Дата документу 12.12.2024 Справа № 336/8068/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/8068/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1139/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 12 грудня 2024 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який не працює, не одружений, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 ч.4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.186 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року, якою частково задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком до 20 грудня 2024 року включно, з одночасним визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400,00 гривень (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста гривень 00 копійок), та у разі її внесення, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині визначення застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та визначити йому мінімальний розмір застави в межах 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визначив йому непомірний розмір застави.

Зауважує на тому, що він офіційно не працює та не має постійного джерела доходів.

Також, апелянт вказує про те, що прокурором в своєму клопотанні передчасно вказано про те, що він вчинив інкримінований йому злочин, без посилань на судові рішення, які набрали законної сили і якими була доведена його вина у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя знаходиться кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ознаками скоєння кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.15 ч.4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.186 КК України.

Під час судового засідання прокурор ОСОБА_8 подав до суду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, яке підтримав під час його розгляду.

Так, прокурор вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, оскільки продовжують існувати та не змінились ризики, які булі підставою для застосування цього запобіжного заходу, передбачені п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України. Зауважує, що немає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Потерпіла ОСОБА_9 проти поданого клопотання заперечень не висловила.

Захисник обвинуваченого проти задоволення клопотання заперечував, враховуючи позицію обвинуваченого, просив застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту, а в разі задоволення клопотання прокурора зменшити розмір застави. Тотожну позицію висловив й обвинувачений.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; думку обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, потерпілої, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 ч.4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, які є тяжкими злочинами.

На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на цей час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працює, не має постійного джерела доходів, в матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.

Разом з цим, суд першої інстанції не погодився із наявністю ризику знищення, приховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки існування вказаного ризику нічим не підтверджено.

Такі висновки суду ніким не оспорюються.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, на яку послався суд, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту та самим обвинуваченим ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно визначення судом першої інстанції непомірного розміру застави, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з положеннями ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Як зазначено вище, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 ч.4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, які є тяжкими злочинами.

Відповідно до положень п.2 ч.5 ст.182 КПК України, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З наявних матеріалів провадження убачається, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі одночасно з продовженням строку тримання під вартою визначив розмір застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400,00 гривень (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста гривень 00 копійок), тобто не є максимальним.

В свою чергу, на думку колегії суддів, визначений судом розмір застави достатній для забезпечення виконання обвинуваченим передбачених КПК України обов`язків у разі її внесення, та визначений відповідно до вимог п.2 ч.5 ст.182 КПК України, з урахуванням обставин кримінального провадження, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та встановлених ризиків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не убачає підстав для зміни визначеного розміру застави.

З приводу доводів обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що прокурором в своєму клопотанні передчасно вказано про те, що він вчинив інкримінований йому злочин, без посилань на судові рішення, які набрали законної сили і якими була доведена його вина у встановленому законодавством порядку, колегія суддів звертає увагу на таке.

Вимоги до клопотання про продовження строку тримання особи під вартою визначені у ст.184 КПК України.

Колегією суддів встановлено, що клопотання прокурора вищевказаним вимогам в цілому відповідає, має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством та є належним чином вмотивованим.

В клопотанні прокурор послався на обставини, які на його думку, доводять існування вищевказаних ризиків та вказують на неможливість цим ризикам запобігти шляхом застосування до обвинуваченого іншого ніж тримання під вартою запобіжного заходу.

За змістом клопотання, прокурор обґрунтовував наявність ризиків характером та фактичними обставинами інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, ступенем їх тяжкості та суворістю покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вищевказаних правопорушеннях, відомостями про особу обвинуваченого.

Колегія суддів звертає увагу на те, що клопотання прокурором подано (відповідно і розглядалось) на стадії судового розгляду.

В свою чергу, надані сторонами докази суд має досліджувати у встановленому законом порядку та оцінювати у їх сукупності.

Враховуючи, що судом першої інстанції продовжено запобіжний захід за результатами розгляду клопотання прокурора, порушення вимог процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Обставини, на які, посилається обвинувачений ОСОБА_6 , а саме те, що він не працює та не має постійного джерела доходів, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції теж не спростовують, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків, та в цьому випадку не свідчать про достатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та ступеню тяжкості діянь, які йому інкримінуються.

Дані про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом з тим, щодо визначення судом першої інстанції строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Проте, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції помилково продовжив дію запобіжного заходу у виді тримання щодо обвинуваченого на строк, що перевищує 60 днів, визначивши строк дії ухвали до 20 грудня 2024 року включно.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вказану ухвалу на підставі ст.ст.407-408 КПК України і визначити, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений до 19 грудня 2024 року включно.

В подальшому питання щодо запобіжного заходу щодо обвинуваченого має вирішуватися в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року, якою частково задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком до 20 грудня 2024 року включно, з одночасним визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400,00 гривень (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста гривень 00 копійок), та у разі її внесення, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, змінити в частині строку дії зазначеної ухвали, встановивши цей строк до 19 грудня 2024 року включно.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3