УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 758/1202/23

провадження № 51-4505 ск 24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 2 липня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення, за вироком Подільського районного суду м. Києва від 7 квітня 2023 року, залишеним без змін 2 липня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду, ОСОБА_4 було засуджено за ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього майна.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винним у вчиненні за викладених у вироку обставин розбою.

Як установив суд, 11 грудня 2022 року близько 22:40 на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , тримаючи в руці предмет, схожий на ніж підійшов до ОСОБА_5 і почав погрожувати застосуванням насильства, надалі перерізав згаданим знаряддям ремінь сумки потерпілої та заволодів належним їй майном на загальну суму 766,67 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів скаржника зводиться до того, що оспорюване рішення не відповідає ст. 419 КПК, адже згаданий суд належно не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість покарання та неправильну юридичну оцінку діяння через не відображення у вироку окремої інкримінованої кваліфікуючою ознаки (розбій, вчинений особою, яка раніше вчинила такий злочин) і необґрунтовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення. На думку автора скарги, за відсутності пом`якшуючих обставин обраний ОСОБА_4 захід примусу, наближений до мінімальних меж санкції ч. 4 ст. 187 КК, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого, котрий неодноразово судимий за злочини проти власності, на шлях виправлення не став, не визнав провини і не відшкодував потерпілій завданої шкоди.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорюване рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення проти власності, а також, що діяння належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 187 КК у поданій скарзі не заперечуються.

У юридичному аспекті за змістом положень статей 413, 412, 438 КПК у їх взаємозв`язку, підставами для скасування судового рішення є лише істотні порушення норм матеріального й процесуального права.

Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд таких порушень не допустив.

Відповідно до ухвали, крім захисника, вирок оскаржив у порядку апеляційної процедури прокурор. У поданій скарзі сторона обвинувачення, не заперечуючи кваліфікацію діяння ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 КК, звертала увагу на неврахування місцевим судом кваліфікуючої ознаки - вчинення злочину особою, яка раніше вчинила розбій та стверджувала про м`якість призначеного засудженому покарання.

Здійснюючи провадження, суд апеляційної інстанції перевірив доводи прокурора і вмотивовано визнав їх неспроможними.

За змістом ухвали апеляційний суд установив, що висновки місцевого суду про доведеність пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення в повному обсязі є обґрунтованими, а юридична оцінка діяння за ч. 4 ст. 187 КК - правильною. Те, що саме за цією нормою матеріального права належить кваліфікувати вчинене кримінальне правопорушення у касаційній скарзі не спростовується.

Згідно зі ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Натомість у цій справі такої юридичної ситуації немає. Прокурор фактично не погоджується з викладеним текстом формулювання кваліфікації через відсутність у ньому вказівки на одну з інкримінованих, за його твердженням, кваліфікуючу ознаку, що не впливає на результат судового провадження та правильність остаточної юридичної оцінки за ч. 4 ст. 187 КК за домінуючою ознакою - «розбій, вчинений в умовах воєнного стану». Отже, недолік, на який посилається скаржник, не зумовлює скасування судового рішення на підставі, передбаченій ч. 2 ст. 438 КПК, а доводи про протилежне є неприйнятними.

Як убачається з оспорюваної ухвали, переглянувши вирок у змагальній процедурі апеляційний суд обґрунтовано виснував, що покарання засудженому призначено з дотриманням ст. 65 КК, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного. При цьому вказаний суд навів ураховані дані, котрі мають правове значення при виборі розміру заходу примусу. Зокрема, було взято до уваги ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке належить до особливо тяжких, відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обтяжуючої - рецидив злочину, а також, що ОСОБА_4 неодноразово судимий, не став на шлях виправлення й не визнав провини. З огляду на все це, суд апеляційної інстанції погодився із застосованим за вироком заходом примусу у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього майна.

Переконливих доводів, які доводять явну несправедливість призначеного покарання, у касаційній скарзі не зазначено.

Ухвала апеляційного суду за своїм змістом не суперечить ст. 419 КПК.

Таким чином, у поданій скарзі не міститься достатніх аргументів на підтвердження істотного порушення судом апеляційної інстанції норм права, котрі тягнуть за собою скасування ухвали на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, про що просить прокурор. Звідси, і немає необхідності в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 2 липня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3