Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

01 квітня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/4319/24

Провадження № 11-кп/4815/166/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника-адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000043 від 15.02.2024 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Біловодськ Луганської області, остання відома адреса проживання: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 111, ч.5 ст. 111-1 КК України, за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.5 ст.111-1 КК України, і призначено покарання: за ч.2 ст.111 КК України 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч.5 ст.111-1 КК України - 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком 15 років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточне покарання призначено 15 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком 15 років з конфіскацією майна.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, обізнаним про узурпування влади на тимчасово окупованій території Луганської області окупаційною адміністрацією держави-агресора та її дії, спрямовані на порушення державного суверенітету України, добровільно, перебуваючи у невстановлений досудовим розслідуванням період часу, але до 21.04.2023 року, погодився на пропозицію представників окупаційної адміністрації щодо реєстрації його «кандидатом в депутати Ради Біловодського муніципального округу Луганської Народної Республіки» від партії «Єдіная Росія».

Діючи умисно, в умовах воєнного стану 10.09.2023 року ОСОБА_7 , перебуваючи у невстановленому місці на тимчасово окупованій території Луганської області, взяв участь у незаконних «виборах», організованих окупаційною адміністрацією російської федерації, в якості «кандидата в депутати Ради Біловодського муніципального округу Луганської Народної Республіки», чим вчинив дії, спрямовані на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній безпеці України наданні іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану та в добровільному обранні до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 , покликаючись на незаконність вироку, зазначає, що, на її думку, винуватість ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні не доведена « поза розумним сумнівом», оскільки його особа належним чином не встановлена, а розгляд провадження здійснювався за відсутності ОСОБА_7 .

Просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати із закриттям кримінального провадження за відсутністю достатніх доказів для доведеності його вини.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Обвинувачений ОСОБА_7 в порядку, передбаченому КПК України, повідомлений про день і час розгляду апеляційної скарги, що підтверджено належними доказами, наявними у провадженні, з чим погоджується сторона захисту та сторона обвинувачення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника - адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, доводи прокурора щодо законності й обґрунтованості вироку суду, який просить залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, є обґрунтованим та належно вмотивованим, а покликання в апеляційній скарзі щодо відсутності достатніх доказів його вини у пред`явлених обвинуваченнях спростовуються зібраними в справі доказами, перевіреними судом.

Як вбачається з матеріалів провадження, на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2024 року (т. 1 а.с. 95-98) досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 111, ч. 5 ст. 111-1 КК України, здійснювалося в порядку спеціального досудового розслідування, а судовий розгляд у спеціальному судовому провадженні, згідно ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 17.06.2024 року (т. 2 а.с. 41-42).

З матеріалів провадження слідує, що суд повідомляв ОСОБА_7 про розгляд справи, здійснюючи повідомлення про призначені судові засідання в газеті «Урядовий кур`єр» та шляхом внесення інформації на офіційному веб-сайті суду. Наявні у справі документи свідчать про обізнаність ОСОБА_7 щодо розпочатого кримінального провадження, здійснення свого права постати перед українським судом за діяння, вчинені на території суверенної України. Неявка обвинуваченого ОСОБА_7 в суд, ухилення від правосуддя судом вірно розцінено, як реалізацію останнього його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), одну з ключових гарантій презумпції невинуватості. Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом, заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), враховуючи, що у кримінальному провадженні здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia), судом досліджено, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_7 , як підозрюваного та обвинуваченого, на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.

Суд здійснив розгляд кримінального провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia), що відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Твердження сторони захисту про відсутність доказів вчинення ОСОБА_7 вказаних кримінальних правопорушень не є переконливим, оскільки підтверджується протоколами процесуальних дій з додатками до них. Зокрема, протоколом огляду від 10.01.2024 року мережі Інтернет сайту Луганский Информационньiй Центр, протоколом огляду від 12.11.2023 року мережі Інтернет, а саме Миротворець, де було виявлено внесені дані щодо ОСОБА_7 із зображенням фото особи та зазначенням дати його народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідає анкетним даним ОСОБА_7 як громадянина України, протоколом огляду від 04.01.2024 року мережі Інтернет сайту «Официальньшій сайт администрации Беловодского района Луганской народной республики», де виявлено документи щодо діяльності так званого Совета муниципального округа муниципальное образование Беловодской муниципальньі округ ЛНР з переліком депутатів, серед яких під № 2 значиться ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також вина ОСОБА_7 підтверджується інформацією з телеграм каналів ІНФОРМАЦІЯ_4 та Беловодский казачий кадетский профессиональньі коледжимени П.Л. Дремова, яка містить ряд публікацій із фотозображенням особи ОСОБА_7 .

Зазначені докази є належними та допустимими.

Покликання захисника у скарзі про ймовірність набуття ОСОБА_7 іноземного громадянства, що виключає його із числа громадян України, а відтак, вчинені ним дії в формах, передбачених ст. 111 КК України, слід кваліфікувати за відповідними іншими статтями Особливої частини КК, не заслуговують на увагу.

Нормами Закону України «Про громадянство України» визначено підстави і порядок набуття та припинення громадянства України. Зокрема ст. 2 зазначеного Закону встановлено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: в Україні існує єдине громадянство та якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання.

Відповідно до ст.ст. 17-20 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави.

При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде його громадянство, якщо вийде з громадянства України та не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України.

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України, користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Згідно з статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, і не є підставою для втрати громадянства України.

Таким чином, ОСОБА_7 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111, ст. 111-1 КК України, та залишається громадянином України по теперішній час, незалежно від місця його проживання.

Що ж стосується покликання сторони захисту про недослідження безпосередньо в судовому засіданні змісту інтернет-сайтів, на яких зафіксована протиправна діяльність ОСОБА_7 , та такі твердження не слід брати до уваги.

Важливим є зміст відображеної інформації, яка в сукупності, підтверджує вину обвинуваченого. Зазначені стороною захисту протоколи процесуальних дій та додатки до них складені органом досудового розслідування у порядку, передбаченому КПК України із дотриманням технічних аспектів (щодо недопустимості внесення змін до первинної інформації, верифікації даних, документування порядку вчинення дій), сам факт долучення їх до матеріалів провадження не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства.

Водночас, слід зазначити, що у зв`язку з воєнною агресією російської федерації проти України, докази, що мають електронну форму, набули особливо важливого значення. Слідство у провадженнях, вчинених на тимчасово окупованих територіях, можна вести лише дистанційно. Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено альтернативний спосіб збирання інформації, що має електронну форму.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 25.10.2023 року (справа №755/3105/17) зазначив, що протоколи оглядів сайтів, які були предметом дослідження в ході судового розгляду, є самостійним доказом в розумінні ст. 84 КПК України.

Недостатність повідомлення через публікації в газеті « Урядовий Кур`єр» та на офіційному веб-саті, як на необізнаність обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку сторони захисту, про розгляд справи, не є переконливим твердженням, зважаючи, що відповідно до ч.2 ст. 323 КПК України, повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297 - 5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297 - 1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Враховуючи вищенаведені норми закону, а також те, що усі повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_7 , місце перебування якого захиснику не відоме, на судові засідання місцевого суду публікувалися, відповідно до вимог ч.3 ст. 323 КПК України, слід вважати, що ОСОБА_7 повідомлений про розгляд кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених законом, при здійсненні спеціального судового провадження.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував характер та ступінь вчинених злочинів, віднесених законом до тяжких та особливо тяжких злочинів, особу ОСОБА_7 , який переховувався від органів досудового розслідування та слідства, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої обставини - вчинення злочину в умовах воєнного стану, і призначив обвинуваченому з врахуванням характеру вчинених злочинів в умовах воєнного стану, законне покарання.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2