Справа № 129/531/25
Провадження по справі № 1-кс/129/167/2025
У Х В А Л А

11.02.2025 року м. Гайсин

Слідчий суддя Гайсинського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , вивчивши матеріали скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданої у порядку ст. 206 КПК України з метою перевірки та встановлення фактів викрадення людини, застосування катування та позбавлення волі без судового рішення, -

Встановив:

11.02.2025 до Гайсинського районного суду Вінницької області подано скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданої у порядку ст. 206 КПК України з метою перевірки та встановлення фактів викрадення людини, застосування катування та позбавлення волі без судового рішення.

У прохальній частині скарги заявлено наступні вимоги:

1. Прийняти та розглянути у невідкладному порядку за участю осіб, якими було подано скаргу, подану в порядку ст. 206 КПК України.

2. Зобов`язати командування «військової частини № НОМЕР_1 » НОМЕР_2 окрема штурмова бригада» ( АДРЕСА_1 ), негайно в будь-якому стані безперешкодно доставити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до слідчого судді Гайсинського районного суду Вінницької області з метою перевірки законності його викрадення, застосування катування та позбавлення волі без судового рішення у відповідності до ратифікованих Україною міжнародних НПА.

3. За результатами судового розгляду і перевірки законності затримання (позбавлення свободи волі) щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постановити ухвалу, якою звільнити його з місця викрадення чи без вмотивованого рішення органу влади позбавлення будь-якої свободи без судового рішення, і за наявності відповідних підстав вирішити питання з надання належного медичного обстеження та лікування.

4. На виконання постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду за 14 06.2021 № 686/9636/18, де зазначено, що є можливим ухвалення рішень, які не пов`язані із суттю кримінального провадження або з його забезпеченням, проте, зумовлені позитивним впливом на ефективність здійснення правосуддя у конкретному кримінальному провадженні та забезпеченням конституційного права на судовий захист, гарантований ст 55 Конституції України, якою звернути особливу увагу на свавілля стосовно системного порушення прав Людини в Україні.

На обґрунтування скарги особи, якими подану цю скаргу вказали, що за ввіреною та підпорядкованою командуванню «військової частини № НОМЕР_1 » НОМЕР_2 окрема штурмова бригада» ( АДРЕСА_1 ), значиться син осіб, якими подано скаргу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в силу п. 13) ч. 1 ст. 23 НПА за № 3545-ХІІ не підлягав жодній з видів мобілізації, чи мобілізаційної підготовки.

Останній раз з єдиним нашим сином ОСОБА_4 зв`язок був 05.02.2025 p., а його телефон значився ввімкненим до «19:04».

До зникнення зв`язку на № телефону батька ОСОБА_5 з № телефону сина надіслано скан-фото Рапорту за 05.02. 2025 p., відповідно до якого ОСОБА_4 звертався до керівництва його тимчасового перебування забезпечити йому присутність у безпосередньому місці дислокації командування «59 бригади» та висловив відмову у використанні його в активних бойових діях.

06.02. 2025 р. Командуванням сухопутних військ України (м. Київ, вул. Дегтярівська, 19) від ОСОБА_6 , яка є інвалідом II групи та мамою ОСОБА_4 отримано і зареєстровано за № П-19927 письмову законну вимогу - ЗАБЕЗПЕЧИТИ 06 ТА 07 ЛЮТОГО 2025 Р. БЕЗПОСЕРЕДНЮ ПРИСУТНІСТЬ ОСОБА_4 У МІСЦІ ДИСЛОКАЦІЇ КОМАНДУВАННЯ 59 БРИГАДИ НОМЕР_3 , прийняти відповідне рішення та повернути ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою практичної реалізації п. 13 ч. 1 ст. 23 НПА за № 3545-ХІІ.

Натомість, з 05.02. 2025 р. будь-який зв`язок з сином осіб, якими подано скаргу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутній.

Є законні факультативні підстави вважати, що до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 застосовуються елементи викрадення, методи катування, протиправне позбавлення волі без судового рішення, а його стан відповідає викраденню людини, підроблення медичних документів, примушування діяти всупереч своєї свободи волі та совісті, торгівля людьми, тортури та мордування, повалення конституційного ладу, геноцид, та інші).

Найвищим законом в Україні є Конституція, а її норми є нормами прямої дії. До того ж Україна ратифікувала та зобов`язалась виконувати НПА 995_004.

За ст. 3, ч. 1 ст. 19, ст. 9 ст. 29, ст. 64, ст. 68, ст. 92, ст. 147 Конституції України гарантує, зокрема, але без обмежень:

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобю/сний захід, обґрунтованість якого протягом 72 годин має бути перевірена судом. Затриманий негайно звільняється, якщо протягом 72 годин з моменту затримання не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.

Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.

Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані.

Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 6-рп/2016 за 08.09.2016 р. сформульовано таке обов`язкове юридично правове імперативне визначення, що:

«Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими НПА можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно- правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України.».

За НПА № 995_085: «Для цілей цієї Конвенції термін «катування» означає будь- яку дію, якою будь-якій кому навмисне заподіюються сильний біль або страждання, фізичне чи моральне, щоб отримати від неї або від третьої особи відомості чи визнання, покарати її за дії, які вчинила вона або третя особа чи у вчиненні яких вона підозрюється, а також залякати чи примусити її або третю особу, чи з будь-якої причини, що грунтується на дискримінації будь-якого виду, коли такий біль або страждання заподіюються державними посадовими особами чи іншими особами, які виступають як офіційні, чи з їх підбурювання, чи з їх відома, чи за їх мовчазної згоди.».

Крім того, посилалися на правові норми та статті Міжнародної конвенції про захист усіх осіб від насильницьких зникнень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права Людини, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства

Відповідно ст 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і лише на підставі і в порядку встановлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожний, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікань встановлює законність затримання.

Статтею 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожний, чиї права га свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, тут на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд із прав людини наголошував, що «право на свободу є надважливим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції» [рішення у справі De Wilde, Ooms and Versyp v, Belgium за 18.06. 1971 p. (заяви № 2832/66, № 2835/66, № 2899/66), § 65]; «перше речення п. 1 err. 5 Конвенції покладає на державу позитивний обов`язок захищати свободу громадян. Будь-який протилежний висновок не тільки не відповідав би практиці Суду, зокрема за ст., ст. 2, 3 і 8 Конвенції, але й створив би значну прогалину у захисті від свавільного затримання, що було б несумісним із важливістю особистої свободи в демократичному суспільстві. Отже, держава зобов`язана вживати заходів, що забезпечують дієвий захист вразливих сторін [рішення у справі Storch v. Germany за 16.06 2005 р. (заява № 61603/00), § 102]; «проголошуючи «право на свободу», п. 1 ст. 5 Конвенції визначає фізичну свободу Людини не стосується звичайних обмежень свободи пересування, які врегульовано ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції» [рішення у справі сіє Tommaso v. Italy за 23.02. 2017 р. (заява № 43395/09), § 80]; «стаття 5 Конвенції у взаємозв`язку зі ст. 2. З та 4 Конвенції є основною щодо засадничих прав, які захищають фізичну недоторканність Людини, і, відповідно, важливість цієї статті є першочерговою. Її головною метою є запобігання свавільному або безпідставному позбавленню свободи» [рішення у справі Хімчак і Білик проти України / Khimchak and Bilyk v. Ukraine від 10 червня 2021 року (заяви № 4565/14, № 42209/15), § 7].

Конституційний Суд України у прийнятих конституційною юрисдикцією справах, ураховуючи юридичні позиції, висловлені у рішеннях за 23.11. 2017 р. № 1 -р/2017, за 13.06 2019 р. № 4-р/2019 щодо правомірності обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність людини, висновує, що оскільки метою ст. 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи й особистої недоторканності людини, то право на свободу та особисту недоторканність хоч і може бути обмежене, однак обмеження має бути здійснене з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів правовладдя, справедливості, рівності, домірності, на підставі та у порядку, визначених законами України, за вмотивованим рішенням суду, ухваленим у порядку справедливої судової процедури, а також із урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини.

Практика конституційних судів європейських країн у справах про тримання людини під вартою під час досудового слідства заснована на тому, що не можна свавільно позбавити людину свободи, втручання в її засадниче право на свободу та особисту недоторканність через застосування до неї вказаного запобіжного заходу має відповідати принципам правовладдя, домірності, презумпції невинуватості, а потреба такого застосування має бути заснована на вмотивованому судовому рішенні.

Європейський суд із прав людини, досліджуючи відступ держав від права на свободу без судового контролю, наголошував, зокрема, що «ст. 5 Конвенції визначає засадниче право людини, а саме захист від свавільного втручання держави в її право на свободу. Судовий контроль за втручанням виконавчої влади у право на свободу є невіддільною ознакою гарантії, що її встановлено в п. 3 ст. 5 Конвенції, яка покликана мінімізувати ризик свавілля та забезпечити правовладдя, одним із «засадничих принципів демократичного суспільства на який прямо вказано в преамбулі Конвенції»; «розслідування терористичних злочинів, безсумнівно, ставить перед органами влади особливі проблеми. Однак це не означає, що слідчі органи мають carte blanche відповідно до ст. 5 Конвенції заарештовувати громадян для допиту без ефективного контролю з боку національних судів і, зрештою, наглядових органів Конвенції, коли вони вирішать стверджувати, що йдеться про тероризм» [рішення у справі «nuray v. turkey» за 17.06. 2003 р. (заява № 41478/98), § 22, § 23]; «навіть у ситуаціях міжнародного збройного конфлікту гарантії, визначені Конвенцією, продовжують застосовувати, хоча вони і мають бути витлумачені в контексті приписів міжнародного гуманітарного права»; «тримання під вартою має відповідати нормам міжнародного гуманітарного права і, що найважливіше, має відповідати засадничій меті гг 1 ст. 5 Конвенції, яка полягає в захисті Людини від свавілля» [рішення у справі Hassan v. the United Kingdom за 16.09. 2014 p. (заява № 29750/09), § 104, § 105].

Дослідивши вказану скаргу та матеріали додані до неї, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до п.18) ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з п.10) ч.1 ст.3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до ч.1 ст.24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

З аналізу ст.206 КПК України слідує, що слідчого суддю наділено повноваженнями забезпечити додержання прав особи, за умови тримання такої особи під вартою з порушенням її прав.

Тобто за наявності у слідчого судді даних про незаконне затримання, тримання під вартою, з порушенням прав особи, яка утримується слідчий суддя зобов`язаний діяти за приписом ст.206 КПК України.

Так, частиною 6 ст.206 КПК України якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Відповідно до ч.7 ст.206 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.

Стаття 2 КПК України передбачає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні урегульований Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування має відбуватись з дотриманням певних умов.

Водночас слід зауважити, що відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 на території України введено воєнний стан задля протидії військовослужбовцям російської федерації та на теперішній час продовжено строк проведення загальної мобілізації.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст.102, п.1, 17, 20 ч.1 ст.106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації.

Відповідно до ст.ст. 64, 65 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У відповідності до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно з нормами кримінального процесуального законодавства службові (посадові) особи військової частини не є уповноваженими службовими особами, яким надано право на здійснення затримання в рамках кримінальної юрисдикції. Відтак, ОСОБА_7 не є затриманою особою в розумінні кримінально-процесуального законодавства, а тому повноваження слідчого судді на вказані правовідносини не поширюються.

Таким чином, слідчий суддя, як і інші службові особи органів державної влади має діяти виключно в межах наданої компетенції.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини означає фізичну свободу особи, а поняття свободи особистості має тлумачитись як відсутність будь-якого незаконного утримання.

У п.59 рішення «Engel and Others v. the Netherlands» від 08.06.1976 Європейський суд з прав людини зазначив, що необхідність проживання військовослужбовців у казармах не суперечить вимогам статті 5 Конвенції, бо таке обмеження «не виходить за рамки звичайної військової служби». Навіть «легкі форми арешту», коли військовослужбовці мають перебувати в житлових приміщеннях, армійських корпусах чи спорудах, не створює порушення статті 5 Конвенції, бо «вони продовжують перебувати в більш або менш звичайних рамках свого армійського життя». Водночас подібні обмеження щодо цивільних осіб є неприйнятними.

Як встановлено п.4) ч.1 у ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України.

Особливістю правого статусу військовослужбовців в Україні є те, що вони користуються конституційними правами і свободами з певними обмеженнями.

Як убачаєтьсяіз змісту скарги, у даному випадку має місце незгода особи в інтересах, якої подано скаргу, із діями службових осіб військової частини, пов`язаними з мобілізацією та подальшого проходження військової служби.

Враховуючи наведені обставини, слідчий суддя вважає, що підстави для застосування положень ст.206 КПК України та задоволення заяви відсутні.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу заявника на те, що у разі порушення його прав чи інтересів службовими (посадовими) особами ТЦК та СП чи військової частини при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними із мобілізацією, для судового захисту він вправі звернутись із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Дотримання процедури, встановленої законом, є важливою гарантією права кожного на свободу та особисту недоторканність в розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні від 21 листопада 2019 року у справі «Мельник проти України» (CASEOFMELNYKv.UKRAINE) (заява № 72286/01) Європейський Суд з прав людини наголосив, що право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Таким чином, вимоги скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданої у порядку ст. 206 КПК України, про виконання загальних обов`язків судді щодо захисту прав людини (про зобов`язання звільнити позбавлену свободи особу), виходять за межі повноважень слідчого судді відповідно до вимог КПК України.

Виходячи також з правової позиції Об`єднаної палати Касаційного Кримінального суду Верховного Суду від 21 травня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 646/3986/19, у випадку, коли нормами КПК, якими регламентовано загальні правила застосування норм КПК, прямо не закріплено алгоритму дій слідчого судді у випадку, якщо клопотання не підлягає розгляду в цьому суді, то останнє може бути вирішено через застосування ч. 6 ст. 9 КПК України та положень засади диспозитивності, зокрема, ч. 3 ст. 26 КПК України, згідно з якою слідчий суддя, вирішує лише ті питання, що не тільки винесені на його розгляд сторонами, але й віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України встановлено, що у разі якщо норми положення КПК України не регулюють, або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданої у порядку ст. 206 КПК України з метою перевірки та встановлення фактів викрадення людини, застосування катування та позбавлення волі без судового рішення, подана у порядку ст. 206 КПК України, про виконання загальних обов`язків судді щодо захисту прав людини, належить повернути.

Відповідно до п.2) ч.2 ст.304 КПК України скарга повертається якщо скарга не підлягає розгляду в цьому суді.

Відповідно до ч.6 ст.304 КПК України ухвала про повернення скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Керуючись ст.2, 7, 9, 24, 26, 206, 304, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

Постановив:

Повернути скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданої у порядку ст. 206 КПК України з метою перевірки та встановлення фактів викрадення людини, застосування катування та позбавлення волі без судового рішення, - особам, якими подано вказану скаргу.

Копію ухвали слідчого судді надіслати особам, якими подана скарга.

Апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала слідчого судді про повернення скарги може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду у строки, визначені вище.

Слідчий суддя: