ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 681/407/24

Провадження № 11-кп/820/160/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000265 від 10 лютого 2024 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новофедорівка Пологівського району Запорізької області; зареєстрованого в АДРЕСА_1 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; з неповною середньою освітою, громадянина України, не працює, неодруженого, не має судимостей,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень та призначено покарання:

за ч.3 ст.286-1 КК України позбавлення волі строком 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 років;

за ч.1 ст. 135 КК України позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень визначено остаточне покарання шляхом часткового складання призначених основних покарань у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 років.

Початок строку відбування основного покарання ухвалено обчислювати з 11 лютого 2024 року, а додаткове покарання поширюється на увесь час відбування покарання у виді позбавлення волі і, крім цього, протягом семи років з моменту його відбуття.

ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено запобіжний захід тримання під вартою.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Кредо» на користь ОСОБА_8 12 470 грн витрат на поховання батька ОСОБА_9 , моральну шкоду в розмірі 42 600 грн, а всього 55 070 (п`ятдесят п`ять тисяч сімдесят) грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.

У решті вимог позову відмовлено.

Судом вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.

За вироком суду, 10 лютого 2024 року о 19 год 08 хв ОСОБА_7 у м. Полонному Шепетівського району Хмельницької області, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керував автомобілем марки «ВАЗ» моделі «2101», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , при цьому в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України (далі по тексту ПДР) перебував у стані алкогольного сп`яніння, що знижувало його увагу та швидкість реакції.

Рухаючись зі швидкістю 69,6 км/год на вул. Князя Володимира (колишня назва вул. Ходякова) з боку вул. Лесі Українки в напрямку вул. Привокзальної в м. Полонному, обвинувачений був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, а саме появу перешкоди, котру він спроможний був виявити у вигляді руху велосипедиста ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який їхав по правому краю проїзної частини в попутному з керованим ОСОБА_7 автомобілем напрямку та становив останньому перешкоду для подальшого руху. При цьому обвинувачений також не вибрав безпечної швидкості руху та безпечного бокового інтервалу, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним та з моменту виникнення перешкоди для руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 .

Зазначеними діями обвинувачений порушив вимоги ПДР, а саме:

п.1.7. Водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних та пішоходи. Усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності;

п.2.1 (а) Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

п.12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п.12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

п. 12.9 (б) Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену, зокрема у пункті 12.4;

п.13.1 Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 перебуває у прямому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди (далі по тексту ДТП) та наслідками, що настали.

У результаті цієї ДТП велосипедист ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів ребер обох половин грудної клітки із ушкодженням парієтальної плеври, крововиливу в товщу правої легені, розриву правої легені із ушкодженням її вісцеральної плеври, який супроводжувався правобічним гемотораксом (крововилив в праву плевральну порожнину - 500 мл), садна в ділянці лівої лопатки; розриву міжхребцевого з`єднання грудного відділу хребта із повним розривом спинного мозку та крововиливом в оточуючий зв`язковий апарат; крововиливів під м`яку мозкову оболонку в ділянці обох лобних часток та правої потиличної частки, садна в лобній ділянці голови зліва; закритого перелому проксимального епіметафіза лівої стегнової кістки із двома саднами на шкірі лівого стегна, закритого перелому голівки лівої малогомілкової кістки; двох саден на тильній поверхні правої кисті, які в сукупності відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку призвело до смерті.

Після здійснення наїзду на ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_7 зник з місця пригоди, продовжив рух автомобілем, усвідомлюючи, що в результаті його дій потерпілий перебуває в небезпечному для його життя стані і був позбавлений можливості через безпорадний стан самостійно вжити заходи до самозбереження внаслідок отриманих при ДТП тілесних ушкоджень.

Такими діями обвинувачений не виконав вимоги п.2.10. (а, г, д) ПДР та ст.14 Закону України «Про дорожній рух», котрі встановлюють таке:

п.2.10. у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані надавати необхідну домедичну допомогу та вживати всіх можливих заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги, у тому числі потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.

Отже, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст. 286-1 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого, та ч.1 ст.135 КК України завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

В апеляційній скарзі з унесеними до неї змінами, як убачається з їх змісту, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просив змінити вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 , визнати його винним за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років, за ч.1 ст.135 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень просив визначити йому остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначити остаточне покарання строком на 4 роки, від відбування якого звільнити з випробуванням.

Уважав, що вирок суду першої інстанції є незаконним через невідповідність його висновків фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку сторони захисту, в діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України. Під час судового розгляду не знайшло підтвердження того, що він під час вчинення ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Посилався й на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам закону ретельно не перевірив і не надав належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_7 в сукупності з усіма іншими доказами, що є у кримінальному провадженні.

Крім цього, суд першої інстанції необґрунтовано зарахував як обтяжуючу обставину перебування у стані алкогольного сп`яніння, оскільки дана обставина є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Указував, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Разом з тим, при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений повністю відшкодував матеріальні збитки потерпілій стороні, є особою молодого віку, несудимий, не притягувався до кримінальної відповідальності, його стан здоров`я.

Звертав увагу на те, що відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Окрім цього, суд також може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Апеляційний суд ураховує, що усталена судова практика вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза будь-яким розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10 липня 2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282).

Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14 серпня 2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43).

Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року).

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України, він відповідає фактичним обставинам, зроблений з додержанням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, зібраними під час досудового розслідування та безпосередньо дослідженими і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України кваліфіковано правильно.

На думку колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вимог ст.22, ч.1 ст.337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність та допустимість, з урахуванням положень ст.ст.85, 86, 94 КПК України.

Досліджені в судовому засіданні докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Тому вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.374 КПК України.

Переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , надавши всім зазначеним доводам належну оцінку, зокрема, безпосередньо заслухавши обвинуваченого і його захисника під час апеляційного розгляду з приводу доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду безсумнівно погоджується з висновками суду першої інстанції щодо допустимості покладених в основу обвинувального вироку доказів та доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України.

Як у судовому засіданні суду першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, а також в апеляційній скарзі сторони захисту, обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує своєї винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів у цілому, проте заперечує факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння.

Водночас, доводи сторони захисту та самого обвинуваченого, що факт перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінальних правопорушень не ґрунтується на належних та допустимих доказах, є неспроможними, з огляду на таке.

Приписами ст.91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів.

Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи з положень ст.ст.84, 92, 94 КПК України, шляхом дослідження й оцінки всієї сукупності доказів, зокрема, й показань учасників кримінального провадження, з огляду на що береться до уваги сукупність доказів щодо встановлення такого стану.

У ході судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав частково та пояснював, що 10 лютого 2024 року після 19-ї год, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, перебуваючи в м. Полонному на вул. Л.Українки сів за кермо автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2101», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , при цьому не перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Надалі рухався із світлом фар у ближньому режимі та швидкістю приблизно 50 км/год на вул. Князя Володимира (колишня назва вул. Ходякова) в напрямку вул. Привокзальної. Через погодні умови, наявність дощу та темної пори доби не помітив велосипедиста, котрий рухався в попутному напрямку, на якого наїхав автомобілем, після чого на місці події не зупинився, усвідомлював, що велосипедисту завдано травму, однак, злякавшись, продовжив рух.

Приїхавши до місця свого фактичного проживання, залишив там автомобіль, а сам поїхав на таксі до своїх знайомих, котрі проживають в м. Полонному, де для свого заспокоєння випив 200-250 грам горілки. Приблизно після 23-ї год його виявили та затримали працівники поліції.

Заперечував факт зустрічі біля свого місця проживання із ОСОБА_10 .

Однак, вказаний факт спростовується показаннями свідка ОСОБА_10 .

Так, свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показав, що він проживає в АДРЕСА_2 неподалік від будинку, де проживає обвинувачений ОСОБА_7 10 лютого 2024 року приблизно о 19 год 30 хв обвинувачений під`їхав до його будинку на автомобілі марки "ВАЗ" та став подавати звуковий сигнал. На автомобілі марки "ВАЗ" було розбите переднє лобове скло та обвинувачений ОСОБА_7 запитував у нього, де можна придбати таке скло. Підійшовши до ОСОБА_7 на відстань до 1 м, він почув від нього запах алкоголю, також той нестійко тримався на ногах, а тому стверджував, що тоді обвинувачений перебував у нетверезому стані.

Окрім цього, враховано й інші докази у кримінальному провадженні.

Згідно з даними протоколу проведення тесту на визначення стану алкогольного сп`яніння на приладі «Драгер» у ОСОБА_7 11 лютого 2024 о 01 год 02 хв виявлено наявність алкоголю 2.01 ‰.

За даними протоколу про відібрання експериментальних зразків крові та висновку експерта № 351 від 20 лютого 2024 року 11 лютого 2024 року о 05 год 00 хв - 05 год 15 хв у ОСОБА_7 були відібрані зразки крові, в якій виявлено наявність етилового алкоголю в кількості 1,36 ‰.

Тому показання ОСОБА_7 про те, що він під час вчинення ДТП перебував у тверезому стані, а алкогольні напої в кількості 200-250 г горілки вживав після ДТП, обґрунтовано судом першої інстанції не були взяті до уваги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки вказане розцінюється як спосіб захисту та уникнення відповідальності обвинуваченого за вчинене.

Колегія суддів також зауважує, що свідок ОСОБА_10 є незацікавленою особою в даному кримінальному провадження, а тому його показання обґрунтовано покладено судом в основу вироку доведеності винуватості ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286-1 КК України.

Воднораз, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання сторони захисту на те, що в ході судового розгляду було не доведено, що обвинувачений ОСОБА_7 на момент ДТП перебував у тверезому стані, бо такі твердження спростовуються наведеними вище доказами.

Окрім того, п.2.10 «є» ПДР, зобов`язує водія, у разі причетності до ДТП, до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки) і обвинувачений, як водій мав про це знати та дотримуватися цим правил поведінки.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 3 ст.245 КПК України у разі необхідності отримання зразків для проведення експертизи вони відбираються стороною кримінального провадження, яка звернулася за проведенням експертизи або за клопотанням якої експертиза призначена слідчим суддею.

Відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими ст.241 цього Кодексу.

Постановою прокурора Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_11 від 11 лютого 2024 року про відібрання біологічних зразків для проведення експертизи було відібрано біологічні зразки, а саме зразки крові ОСОБА_7 .

Відібрання зразків крові зафіксовано протоколом відібрання зразків від 11 лютого 2024 року та проводилось на підставі вищевказаної постанови прокурора.

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_12 від 11 лютого 2024 року призначено у кримінальному провадженні №0000265 від 10 лютого 2024 року судово-токсикологічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Хмельницького обласного бюро СМЕ.

Із висновку експерта №351 випливає, що у зразках крові ОСОБА_7 виявлено наявність етилового (винного) алкоголю в кількості: в крові 1,36 ‰. Цей висновок є науково обґрунтованим і вмотивованим, а тому не може вважатися недійсним.

В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи захисту, які не потребують детального аналізу суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що, всупереч безпідставним та неприйнятним твердженням сторони захисту, висновок суду першої інстанції про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння поза розумним сумнівом підтверджується сукупністю доказів, що містяться в матеріалах кримінального провадження, тому не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника в частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України.

Згідно з положеннями ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, зокрема, що він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, його ставлення до цих порушень, дані про особу обвинуваченого, стан здоров`я, його сімейний та матеріальний стан.

Також ураховано позицію потерпілої ОСОБА_8 щодо призначення обвинуваченому суворого покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України, судом ураховано часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої моральної шкоди.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , судом визнано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, з огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 слід призначити основне покарання, яке буде необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а саме реальне позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст.286-1 КК України.

На думку колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі строком сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на сім років, передбаченого санкцією ч.3 ст. 286-1 КК України, так і покарання за ч.1 ст.135 КК України, та за їх сукупністю, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, бо його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі визначено судом першої інстанції з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, що забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України.

Саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень Закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Окрім того, колегія суддів, ураховуючи наведене та вимоги законодавства не знаходить підстав для застосування в даному випадку приписів ст.75 КК України щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Отже, місцевий суд, призначаючи покарання, дотримався вимог ст.ст.65-67 КК України.

Відтак, порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3