Справа № 466/9672/24
Провадження № 1-кп/466/780/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в м.Львові в відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001098 від 19.07.2024 року про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Білогірськ, Білогірського району, АР Крим, українця, громадянина України, з середньою освітою, раніше не судимого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання на час вчинення правопорушення за адресою: АДРЕСА_2 , на час розгляду справи фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_3 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 16 год. 45 хв., перебуваючи у приміщенні кафе «Анастасія», що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, який введено в Україні згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», керуючись корисливим мотивом, з метою власного протиправного збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, з комоду викрав мобільний телефон марки «Iphone 13 Pro» кольору Graphite, із IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 та із вставленою Sim-картою «Лайфселл» НОМЕР_3 вартістю 24 400, 00 грн., після чого покинув приміщення кафе та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_5 матеріальної шкоди у розмірі 24400,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що дійсно він 18.07.2024, приблизно о 16 год. 45 хв., перебуваючи у приміщенні кафе «Анастасія», що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 викрав мобільний телефон марки «Iphone 13 Pro», який належить ОСОБА_5 . Щиро кається та просить дати шанс на виправлення, не позбавляти волі. Кошти відшкодовані повністю, а телефон повернуто власнику.

Потерпіла ОСОБА_5 подала заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутності. Призначення покарання залишає на розгляд суду.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню щодо тих обставин, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, і немає сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченого, а також доказами що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї винуватості, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення повністю і об`єктивно стверджується визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 в ході судового розгляду, зібраними та дослідженими в ході судового розгляду доказами, його дії слід вірно кваліфікувати за ч.4 ст.185 КК України за ознакою таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинена в умовах воєнного стану.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України повністю та об`єктивно доведена.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст.12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 міру покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який є молодого віку, працездатний, не працевлаштована, згідно довідок на обліку у психоневрологічному та наркодиспансері не числиться, яка раніше не притягувала до кримінальної відповідальності, шкоду відшкодував повністю, майно повернув, а тому обираючи міру покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства і вважає можливим застосувати положення ст.75 КК України та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і покладанням на нього обов`язків, передбачених ч.1,2 ст.76 КК України.

Обставини, що пом`якшують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_3 щире каяття, повне відшкодування шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачає і такі не зазначені в обвинувальному акті.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що ОСОБА_3 необхідно призначити покарання в межах санкції частини статті за якими кваліфіковано злочини у виді позбавлення волі зі встановлення іспитового строку та покладенням обов`язків.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 обирався - особисте зобовязання.

Питання речових доказів вирішити в порядку статті 100 КПК України.

Керуючись ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 рахувати з моменту оголошення вироку.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні застосоване ухвалою слідчого судді від 23.09.2024 до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 місяці з покладенням обовязків, залишити до набрання вироком законної сили.

Речовий доказ, який постановою слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_6 від 19.07.2024 про визнання речовим доказом, а саме: DVD-R диску, на якому міститься 1 відео файл із камери внутрішнього відеоспостереження кафе «Анастасія», що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 залишити при матеріалах справи.

Речовий доказ, який постановою слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_6 від 30.08.2024 про визнання речовим доказом, а саме: мобільний телефон «Iphone 13 Pro» сірого кольору, із IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 та із вставленою Sim-картою «Лайфселл» НОМЕР_3 , який згідно розписки перебуває в потерпілої на відповідальному зберіганні, повернути власнику - ОСОБА_5 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1