Справа № 202/7618/22
Провадження № 1-кс/202/58/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

21 січня 2025 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яке подане в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні за № 0000624 від 14.10.2022 (особи, які брали участь у справі: представники власника майна адвокати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , слідчий ОСОБА_6 , прокурор ОСОБА_7 ), -

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2024 року адвокат ОСОБА_3 звернувся в інтересах ОСОБА_4 з клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтовано тим, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року заборонено відчуження та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка визнана речовим доказом у кримінальному провадженні №0000624 від 14.10.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Арешт вищевказаної квартири триває понад двох років, проте у кримінальному провадженні, жодній особі не повідомлено про підозру, слідчі дії з арештованим майном не проводяться, чим порушується право ОСОБА_4 на вільне володіння майном.

Вважає, що клопотання про накладення арешту було подано неналежним суб`єктом, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 64-2 КПК України права третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення з клопотанням про арешт майна саме прокурором. Тобто чинним кримінальним процесуальним законодавством визначена можливість арешту майна третьої особи лише за клопотанням прокурора. Проте арешт був накладений за клопотанням слідчого.

Також вважає, що арешт на майно накладений без обґрунтування відповідності цього майна ознакам речових доказів згідно зі ст. 98 КПК України. Слідчим не наведено, що квартира АДРЕСА_1 була знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, зберегла на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Також слідчим не наведено способу та обставин можливого використання цієї квартири як речового доказу.

На думку представника ОСОБА_4 , саме вона є потерпілою у кримінальному провадженні № 0000624, а не ОСОБА_8 .

Звертає увагу, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто ст. 1 Першого протоколу гарантує особі мирне володіння майном, її право може бути обмежено з боку держави на певних умовах, передбачених законом, та лише у суспільних інтересах.

У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року суд зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог: будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Щодо дотримання державою «справедливого балансу» при втручанні у право на мирне володіння майном Суд зазначає, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу».

У рішенні «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) від 23 січня 2014 року Суд зазначив: «…будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар…»

У справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» від 28 липня 1999 року Суд вказав, що Перший протокол, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав та свобод особи.

У рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Суд вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи.

Для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи.

Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року Суд визнав порушення «справедливого балансу», оскільки закон, окрім іншого, не встановлював жодної компенсації за вилучене майно та у заявників була відсутня можливість захисту своїх прав.

Тобто у разі відсутності розумної компенсації особі за втручання держави у право мирно володіти своїм майном, порушується «справедливий баланс» та є порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У кримінальному аспекті втручання у право особи на мирне володіння майном здійснюється у формі вилучення та накладення арешту на майно як речовий доказ у кримінальному провадженні для належного розгляду кримінальної справи (рішення «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), вилучення та накладення арешту для забезпечення цивільного позову (цивільних вимог потерпілого) у кримінальному провадженні (справа «Боржонов проти Російської Федерації» від 22 січня 2009 року).

Втручання не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватись певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавати відповідну компенсацію, оскільки останній починає нести певні збитки у разі втручання.

Для цього втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційністю. У разі відсутності розумного співвідношення та обґрунтованої пропорційності між метою втручання держави в право особи на мирне володіння майном та збитками, які несе особа у зв`язку з неможливістю володіти своїм майном, а також у разі відсутності компенсації за втручання та законних підстав такого втручання, здійснюється грубе порушення права особи на мирне володіння майном.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає право власності особи від свавільного втручання держави у її права.

Однак, ЄСПЛ допускає окремі випадки, коли втручання у права особи є допустимим для задоволення «суспільного інтересу», проте таке втручання не повинно перевищувати певну межу між інтересами суспільства або держави та інтересами окремої особи. Для цього необхідно дотримання державою певного балансу та тільки на умовах або підставах передбачених у національному законодавстві держави, у іншому випадку буде порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Схожої правової позиції дійшов ЄСПЛ у справі «LYSAK проти Польщі», заява № 1631/16.

Так, заявник у справі скаржився на те, що вилучення його товару з метою кримінального провадження проти нього було невиправданим і що цей захід тривав непотрібно довго, що суперечить ст. 1 Протоколу № 1. Вилучення мало далекосяжні негативні наслідки для нього, оскільки йому довелося припинити свою основну комерційну діяльність. ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання було сумісним зі ст. 1 Протоколу № 1, воно повинно бути законним, відповідати загальним інтересам і бути пропорційним, тобто воно повинно знайти «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу спільноти і вимогами захисту основних прав особистості. Стосовно частини одягу справу було закрито, а заявника виправдано. Отже, здавалося б, що цей одяг протягом певного часу не може бути законно сприйнятий як необхідний доказ, що стало офіційним виправданням вилучення. Крім того, у світлі наявних у його розпорядженні матеріалів не було розпочато жодного іншого пов`язаного кримінального розслідування та не було порушено цивільного процесу проти заявника з боку відповідних брендів за нібито порушення торговельної марки. Національні суди не оцінили всіх відповідних обставин справи заявника та не достатньо врахували можливість вжиття менш нав`язливих заходів щодо майна заявника. Як наслідок, утримання майна заявника протягом шести років становило індивідуальний та надмірний тягар для заявника, порушуючи «справедливий баланс», який слід дотримуватися між захистом права на мирне володіння майном та вимогами загальний інтерес. Отже, мало місце порушення ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, посилаючись на вказану практику ЄСПЛ, представник ОСОБА_4 просить скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні адвокати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 клопотання підтримали та наполягали на скасуванні арешту.

Слідчий ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_7 в судовому засіданні проти скасування арешту заперечували. В подальшому в судове засідання не з`явилися.

21.01.2025 від слідчого ОСОБА_9 надійшла заява про відкладення судового засідання, однак зважаючи на те, що останньою не надано даних про те, що вона уповноважена здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000624, а також приймаючи до уваги необхідність дотримуватися розумних строків розгляду клопотання про скасування арешту майна, розгляд клопотання по суті завершено у відсутність слідчого та прокурора.

Крім того, під час судового розгляду представником ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_3 було подано клопотання, в якому просить він постановити окрему ухвалу, якою звернутися до слідчого відділу Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпро) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, з повідомленням про вчиненням слідчими, які входять до групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000624 від 14.10.2022, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Зазначає, що у кримінальному провадженні 07.02.2023 слідчий СВ ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області звернувся з погодженим із прокурором клопотанням, в якому просив надати йому та прокурору Лівобережної прокуратури міста Дніпра тимчасовий доступ до документів із можливістю їх вилучення, а саме до оригіналів договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , від 06.10.2022 на 2-х аркушах, заяви про прийняття спадщини, у копіях записів з реєстрової книги нотаріуса, де містяться підписи ОСОБА_10 , звіту про оцінку майна та спадкової справи ОСОБА_10 , які перебувають у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

22.02.2023 ухвалою слідчого судді клопотання слідчого задоволено та зобов`язано приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 надати слідчому СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, прокурору Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра тимчасовий доступ до вищевказаних документів із можливістю їх вилучення строком на два місяці для проведення почеркознавчої експертизи.

08.03.2023 слідчий вилучив у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 документи, необхідні для проведення експертизи.

Строк повернення документів сплив 20.04.2023.

Але до теперішнього часу документи не повернуті.

Вважає, що слідчі СУ ГУНП в Дніпропетровській області умисно не повертають приватному нотаріусу ОСОБА_11 вилучені документи та в їх діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, а саме умисне невиконання ухвали суду.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження № 0000624 від 14.10.2022 та інші докази, які стосуються вирішення питання про доцільність арешту майна, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про скасування арешту підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Слідчим суддею встановлено, що 14.10.2022 року ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_8 було розпочате кримінальне провадження за № 00000624 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 .

В подальшому кримінальне провадження передано для здійснення досудового розслідування до слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області.

У цьому кримінальному провадженні постановою слідчого квартира АДРЕСА_1 була визнана речовим доказом.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року, на квартиру АДРЕСА_1 накладений арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження нею.

Як убачається зі змісту ухвали слідчого судді від 21 жовтня 2022 року, накладаючи арешт на вищевказану квартиру, слідчий суддя виходив із наявності достатніх підстав вважати, що був вчинений злочин, оскільки правочин купівлі-продажу був вчинений із використанням паспорта на ім`я попереднього власника ОСОБА_10 , який згідно з даними державної міграційної служби значився на той час утраченим, а також з існування ризиків відчуження та розпорядження цим майном з боку нового власника ОСОБА_4 , яка може бути заінтересованою у кримінальному провадженні, що зашкодить досудовому розслідуванню.

В своєму клопотанні про скасування арешту представник ОСОБА_4 посилається на безпідставність та необґрунтованість арешту, а також порушення накладеним арештом її права на володіння цим майном.

При вирішенні питання щодо скасування арешту слідчий суддя виходить із того, що згідно з положеннями статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК України).

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Норми частини другої статті 173 КПК зобов`язують слідчого суддю при вирішенні питання про арешт майна враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя бере до уваги, що на цей час досудове розслідування у кримінальному провадженні не закінчено.

Нерухоме майно, арешт якого просить скасувати представник ОСОБА_4 , залишається речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки могло бути об`єктом кримінально протиправних дій, тобто це майно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України.

Як установлено в судовому засіданні постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 30.01.2024 у кримінальному провадженні № 0000624 від 14.10.2022 була призначена судова почеркознавча експертиза підпису ОСОБА_10 .

Згідно з листом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 20.12.2024 року зазначена експертиза не проведена через невиконання клопотання судового експерта про надання додаткового порівняльного матеріалу для проведення експертизи.

Також установлено, що 29 листопада 2024 року слідчим у кримінальному провадженні № 0000624 від 14.10.2022 була призначена судова почеркознавча експертиза підпису ОСОБА_10 , проведення якої доручено Донецькому НДЕКЦ МВС України.

Отже, на сьогодні у кримінальному провадженні не проведені всі слідчі та процесуальні дії, необхідні для завершення досудового розслідування.

Слідчий суддя вважає, що є достатні підстави вважати, що могло бути вчинено кримінальне правопорушення та квартира АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт, є об`єктом кримінально-протиправних дій, так як за обставинами кримінального провадження, які неодноразово досліджувалися слідчим суддею, правочин щодо відчуження квартири був оформлений із використанням паспорта ОСОБА_10 , що за даними державної міграційної служби за його заявою значився утраченим. Будь-якого іншого житла ОСОБА_10 не мав. Помер через декілька днів після цього правочину. Кошти від продажу ним житла не виявлені. При цьому паспорт ОСОБА_10 після його смерті знаходився у нового власника квартири - ОСОБА_4 , коли вона намагалася забрати його труп з моргу.

Вказані обставини дають слідчому судді достатні підстави вважати, що правочин щодо відчуження квартири міг бути вчинений без волі ОСОБА_10 ..

Слідчий суддя звертає увагу, що на час розгляду клопотання про скасування арешту майна рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус ОСОБА_11 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не набрало законної сили.

Цивільна справа знаходиться у провадженні Дніпровського апеляційного суду, у зв`язку з чим продовжують діяти заходи забезпечення позову, що застосовані ухвалою суду від 07.06.2023 у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Наведені обставини, на переконання слідчого судді, виправдовують подальше забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна шляхом заборони його відчуження.

Твердження представника ОСОБА_4 про безпідставність накладення арешту за клопотанням слідчого, а не прокурора, не відповідають вимогам статті 171 КПК України, яка наділяє слідчого повноваженнями звернутися до слідчого судді з клопотанням про арешт майна за погодженням з прокурором.

У даному випадку слідчий за погодженням із прокурором звернувся з клопотанням про арешт майна, тобто таке звернення відповідає вимогам закону. Тим більше, що ухвала слідчого судді від 21.10.2022 року, якою накладено арешт, була предметом перевірки судом апеляційної інстанції та залишена без змін.

Слідчий суддя наголошує, що не повідомлення жодній особі про підозру у вчиненні злочину на цьому етапі досудового розслідування не впливає на виправданість арешту майна, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для утримання майна під арештом і не вимагає обов`язкового повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення і не пов`язує можливість арешту виключно з наявністю у кримінальному провадженні особи, якій повідомлено про таку підозру.

Доводи про те, що саме ОСОБА_4 є потерпілою у кримінальному провадженні є безпідставними та спростовуються матеріалами досудового розслідування, які були досліджені в судовому засіданні і відповідно до яких її не було визнано потерпілою.

Навпаки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування було розпочато за заявою спадкоємця ОСОБА_10 та здійснюється за фактом набуття ОСОБА_4 права власності на майно останнього.

Крім того, посилання представника ОСОБА_4 у клопотанні на практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «LYSAK проти Польщі», не може бути враховано слідчим суддею як підстава для скасування арешту майна в повному обсязі, оскільки обставини цієї справи не є релевантними з обставинами кримінального провадження, в межах якого накладено арешт на майно, право власності на яке набула ОСОБА_4 .

Так, у такій справі заявник скаржився на те, що вилучення його товару з метою кримінального провадження проти нього було невиправданим і, що цей захід тривав непотрібно довго, що суперечить ст. 1 Протоколу № 1. Вилучення мало далекосяжні негативні наслідки для нього, оскільки йому довелося припинити свою основну комерційну діяльність. ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання було сумісним зі ст. 1 Протоколу № 1, воно повинно бути законним, відповідати загальним інтересам і бути пропорційним, тобто воно повинно знайти «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу спільноти і вимогами захисту основних прав особистості. Стосовно частини одягу справу було закрито, а заявника виправдано. Отже, здавалося б, що цей одяг протягом певного часу не може бути законно сприйнятий як необхідний доказ, що стало офіційним виправданням вилучення. Крім того, у світлі наявних у його розпорядженні матеріалів не було розпочато жодного іншого пов`язаного кримінального розслідування та не було порушено цивільного процесу проти заявника з боку відповідних брендів за нібито порушення торговельної марки. Національні суди не оцінили всіх відповідних обставин справи заявника та не достатньо врахували можливість вжиття менш нав`язливих заходів щодо майна заявника. Як наслідок, утримання майна заявника протягом шести років становило індивідуальний та надмірний тягар для заявника, порушуючи «справедливий баланс», який слід дотримуватися між захистом права на мирне володіння майном та вимогами загальний інтерес. Отже, ЄСПЛ визнав, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Водночас щодо можливого порушення прав ОСОБА_4 на володіння своїм майном, слід відзначити, що слідчим суддею був застосований найменш обтяжливий спосіб арешту заборона відчуження та розпорядження.

Так, арештоване майно не було вилучено у ОСОБА_4 . Вона не позбавлена права володіння та користування арештованим майном, тобто майно залишається у її володінні та користуванні.

Крім того, арештоване майно належить до житла і не пов?язано зі здійсненням будь-якої підприємницької діяльності.

При цьому ОСОБА_4 у цьому житлі не мешкає, що підтверджується зазначенням нею у клопотанні іншої адреси місця свого проживання.

Отже її права як нового власника накладеним арештом суттєво не обмежуються, оскільки вона залишається власником майна і має можливість ним у будь-який час користуватися.

Більш того, набуваючи у власність майно, в якому фактично залишився мешкати попередній власник (продавець) ОСОБА_10 , який іншого житла не мав, а також зберігаючи в себе його особисті документи (паспорт), ОСОБА_4 повинна була передбачити, що законність набуття нею цього майна може оспорюватися і, що це може бути пов`язано з накладенням на неї певних обмежень у реалізації правомочностей щодо такого майна.

Також слідчий суддя звертає увагу, що згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_4 має на праві власності ряд іншого нерухомого майна.

Відтак слідчий суддя вважає, що арештом майна у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 не покладено індивідуальний і надмірний тягар.

Слідчим суддею враховується, що обмеження прав ОСОБА_4 пов?язано зі здійсненням кримінального провадження. Досудове розслдування на цей час не завершено. Рішення у цивільно-правовому спорі щодо цього майна, яке б підтверджувало правомірність правочину щодо набуття права власності на це майно, не набрало законної сили, так як справа перебуває у провадженні Дніпровського апеляційного суду.

Тому слідчий суддя вважає, що, виходячи із завдань кримінального провадження, при вирішенні питання про скасування арешту майна, слід дотримуватися балансу інтересів не лише самої ОСОБА_4 , а й інших осіб, яким кримінальним правопорушенням може бути завдана шкода.

Отже, на даному етапі досудового розслідування арешт майна у вигляді заборони його відчуження залишається виправданим, підстави для скасування заборони відчуження майна в судовому засіданні не доведені.

Поряд із цим, слідчий суддя бере до уваги, що арешт на квартиру був накладений 21 жовтня 2022 року.

Тобто з часу накладення арешту минуло два роки і три місці.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні до теперішнього часу не закінчено, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення нікому не повідомлено.

Протягом 2024 року слідчим було призначено у кримінальному провадженні дві судові почеркознавчі експертизи, які не проведені.

Органом досудового розслідування та прокурором у судовому засіданні не надано об`єктивних даних щодо строків проведення відповідної експертизи, в тому числі, що ними виконано клопотання експерта, яке є умовою проведення експертного дослідження.

За таких обставин, з огляду на тривалість досудового розслідування, під час якого обмежуються права ОСОБА_4 , слідчий суддя вважає, що зі спливом певного часу встановлена заборона розпорядження майном, тобто укладення правочинів, що не пов`язані з відчуженням майна (наприклад оренда, заповіт тощо) може покладати на ОСОБА_4 як власника майна, яка несе тягар його утримання, але позбавлена можливості протягом тривалого часу розпоряджатися ним, індивідуальний і надмірний тягар, який є непропорційним із потребами досудового розслідування.

Слідчий суддя звертає увагу, що строк досудового розслідування у кримінальному провадженні хоча й не суперечить діючому кримінальному процесуальному законодавству в частині строків досудового розслідування, але розслідування здійснюється настільки повільно, що, незалежно від наявності для цього об`єктивних причин, це може створювати негативні наслідки для володільця майна в частині вільного розпорядження своїм майном та призводити до порушення прав і гарантій, визначених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин слідчий суддя приходить до висновку про необхідність скасування на цьому етапі досудового розслідування заборони розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене клопотання адвоката ОСОБА_3 , яке подане в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна підлягає частковому задоволенню.

Щодо клопотання про постановлення слідчим суддею окремої ухвали про звернення до Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпро) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, з повідомленням про вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, то слідчий суддя вважає, що дане клопотання є необгрунтованим та не підлягає задоволенню.

Слідчий суддя виходить з того, що згідно з пунктом 18 частини 1 статті 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З системного аналізу положень ст. ст. 3, 91, 110, 369, 371, 372 КПК України слідує, що судове рішення у зв`язку із виявленням факту вчинення діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, може бути прийнято слідчим суддею, якщо воно спрямовано на досягнення завдань кримінального провадження в межах конкретного судового розгляду.

Тобто постановлення такої ухвали має зумовлюватися необхідністю звернення уваги уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування, які мають позитивний вплив на ефективність здійснення правосуддя.

В даному випадку предметом судового розгляду є скасування арешту, накладеного під час досудового розслідування на майно, яке зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4 .

Отже, виконання чи невиконання ухвал слідчого судді про тимчасовий доступ до документів, у тому числі допущення слідчим чи прокурором будь-якої бездіяльності в частині повернення вилучених документів, безпосередньо не пов`язано з вирішенням питання про скасування арешту.

Тому питання, з приводу якого представник ОСОБА_4 просить постановити окрему ухвалу, виходить за межі судового розгляду.

Тож у задоволенні клопотання про постановлення слідчим суддею окремої ухвали необхідно відмовити.

При цьому ОСОБА_4 та її представник як професійний адвокат не позбавлені можливості самостійно звернутися з відповідною заявою чи повідомленням до уповноважених органів, якщо вважають, що мала місце подія будь-якого кримінального правопорушення.

Керуючись ст. ст. 131-132, 170, 173-174, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , яке подане в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні за № 0000624 від 14.10.2022 задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року на квартиру АДРЕСА_1 , в частині заборони розпорядження, залишивши заборону відчуження цього майна.

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 про постановлення слідчим суддею окремої ухвали відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Слідчий суддя ОСОБА_12