правопорушення, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, негативно характеризується за місцем проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у справі відсутні підстави для врахування обвинуваченому ОСОБА_4 в якості пом`якшуючої обставини активного сприяння ним розкриттю кримінального правопорушення. Так, у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20) сформульовано висновок про те, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину. Також у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 674/1608/17 визначено, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставина, що пом`якшує відповідальність, беззаперечно, має бути активним, тобто певним чином ініціативним. У випадку ОСОБА_4 активність та ініціативність з боку останнього при проведенні досудового розслідування була відсутня.

Тому, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, характеру і ступеня їх суспільної небезпеки, повторюваності суспільно небезпечних дій обвинуваченим, наявності обтяжуючої покарання обставини, надання обвинуваченим переваги особистим інтересам перед виконанням обов`язків військовослужбовця, вчинення ним злочинів в період наявності незанятої і непогашеної судимості за попереднім вироком суду, що свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

Водночас з урахуванням наявності пом`якшуючої покарання обставини, факту безпосередньої участі обвинуваченого в бойових діях та повного визнання ним своєї винуватості суд вважає за можливе при обранні покарання у виді позбавлення волі за ч.5 ст.407 КК України визначити таке на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією вказаної статті кримінального закону для даного виду покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд також приймає до уваги те, що останній вироком Франківського районного суду м. Львова від 30.03.2023 року засуджений за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн. При цьому, як встановлено в ході судового розгляду, покарання у виді штрафу, призначене ОСОБА_4 вказаним вироком Франківського районного суду м. Львова від 30.03.2023 року, обвинувачений не відбув, визначений йому розмір штрафу не оплатив, що безпосередньо підтверджено обвинуваченим в судовому засіданні. А тому, з огляду на те, що нові злочини вчинені ОСОБА_4 після постановлення щодо нього вироку суду від 30.03.2023 року, але до повного відбуття призначеного йому покарання, остаточне покарання обвинуваченому підлягає призначенню за сукупністю вироків на підставі ч.1 ст.71 КК України із урахуванням того, що відповідно до ч.3 ст.72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно. Щодо застосування саме такого підходу до призначення покарання за подібних умов зроблено правовий висновок Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 року у справі №759/59/19.

Окремо суд звертає увагу сторони захисту на те, що до обвинуваченого ОСОБА_4 не можуть бути застосовані положення ст.75 КК України про звільнення від відбування призначеного судом покарання із випробуванням, адже, ОСОБА_4 визнається винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.407 КК України, які скоєні в умовах воєнного стану, водночас згідно з ч.1 ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням не застосовується у випадках засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану. Відповідно, існує пряма заборона застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням для осіб, які вчинили злочин, передбачений ст.407 КК України, в умовах воєнного стану. Більш того, згідно встановлених у справі обставин до ОСОБА_4 не може бути застосоване звільнення від відбування покарання, передбачене ст.75 КК України, адже останній вчинив кілька тяжких злочинів, маючи незняту і непогашену судимість за попереднє кримінальне правопорушення, негативно характеризується за місцем несення військової служби і встановлено наявність обтяжуючої покарання ОСОБА_4 обставини. Наведене в сукупності свідчить про абсолютну безпідставність доводів сторони захисту і наявність обставин, які повністю виключають можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 звільнення від відбування призначеного йому покарання з випробуванням.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 не обирався і на даний час в його обранні потреби немає.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.368-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням покарання, призначеного даним вироком, а також вироком Франківського районного суду м. Львова від 30.03.2023 року у справі №465/2167/23 у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1