ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/716/25 Справа № 229/4382/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000189 від 30.01.2023 р.за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Дружківського міського суду Донецької області Донецької області від 30 жовтня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, українця, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, військослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, гранатометника 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 15.08.2022 року Красногвардійським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 11 (одинадцять) років .

На підставі ч. 1 ст. 71 та п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднана невідбута частина покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2022 року, перевивши менш суворий вид покарання в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт, та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 11 (одинадцять) років 10 (десять) днів.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 в дохід держави судові витрати в сумі 1 847 грн 43 коп. за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/121-23/7642-БД від 02.05.2023 року.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 в дохід держави судові витрати в сумі 13 857 грн 30 коп за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/121-23/7766-БД від 10.05.2023 року.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 в дохід держави судові витрати в сумі 11 037 грн 35 коп за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/121-23/7765-БД від 10.05.2023 року.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволений частково в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 400000 (чотириста тисяч) грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 Бублика 400000 (чотириста тисяч) грн. моральної шкоди на користь ОСОБА_9 .

ВСТАНОВИЛА :

вироком Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2024 року ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який в подальшому продовжено.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 2 травня 2023 року № 3057-1X, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб (до 18 серпня 2023 року).

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 листопада 2022 року № 322 солдата ОСОБА_8 зараховано до особового складу частини та на всі види забезпечення та призначено на посаду гранатометником 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_1 виконує завдання за призначенням на території Донецької області.

Згідно з положеннями ст. ст. 3, 27, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню. Кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 13, 14, 16, 49, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та інших законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, не допускати самому і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків, бути дисциплінованими, зразками високої культури, скромності й витримки.

Однак, солдат ОСОБА_8 , порушуючи вимоги законодавства. діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив злочин проти життя та здоров`я особи, а саме умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство) при таких обставинах.

Приблизно о 00 год 30 хв 30 січня 2023 року, солдат ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля бліндажу підрозділу в с. Оріхово-Василівка Бахмутського району, побачив стрільця - санітара 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, з яким у нього виникла словесна сварка на ґрунті неприязних відносин, які виникли внаслідок дорікань з боку сержанта ОСОБА_10 на побутовому ґрунті та під час конфлікту, під час якого вони висловлювались нецензурною лайкою на адресу один одного.

Впродовж даного конфлікту, приблизно о 00 год 40 хв 30 січня 2023 року сержант ОСОБА_10 замахнувся рукою на солдата ОСОБА_8 , намагаючись його вдарити, однак останній виставив перед обличчям ліву руку, тим самим заблокувавши удар.

Така поведінка з боку сержанта ОСОБА_10 обурила солдата ОСОБА_8 , у якого на ґрунті цього виник намір на протиправне позбавлення життя сержанта ОСОБА_10 .

Реалізовуючи свій протиправний намір на вбивство сержанта ОСОБА_10 , солдат ОСОБА_8 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за вищевказаною адресою та діючи з прямим умислом, з мотивів помсти за протиправну поведінку останнього, наніс сержанту ОСОБА_10 кулаком лівої та правої руки не менш 4-х ударів в область обличчя та голови, після чого сержант ОСОБА_10 від отриманих ударів впав на землю, а солдат ОСОБА_8 , продовжуючи свої протиправні дії наніс сержанту ОСОБА_10 2 удари кулаком лівої руки по тулубу, далі коліном лівої ноги надавив на шию сержанта ОСОБА_10 , та утримував його до тих пір, поки сержант ОСОБА_10 не перестав подавати ознаки життя.

В результаті протиправних дій солдата ОСОБА_8 , сержанту ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у виді механічної асфіксії від здавлення органів шиї та грудної клітини стороннім тілом, переломи 4, 5, 6 ребер ліворуч та 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 ребер праворуч, забійна рана в правій надбрівній області, крововиливи на повіках обох очей з переходом на виличні області та правої та лівої щоки, крововиливи на тильній поверхні обох кистей рук, крововилив на передній поверхні грудної клітини ліворуч.

Причиною смерті сержанта ОСОБА_10 стала механічна (компресійна) асфіксія від здавлення органів шиї та грудної клітини стороннім тілом. Виявлені ознаки механічної асфіксії прижиттєвого характеру, що підтверджується наявністю крововиливів в м`яких тканинах, утворились незадовго до смерті, внаслідок здавлення органів шиї та грудної клітини стороннім предметом і відносно живої людини відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя.

На зазначене рішення суду захисником адвокатами ОСОБА_7 , діючим в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_8 , подано апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та направити провадження на новий судовий розгляд. Змінити запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання. Цивільний позов залишити без розгляду.

Зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу, який би підтверджував інкриміновану кваліфікацію, висновки органу досудового розслідування є припущенням.

Звертає увагу, що на первинних слідчих діях ОСОБА_8 був позбавлений можливості захищати себе. Також наголошує, що не встановлено мотиву та умислу кримінального правопорушення.

Стверджує, що ОСОБА_8 інкримінуються викривлені фактичні обставини, які нічим не підтверджені. Органом досудового розслідування не взято до уваги, що ініціатором конфлікту був потерпілий ОСОБА_10 і саме він, в стані алкогольного сп`яніння, поводячи себе агресивно наніс багато ударів кулаками ОСОБА_8 , що підтверджується ушкодженнями кісток рук у ОСОБА_10 .

Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 заперечує наявність умислу на вбивство та зазначає, показання на досудовому розслідуванні надавав під примусом працівників поліції. При цьому прокурор та суд однобічно підтримали обвинувачення з обвинувальним ухилом.

Наголошує, що жодного прямого свідка між обвинуваченим та потерпілим не існує, а свідки, які допитані у судовому засіданні здебільшого характеризують особу ОСОБА_8 або стосуються факту виявлення загиблого потерпілого, та показання понятих, отже показання свідків не підтверджують причетність ОСОБА_8 до вбивства. Крім того, висновки експертів, які покладені в основу вироку, ніяким чином не підтверджують вину ОСОБА_8 у скоєні умисного вбивства ОСОБА_10 .

Вказує, що суд послався на докази, по факту переписавши усі слідчі дії. Звертає увагу, що ОСОБА_8 запобігав насильницьким діям ОСОБА_11 , а коли побачив, що той без свідомості надавав першу медичну допомогу та покликав на допомогу. Вказує, що в сукупності наданих прокурором доказів, зафіксовані лише наслідки і обстановка після виявлення трупа потерпілого, виявлення та вилучення предметів, зразків та інші докази, надані в розпорядження суду не підтверджують винність ОСОБА_8 , а доводять лише факт смерті ОСОБА_10 .

Звертає увагу, що обраний запобіжний захід є необґрунтованим та надто тяжким, на даному етапі кримінального провадження ризики є мінімальними, ОСОБА_8 бажає продовжити свої службові обов`язки по захисту Батьківщини.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд в суді першої інстанції, цивільний позов залишити без розгляду. Вказує, що не мав умислу на вбивство ОСОБА_10 , він захищався, а тому його дії як необхідна оборона, або вбивство при перевищені меж необхідної оборони, або вбивство з необережності. Зазначає, що на досудовому розслідуванні було порушено його право на захист, оскільки захисник, якого призначили, сказав, що треба погоджуватись із всім, що скажуть правоохоронні органи.

Звертає увагу, що суд першої інстанції послався на всі докази надані органом досудового розслідування без надання їм належної оцінки. Наголошує, що потерпілий ОСОБА_10 спровокував конфлікт та наносив йому чисельні тілесні ушкодження, що підтверджується висновком експерта, відповідно до якого виявленні ушкодження кінцівок рук. Вказує прямих свідків немає, а всі допитані свідки лише надали свідчення щодо особи ОСОБА_8 або факту виявлення трупу.

Зазначає, що цивільна дружина ОСОБА_10 необґрунтовано заявляє цивільний позов на таку значну суму. Висновки медичних експертиз вказують лише на дослідження крові. Вказує, що має намір захищати Батьківщину надалі та потребує лікування.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги обвинуваченого, просив їх задовольнити та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та вважає вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційних скарг та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Доводи апеляційної скарги захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в ході перегляду вироку у вказаному кримінальному провадженні та спростовуються виходячи з наступного.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_8 , факт скоєння ним інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується показаннями самого обвинуваченого, який не заперечив, що між ним та потерпілим ОСОБА_10 відбувався конфлікт, під час якого ОСОБА_8 наносив чисельні удари потерпілому, після чого той впав, а ОСОБА_8 продовжив насильницькі дії, поки ОСОБА_10 не перестав здійснювати опір.

Колегія суддів звертає увагу, що захисник адвоката ОСОБА_7 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_8 в своїх апеляційних скаргах, поміж іншим, вказують на відсутність доказів вини обвинуваченого в інкримінованому злочині, посилаючись на відсутність очевидців та письмові докази, які не підтверджують вину обвинуваченого. Разом з цим, аналізуючи доводи апеляційних скарг, сторона захисту оскаржує кваліфікацію дій ОСОБА_8 , не заперечуючи факт здійснення насильницьких дій останнім щодо ОСОБА_10 .

Так, як на докази вини, суд першої інстанції послався на витяг з ЄРДР від 30.01.2023 року, відповідно до якого надійшло повідомлення про те, що 30.01.2023 року, приблизно о 04 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , здійснив умисне вбивство, шляхом удушення, військовослужбовця ОСОБА_10 ; протокол огляду місця події від 30.01.2023 року з фототаблицями до нього;

-висновк експерта Костянтинівського відділення судово-медичної експертизи КЗОЗ «Донецького бюро судово-медичної експертизи» № 13 від 01.03.2023 року, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_10 стала механічна (компресіонна) асфіксія від здавлення органів шиї та грудної клітини стороннім тілом;

-лікарське свідоцтво про смерть № 13 від 30.01.2023 року; довідку про причину смерті (до форми № 106/о № 13) від 30.01.2023 року, відповідно до якої причиною смерті померлого ОСОБА_10 стала механічна асфіксія від здавлення органів шиї стороннім тілом;

-протокол огляду предметів (документів) від 30.01.2023 року, щодо проходження огляду ОСОБА_8 на стан сп`яніння, встановлений результат - 1,83 ‰;

-протокол огляду місця події та трупа від 30.01.2023 року з фототаблицями до нього;

-протокол відібрання біологічних зразків для проведення експертиз від 30.01.2023 року у ОСОБА_8 ;

-висновок експерта Костянтинівського відділення судово-медичної експертизи КЗОЗ «Донецького бюро судово-медичної експертизи» № 13/4 від 01.03.2023 року, відповідно до якого згідно даним протоколу слідчої дії в момент отримання механічної асфіксії потерпілий знаходився в положенні лежачі на спині. Після отримання механічної асфіксії потерпілий не міг вчиняти будь-яких дій. Механічна асфіксія від здавлення органів шиї та грудної клітини стороннім предметом могла утворитися за обставин на які вказує ОСОБА_8 , а саме від здавлення грудної клітини та шиї правим та лівим коліном та стоїть у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого;

-висновок експерта КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 498/638-БД від 10.03.2023 року, дослідження зразка крові потерпілого ОСОБА_10 ;

-висновок експерта КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 498/639-БД від 15.03.2023 року та висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/121-23/7642-БД від 02.05.2023 року щодо дослідження зразка крові ОСОБА_8 ;

-висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/121-23/7766-БД від 10.05.2023 року та висновок ксперта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/121-23/7765-БД від 10.05.2023 року щодо дослідження виявлених та вилучених речей.

У колегії суддів не виникає сумніву, що досліджені письмові докази є належними та допустимими, матеріали кримінального провадження містять докази на підтвердження законності проведення всіх наведених процесуальних дій.

Твердження сторони захисту, що вказані письмові докази лише перелічені та не підтверджують вину ОСОБА_8 , є хибними, оскільки досліджені письмові докази, обґрунтовано покладені в основу вироку, у своїй сукупності з показаннями свідків та самого обвинуваченого, поза розумним сумнівом підтверджують, як факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , що не заперечується самим ОСОБА_8 , так і факт наявності причинно-наслідкового зв`язку між нанесенням цих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та настанням смерті ОСОБА_10 , що підтверджується як висновками експертів щодо часу смерті та характером таких тілесних ушкоджень так і показаннями самого ОСОБА_8 , який зазначив, що припинив свої насильницькі дії, коли ОСОБА_10 перестав чинити опір. Отже, ОСОБА_8 здійснив всі дії, які вважав за необхідне для досягнення свого умислу направленого на вбивство ОСОБА_10 .

Вказані обставини, беззаперечно вказують, що обвинувачений мав можливість припинити свої насильницькі дії щодо ОСОБА_10 , з моменту коли ОСОБА_8 почав керувати рухом конфлікту, однак продовжив вчиняти, доки не впевнився, що ОСОБА_10 без свідомості, тобто ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав за необхідне, щоб довести свій умисел до кінця, що беззаперечно вказує на наявність прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_10 .

Крім того, сторона захисту не заперечує, що був наявний конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , який розпочав останній, отже поза розумним сумнівом встановлені неприязні стосунки між ними, а отже факт виниклих неприязних стосунків, в даному випадку виступає мотивом інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Сам обвинувачений вказує, що намагався подолати опір ОСОБА_10 шляхом нанесення йому тілесних ушкоджень, однак зазначає, що не мав умислу та перевищив межі необхідної оборони, що не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді,

Так, за нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст. 27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Відповідно до висновку експерта Костянтинівського відділення судово-медичної експертизи КЗОЗ «Донецького бюро судово-медичної експертизи» № 12 від 31.01.2023 року, будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 не виявлено.

Під час затримання ОСОБА_8 у останнього не виявлено тілесних ушкоджень, що узгоджується з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 30.01.2023 року, згідно з яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , затримано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України 30.01.2023 року о 13 год 05 хв у каб. № 204, вул. Злагоди, 2, м. Костянтинівка, Донецька область, у присутності понятих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Крім того, сам ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту, логічно та послідовно, без ознак примусу та підбурювання показав, що ОСОБА_10 лише намагався вдарити ОСОБА_8 по обличчю, однак останній заблокував удар та почав наносити ОСОБА_10 численні удари по обличчю та тулупу.

Так, відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 31.01.2023 року, який проводився з 15 год 39 хв до 15 год 58 хв, в ході якого ОСОБА_8 , показав, що в ніч з 29 на 30 січня 2023 року близько 00:00 01:00 години він вийшов з бліндажу сходити в туалет та випити кави. Коли ОСОБА_8 зайшов до кухні (їдальні), там знаходився військовослужбовець на ім`я ОСОБА_14 (померлий ОСОБА_10 ), який вживав спиртні напої. Далі ОСОБА_8 зазначив, що ОСОБА_10 почав його ображати, висловлюватися нецензурною лайкою. ОСОБА_8 в свою чергу не став залишатися в їдальні та вийшов на вулицю. Після чого за ОСОБА_8 вийшов ОСОБА_10 та намагався вдарити ОСОБА_8 рукою в обличчя. Далі ОСОБА_8 показав як він заблокував лівою рукою удар ОСОБА_10 та потім одразу кулаком лівої руки наніс 3-4 удари в обличчя ОСОБА_10 . Потім ОСОБА_8 вказав, що ОСОБА_10 впав на землю на спину. Після чого ОСОБА_8 продемонстрував як він наніс удар кулаком в область тулуба ОСОБА_10 . Далі ОСОБА_8 зазначив, що ОСОБА_10 почав погрожувати йому, та з метою заспокоєння ОСОБА_10 став на останнього, а саме правим коліном вперся в тулуб, а лівою ногою (коліном) вперся в шию, і таким чином утримував ОСОБА_10 близько 40 секунд до тих пір, поки останній не перестав рухатися та говорити. Після чого ОСОБА_8 злякався та побіг до медика.

Відповідно до висновку експерта Костянтинівського відділення судово-медичної експертизи КЗОЗ «Донецького бюро судово-медичної експертизи» № 13/4 від 01.03.2023 року, в момент отримання механічної асфіксії потерпілий знаходився в положенні лежачі на спині. Після отримання механічної асфіксії потерпілий не міг вчиняти будь-яких дій. Механічна асфіксія від здавлення органів шиї та грудної клітини стороннім предметом могла утворитися за обставин на які вказує ОСОБА_8 , а саме від здавлення грудної клітини та шиї правим та лівим коліном та стоїть у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Наведене вказує, що лише після асфіксії ОСОБА_10 , коли потерпілий перебував без свідомості та не подавав ознаки життя, ОСОБА_8 припинив свої дії, отже поза розумним сумнівом можна стверджувати, що умисел ОСОБА_8 був направлений саме на позбавлення життя ОСОБА_10 , мотивом якого були особисті неприязні стосунки, які виникли під час сварки. Колегія суддів звертає увагу, що при обороні від ОСОБА_10 , як про це стверджує обвинувачений, було достатньо заблокувати його удар та в подальшому відійти, звернутись за допомогою до товаришів по службі, а не наносити чисельних ударів, та після того як ОСОБА_10 впав на землю, утримувати його ногою в шию.

Апеляційним судом встановлено, що передуванню вчиненню злочину ОСОБА_8 не було посягання на захист його правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди з боку ОСОБА_10 , лише був наявний конфлікт, тобто реальних підстав, окрім прямого умислу на заподіяння смерті ОСОБА_10 , для нанесення чисельних тілесних ушкоджень останньому, у ОСОБА_8 не було, а тому в даному випадку його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 115 КК України.

Крім того, місцевий суд обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту що в дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати, як вбивство з необережності. Так, вбивство з необережності, на відміну від умисного вбивства, має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Дослідженими матеріалами кримінального провадження та наведеними вище висновками, щодо беззаперечним усвідомленням ОСОБА_8 характеру суспільно-небезпечного діяння, нанесення ОСОБА_10 чисельних тілесних ушкоджень, навіть перебуваючи в значній перевазі перед останнім (в момент, коли ОСОБА_10 впав на землю), ОСОБА_8 деякий час, тиснув останнього ногою в шию, доки ОСОБА_10 не перестав рухатися та говорити. Тобто, чисельність та злагодженість його дій вказують не тільки на усвідомлення своїх дій та розуміння наслідків, а й бажання настання таких наслідків, у виді смерті ОСОБА_10 .

Судом першої інстанції допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_15 , який зазначив, що всі крововиливи які він вилучив після розтину трупа ОСОБА_10 , а саме крововиливи з області кореня язика, крововиливи з області грудинно-сосцевидного м`яза і фрагменту міжреберного м`яза, утворилися одночасно в один і той же час. У потерпілого ОСОБА_10 були пошкодження на тильних поверхнях обох рук та крововиливи, які утворилися від дій тупих предметів. Локалізація тілесних ушкоджень доступна для їх утворення як від ударів о тупий предмет, так і для удару тупим предметом.

Потерпіла ОСОБА_9 показала, що ОСОБА_10 з 2022 року добровільно пішов захищати Батьківщину, у січні 2023 року вона дізналась про смерть чоловіка, однак не знала обставин. Зазначила, що ОСОБА_10 не був агресивним, був порядним, люблячим чоловіком, батьком, сином.

Також свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які очевидцями події не були, оскільки відпочивали та за відстанню не могли почути подій, однак зазначили, що раніше між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 конфліктів не було. 30.01.2023 року до бліндажу прийшов ОСОБА_8 розбудив військовослужбовців та зазначив, що саме задушив ОСОБА_10 .

Вказані обставини та поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, беззаперечно вказують, що ОСОБА_8 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав наслідки, оскільки після нанесення чисельних ударів, коли ОСОБА_10 перебував в положенні лежачи, ОСОБА_8 ногою натиснув на шию та деякий час тримав, доки не зрозумів, що ОСОБА_10 без свідомості, тобто очікував відповідного результату, отже бажав настання таких наслідків у виді смерті останнього.

Твердження сторони захисту, що ОСОБА_8 не мав умислу на вбивство, а навпаки прохав про допомогу, спростовуються показаннями свідків, які є товаришами по службі та які показали, що навпаки ОСОБА_8 зайшовши до бліндажу повідомив, що задушив ОСОБА_10 , при цьому жоден свідок не сказав, що ОСОБА_8 прохав допомогти або, що він був наляканий. Дії ОСОБА_8 поза розумним сумнівом вказують, що прийшовши до бліндажу, він вже був обізнаний про смерть ОСОБА_10 та лише повідомив про цей факт. Твердження про бажання надати допомогу ОСОБА_10 тим самим його врятувати, апеляційний суд розцінює як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Доводи сторони захисту про порушення права на захист під час досудового розслідування, не знайшли свого підтвердження, під час апеляційного перегляду. Так, під час проведення слідчого експерименту, ОСОБА_8 логічно та послідовно розповідає та демонструє, фактичні обставини вчинення ним злочину, вказані ОСОБА_8 обставини, щодо характеру та локалізації нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень узгоджуються з висновками експертів та причинно-наслідковим зв`язком настання смерті. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні суду першої інстанції та в своїй апеляційній скарзі також зазначає, аналогічні обставини, щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та факт притискання його шиї ногою, лише заперечує наявність умислу на спричинення смерті останньому. Разом з цим, наявність умислу на спричинення смерті доведена поза розумним сумнівом, сукупністю належних та допустимих доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що вказані показання обвинуваченого та свідків, в сукупності з письмовими доказами беззаперечно вказують на наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо оспорювання кваліфікації дій ОСОБА_8 , є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження та визнаються колегією суддів, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, вимоги ст. ст. 65, 66 КК України, враховуючи спосіб вчинення умисного кримінального правопорушення, вагомість службових обов`язків, які покладені на обвинуваченого, який є військовослужбовцем в період дії воєнного стану в України, беззаперечне усвідомлення обвинуваченим суспільно-небезпечного характеру своїх дій та бажання настання тяжких наслідків, у виді смерті товариша по службі, особу обвинуваченого, який раніше судимий 15.08.2022 року Красногвардійським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання, служби та роботи на ФОП ОСОБА_22 висотником характеризується позитивно, колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення міри покарання ОСОБА_8 , дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення останньої та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Вироком суду першої? інстанції? ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Також із засудженого стягнуто на користь потерпілої 400 000 грн у рахунок відшкодування моральної? шкоди.

Суд, частково задовольняючи цивільний позов, мотивував своє рішення тим, що втрата рідної людини в будь-якому випадку приводить до моральних страждань.

Відповідно до ст.1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немаи?нового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній? чи юридичній? особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної? (немаи?новоі?) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немаи?нових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла заявила цивільний позов про стягнення з обвинуваченого, зокрема, на і?і? користь 500000 грн у рахунок відшкодування моральної? шкоди.

Визначаючи розмір заподіяноі? потерпілій? моральної? шкоди, місцевий? суд частково задовольнив позовні вимоги потерпілої і стягнув з обвинуваченого з огляду на вимоги ст. 1194 ЦК на і?і? користь у рахунок відшкодування моральної? шкоди у розмірі 400000грн.

Переглянувши кримінальне провадження за апеляціи?ною скаргою обвинуваченого щодо неправильного вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної? шкоди, апеляціи?нии? суд вважає, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 , настала смерть потерпілого ОСОБА_10 , у зв`язку з чим не можна не погодитися з висновком суду, що втрата рідної людини в будь-якому випадку приводить до моральних страждань.

Колегія суддів вважає, що розмір морального відшкодування, визначеного судом першої інстанції?, відповідає принципам розумності і справедливості, а тому підстави для скасування чи зміни вироку суду в частині вирішення цивільного позову шляхом зменшення розміру моральної? шкоди, відсутні .

Разом з цим, сторона захисту просить вирок суду скасувати та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд. Підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції визначені ст. 415 КПК України, однак як захисник так і обвинувачений в своїй апеляційній скарзі не послалися на жодну передбачену законом підставу для призначення нового судового розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника та обвинуваченого є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційних скарг прокурора необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Тих порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст.409 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 404-405, 407, 408, 409, 418, 419, 424, 426 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити задоволення.

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2024 року, щодо ОСОБА_8 , у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.115 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді