Справа № 161/2145/24
Провадження № 1-кп/161/497/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000042 від 19 січня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з повною вищою освітою, одруженого, на утриманні перебуває неповнолітня дитина: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_3 , 18 січня 2024 року, близько 12 год. 45 хв. перебуваючи на паркувальному майданчику ТЦ «Гостинець», що розташований на просп. Соборності, буд. 11-Л у м. Луцьку Волинської області, діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, в ході конфлікту, який раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_6 , умисно наніс йому один удар кулаком правої руки в ділянку губи зліва, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді крововиливу та ранки слизової оболонки верхньої губи зліва, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

За таких обставин, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні умисних дій, які кваліфікує, як вчинення кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (кримінальному проступку), передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України не визнав та показав, що 18 січня 2024 року він припаркував свій транспортний засіб марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_1 , біля ТЦ «Гостинець», що розташований на АДРЕСА_3 , а сам пішов в аптеку, що знаходилась поруч. Коли він повернувся до автомобіля, то побачив, що збоку припаркувався інший автомобіль, і він немає змоги виїхати. Коли водій, як пізніше з`ясувалося ОСОБА_8 , вийшов з транспортного засобу і попрямував вперед, він його наздогнав, і попросив від`їхати. На що той вказав, що він може проїхати вперед або зачекати пару хвилин, оскільки він лише обміняє кошти. Він відразу йому показав, що рух вперед теж обмежений, бо там стоїть вантажівка, яка вивантажує товар, а часу чекати він немає. Однак ОСОБА_8 не реагував і пішов по своїх справах, тоді він знову до нього звернувся, в цей час підійшов і ОСОБА_6 . Останній відразу почав образливо спілкуватися, був агресивно налаштований, і в ході суперечки зненацька замахнувся правою рукою в область скроні з лівої сторони, однак він зумів відвернути цей удар. Тоді ОСОБА_6 здійснив поштовх двома руками в його груди. Оскільки він розумів, що нападників більше та їхні фізичні дані кращі, він негайно вирішив діяти і наніс однин удару в обличчя ОСОБА_6 . Після чого отримав численні побої зі сторони потерпілого та свідка, дії яких було кваліфіковано, як умисне нанесення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров?я, вчиненого групою осіб без попередньої змови між собою, за що засуджені вже вироком суду. Просив в повному обсязі його виправдати за пред`явленим обвинуваченням.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (кримінальному проступку), передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, його винність у його вчиненні повністю підтверджується, зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами в кримінальному провадженні.

Так, потерпілий ОСОБА_6 суду показав, що 18 січня 2024 року він з ОСОБА_8 приїхали на автомобілі до обмінника поруч з ТЦ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований на АДРЕСА_3 . Автомобіль припаркували біля майже самого обмінника, бо вільних місць не було. Коли вони паркувалися, поруч вже стояв автомобіль, як згодом стало відомо, обвинуваченого ОСОБА_3 . ОСОБА_8 відразу вийшов з машини і попрямував до обмінника, він же в цей час вийшов з авто і мав намір його чекати. Однак, через секунду він почув крик в адресу ОСОБА_8 . водія автомобіля, що стояв поруч - ОСОБА_3 . Останній, в агресивній формі сказав переставити автомобіль, бо йому потрібно їхати, а ми заблокували йому рух. ОСОБА_8 вказав, що він може проїхати вперед або зачекати пару хвилин, оскільки він лише обміняє кошти. Однак останній не бажав ні чекати, ні їхати вперед, а продовжував образливо виражатися в сторону ОСОБА_8 . Тоді він теж втрутився, і вказав, що його автомобілю заважає не їх автомобіль, а той що припаркувався позаду його. На що він ще агресивніше зреагував, і впритул до нього наблизився. Йому звісно це не сподобалося, що він зайшов так близько в його особистий простір і він його відштовхнув. Після чого обвинувачений, зненацька, наніс один удар правою рукою йому в обличчя. Цивільний позов підтримав в повному обсязі, щодо міри покарання обвинуваченого покладався на розсуд суду.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_8 підтвердив показання потерпілого та зазначив, що 18 січня 2024 року, він приїхав на своєму авто «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 до ТЦ «Гостинець», що розташований на АДРЕСА_3 , з метою обміняти кошти в обміннику, який знаходився поруч. Окрім нього, в автомобілі перебував його родич ОСОБА_6 . Так як, паркувальні місця були зайняті, він припаркував авто не на спеціально відведеному місці, біля ще одного автомобіля, при цьому, не перекриваючи рух останньому. Коли він вийшов з авто і вже прямував до обмінника, його відкликав невідомий чоловік, як згодом з`ясувалося ОСОБА_3 , і в агресивній формі сказав переставити автомобіль, бо він йому заблокував рух, на що він вказав, що він може проїхати вперед, рух вільний, або зачекати пару хвилин, оскільки він лише обміняє кошти. В цей момент вже вийшов і ОСОБА_6 і теж почав вказувати, що рух вільний. При цьому вказав, що його автомобілю заважає не їх автомобіль, а той що припаркувався позаду його. Однак, ОСОБА_3 не погоджувався ні об`їжджати, не зачекати і коли він вже знову прямував в сторону обмінника, крикнув до нього «ей ти гусь..», тоді він розвернувся і попрямував до нього. Почалася словесна перепалка між ним трьома, в ході якої ОСОБА_3 впритул наближався до ОСОБА_6 з погрозами, що він зараз розкаже як потрібно «паркуватися». ОСОБА_6 відштовхував його, однак ОСОБА_3 продовжував «напирати» і в якийсь момент неочікувано завдав ОСОБА_6 удару, після чого і почалась бійка.

Крім цього, винність ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення (кримінальному проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, об`єктивно підтверджується також і іншими доказами у кримінальному провадженні.

Зокрема, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 18 січня 2024 року, з якої слідує, що 18 січня 2024 року о 18 год. 20 хв. від ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прийнято усну заяву про те, що в цей день о 12 год. 30 хв. невідома особа, перебуваючи на паркувальному майданчику ТЦ «Гостинець», що розташований на просп.. Соборності, 11-Л у місті Луцьку, Волинської області, умисно, на фоні виниклого конфлікту нанесла тілесні ушкодження, шляхом завдання одного удару правої руки в район обличчя зліва, чим спричинила йому тілесні ушкодження.

Висновком експерта № 44 від 19 січня 2024 року, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливу та ранки слизової оболонки верхньої губи зліва, які виникли від травмуючої дії тупого предмета, індивідуальні особливості якого в характері ушкоджень не відобразились, цілком можливо при обставинах та в час вказаних обстежуваним та в постанові, і за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Протоколом огляду предмету, а саме диску DVD R, на якому знаходяться відеозаписи з камер відео спостереження, розміщених на території ТЦ «Гостинець», що розташований за адресою: м. Луцьк, просп. Соборності, буд. 11Л. Оглядом файлу «NVR_ch2_main_4112_0000» та «NVR_ch2_main_0000_4525» встановлено, що в проміжку часу від 12 год. 41 хв. по 13 год. 25 хв. 18 січня 2024 року, зображено територію парковки та прилеглої території до ТЦ Гостинець, що за адресою: м. Луцьк, просп.Соборності, буд. 11Л. Вподальшому видно, як водій транспортного засобу марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_1 , темного кольору, яким являється особа чоловічої статті, близько 45 років, середньої тілобудови, одягнутий у кепку темного кольору, куртку чорного кольору, джинсові штани світло-синього кольору та чоботи чорного кольору (в подальшому особа № 1) виходить із транспортного засобу; за декілька хвилин під`їхав транспортний засіб марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 , світлого кольору, який зупинився по ліву сторону від транспортного засобу марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_1 , темного кольору. Із вищевказаного транспортного засобу світлого кольору вийшов водій, яким являється особа чоловічої статті, близько 25 років, худорлявої тілобудови, одягнутий у капюшон чорного кольору, куртку чорного кольору, сумку через плече чорного кольору, штани чорного кольору та чорні кросівки із білою вставкою біля підошви (вподальшому особа №2). До особи № 2 підійшла особа №1 та почали спілкуватись; особа № 2 продовжуючи спілкування з особою № 1 показує долонею лівої руки в напрямку об`їзду ТЦ «Гостинець»; особи №1 та №2 йдуть назустріч один одному. А з транспортного засобу марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 , світлого кольору із передньої пасажирської двері виходить пасажир, яким являється особа чоловічої статті, близько 25 років, худорлявої тілобудови, одягнутий у капюшон чорного кольору, куртку чорного кольору, штани чорного кольору та чорні кросівки (вподальшому особа № 3). Особа № 3 вийшовши із транспортного засобу відразу попрямувала до особи АДРЕСА_4 за ліктьову частину лівої руки та активно спілкується із особою № 3; особа АДРЕСА_5 , який в свою чергу обома руками відштовхує його, завдавши поштовху в область грудей, особа № 2 перебуває поруч із ними; особа № 1 завдає одного удару кулаком правої руки в область лівої нижньої частини обличчя особи №3; особа № 2 завдає одного удару кулаком правої руки в область правої частини обличчя особи № 1. Після чого особа № 1 почала бігти в сторону то до особи № 2, то до особи № 3; особа № 2 перебуваючи попереду завдає один удар кулаком правої руки в область обличчя особі № 1, а особа № 3 перебуваючи за спиною особи № 1 поклавши ліву руку йому на плече, правою рукою замахується та наносить один удар у задню праву частину голови; особа № 2 відходячи назад від особи № 1 завдає йому одного удару кулаком правої руки в область лівої сторони тулуба. В цей час особа № 3 завдає одного удару кулаком правої руки в область правої частини голови особі № 1; особа № 3 наносить один удар кулаком правої руки в область потилиці особі № 1.

Протоколом слідчого експерименту від 20 січня 2024 року з доданою фототаблицею, проведеним за участю потерпілого ОСОБА_6 , яким зафіксовано відтворення обставин подій, які відбулись 18 січня 2024 року, близько 12 год. 30 хв., на паркувальному майданчику ТРЦ "Гостинець", розташований у м. Луцьку по просп. Соборності, буд. 11л, зокрема, щодо завдання йому удару невідомою особою чоловічої статі.

Протоколом слідчого експерименту від 20 січня 2024 року з доданою фототаблицею, проведеним за участю свідка ОСОБА_8 , яким зафіксовано відтворення обставин подій, які відбулись 18 січня 2024 року, близько 12 год. 30 хв., на паркувальному майданчику ТРЦ "Гостинець", розташований у м. Луцьку по просп. Соборності, буд. 11л, зокрема, щодо завдання ОСОБА_6 удару невідомою особою чоловічої статі.

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 січня 2024 року з фототаблицею, яким встановлено факт впізнання потерпілим ОСОБА_6 особи, що зображена на фотознімку № 2, яка 18 січня 2024 року, близько 12 год. 30 хв., на паркувальному майданчику ТРЦ "Гостинець", що розташований у м. Луцьку по просп. Соборності, буд. 11л, нанесла йому тілесні ушкодження, та доданою довідкою, з якої слідує, що на фотознімку № 2 зображений гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 січня 2024 року з фототаблицею, яким встановлено факт впізнання свідком ОСОБА_8 особи, що зображена на фотознімку № 3, яка 18 січня 2024 року, близько 12 год. 30 хв., на паркувальному майданчику ТРЦ "Гостинець", що розташований у м. Луцьку по просп. Соборності, буд. 11л, нанесла ОСОБА_6 тілесні ушкодження, та доданою довідкою, з якої слідує, що на фотознімку №3 зображений гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також в судовому засіданні досліджено наданий стороною захисту вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 70 (сімдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190 (одна тисяча сто дев`яносто) гривень; ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 70 (сімдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190 (одна тисяча сто дев`яносто) гривень; цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_7 до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди та витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги ухвалено задовольнити частково: стягнути з ОСОБА_6 в користь потерпілого ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень та витрати, пов`язані із наданням правової допомоги в розмірі 25 (двадцять п`ять тисяч) гривень; стягнути з ОСОБА_8 в користь потерпілого ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень та витрати, пов`язані із наданням правової допомоги в розмірі 25 (двадцять п`ять тисяч) гривень.

Суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Оцінюючи відповідно до вимог ст. 94 КПК України вищевказані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом, підтверджується показаннями самого обвинуваченого, показами свідка, а також сукупністю досліджених письмових та речових доказів у кримінальному провадженні.

Щодо посилань захисника, що висновок експерта № 44 від 19 січня 2024 року, є недопустимим доказом в силу того, що експерт вийшов за межі вимог постанови про призначення експертизи, та використав довідку з медичного закладу, яка не відкрита, як матеріали кримінального провадження, сторонам в рамках досудового розслідування, то суд з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 101 КПК України висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Згідно з п. 4.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного за паспортом чи іншим документом, що його замінює, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження).

Як вбачається із змісту висновку експерта № 44, експертиза проведена на підставі постанови старшого дізнавача СД Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 від 19 січня 2024 року, судово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи потерпілих, звинувачених та інших осіб ОСОБА_10 , стаж експертної роботи з 1983 року, 1-й кваліфікаційний клас судового експерта, вища атестаційна категорія (посвідчення № 119/20).

Під час експертного дослідження експертом безпосередньо оглянуто потерпілого ОСОБА_6 , а також досліджена медична документація, яка надана самим потерпілим, а саме: довідка № 566 з КП «МОЛМТГ».

Аналізуючи вказану ситуацію з точки зору дотримання процедури збирання доказів, суд вважає, що така процедура містить окремі порушення. Зокрема, слідчий чи прокурор мав особисто отримати від потерпілого медичні документи, оглянути їх і надати експертові разом з постановою про залучення експерта для проведення експертизи.

Однак, перевіряючи правильність оцінки зазначеного висновку експерта з точки зору допустимості як доказу, суд виходить з наступного.

Висновок експерта є самостійним джерелом доказів (ч. 2 ст. 84 КПК України), залучення експерта для проведення експертизи відбувалося у порядку, передбаченому статтею 243 КПК України; експерт є належним суб`єктом для проведення цього виду експертних досліджень і відповідає вимогам, що висуваються частинами 1, 2 статті 69 КПК України та Законом України «Про судову експертизу»; експерт не здійснював за власною ініціативою збирання матеріалів для проведення експертизи; отримання ним безпосередньо від потерпілого, який був присутнім під час дослідження, медичної документації не призвело до істотного порушення прав та свобод людини, а також не вплинуло на достовірність отриманих висновків.

Указане узгоджується із судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зокрема постановою від 21 липня 2021 року справа №552/1884/20, провадження № 51-2402км21, де суд також не визнав подібні порушення істотними.

Окрім того, в ході судового розгляду, ні захисником, ні обвинуваченим, будучи обізнаними про наявність вищевказаного висновку експерта, який містить аналіз вищеуказаної медичної документації, не ставилось питання про ознайомлення з цими матеріалами, про надання до них доступу тощо.

Сама по собі відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовані висновки експертів, у цьому випадку не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не зумовлює визнання вказаного експертного дослідження недопустимим доказом.

Така позиція узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду, висловленою, у постановах від 20 жовтня 2021 року справа № 369/10141/15-к, (провадження № 51-2308 км 18), від 27 вересня 2023 року справа № 729/521/20 (провадження № 51-3349км23), від 04 жовтня 2023 року справа № 159/1506/20 (провадження № 51-4048км23), від 14 лютого 2024 року справа № 199/3623/23.

Щодо посилань обвинуваченого та його захисника, що вказане діяння ОСОБА_3 вчинив перебуваючи в стані необхідної оборони, з метою захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, то суд вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст.ст. 118, 124 КК України.

Так, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Стан необхідної оборони виникає не тільки в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. У разі з`ясування наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних під час нападу знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що докази застосування потерпілим щодо обвинуваченого дій, які б свідчили про реальне посягання на його життя чи здоров`я, внаслідок яких обвинувачений перебував у стані необхідної оборони чи міг перевищувати межі необхідної оборони, відсутні, не здобуто таких доказів і під час судового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, з перегляду відеозапису вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 підійшовши до потерпілого, почав впритул з ним сперечатися, після цього між ними почалась штовханина, і в секунді ОСОБА_3 наносить один удар в обличчя ОСОБА_6 .

Як пояснив в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , удар він наніс, в тому числі, із метою «роз`єднати» потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_8 , так як їх була більшість.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_3 , що потерпілий першим вчинив спробу нанесення першого удару, однак він був блокований, а тому він з метою відвернення та припинення незаконних дій теж завдав удару, суд вважає безпідставними, оскільки вони не підтверджуються вищевказаними дослідженими в суді доказами.

При цьому суд звертає увагу, що обвинувачений, який після початку словесної суперечки не відходив на безпечну відстань, розуміючи, що він один, а опонентів двоє, а навпаки вчиняв активні дії для зменшення між ним та потерпілим дистанції, в тому числі після початку штовханини, і завдав першим удару потерпілому, перебував у стані необхідної оборони або діяв з перевищенням її меж, у суду підстав немає. Не може про це свідчити й те, що потерпілий після завдання удару йому в обличчя завдав і обвинуваченому тілесних ушкоджень.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 і потерпілий ОСОБА_6 не заперечують винекнення конфлікту після непорозумінь з паркуванням автомобілів.

В основі конфлікту, зі слів обвинуваченого, було блокування виїзду його автомобіля автомобілем ОСОБА_8 . Хоча для суду незрозумілим залишається підґрунтя таких претензій, оскільки переглядом відеозапису встановлено, і це не заперечується учасниками судового провадження, що транспортний засіб свідка ОСОБА_8 знаходився збоку, по ліву сторону від автомобіля обвинуваченого, і в той момент коли він паркувався, припаркувався ще один автомобіль позаду автомобіля обвинуваченого, і тим утрудним йому рух «задом», при цьому будь яких претензій водію вказаного транспортного засобу ОСОБА_3 не висував. Пояснення обвинуваченого з цього приводу, що капюшон від куртки утруднював йому кругозір, і він не бачив вказаного транспортного засобу, суд знаходить надуманими, оскільки які тоді підстави були йому вважати, що його транспортний засіб заблокований з усіх сторін.

Разом з тим, обидві сторони мали можливість вирішити спір між собою у цивілізований спосіб, в тому числі обвинувачений шляхом звернення до правоохоронних органів. Однак, сторони такою можливістю не скористались, сподіваючись на вирішення конфлікту у силовий спосіб.

Силове вирішення конфлікту призводить до шкоди і втрат, зокрема, до тілесних ушкоджень. Раз сторони сподіваються на вирішення конфлікту у силовий спосіб, зокрема, вступають у силові сутички, кожна з сторін має відповідати за наслідки цих сутичок у вигляді тілесних ушкоджень, які настали.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_3 діяв з умислом, тобто бажав настання шкідливих наслідків для потерпілого, однак не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Тому він повинен нести відповідальність за фактично заподіяне тілесне ушкодження.

Сукупність усіх доказів у їх взаємозв`язку дає підставу для суду дійти переконливого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

З огляду на зазначене суд відхиляє показання обвинуваченого щодо його невинуватості.

Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, норм КПК України, основними засадами судочинства в Україні є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Норма ч. 6 ст. 22 КПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Диспозицією ст. 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Таким чином, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов до наступного висновку.

Обвинувачення, яке зазначене в обвинувальному акті, суд вважає доведеним, так як воно обґрунтовано достатніми доказами, які б підтверджували винуватість особи поза розумним сумнівом. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення ЄС у справі "Авшар проти Туреччини"). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄС у справі "Веренцов проти України" - п. 86, "Яллох проти Німеччини").

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, згідно до вимог ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

В основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права".

Обов`язок щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, передбачених ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР). Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про практику Суду як джерело права". Так, у справі "Barbera Messegu and Jabardo v Spain" від 06 грудня 1988 року (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості" вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного ("Barbera Messegu and Jabardo v.Spain", judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, р. 33, 77).

Аналогічно, ч. 5 ст. 9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (п. 53 рішення Європейського Суду з прав людини від 20 вересня 2012 року у справі "Федорченко та Лозенко проти України"). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення Європейського Суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі "Вєренцов проти України").

Також, у справі "Барбера, Meссeгу и Хабардо против Іспанії" (Barbera, MesseguandJabardo v. Spain) від 6 грудня 1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинності" вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом п. 2 ст. 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Таким чином, суд приходить до переконання, що ОСОБА_3 слід визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в даному кримінальному провадженні.

У відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії кримінального проступку, дані про його особу та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд не вбачає.

Водночас, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує інформацію про стан його здоров`я, який не перебуває на обліку у лікаря нарколога чи психіатра та не звертався за допомогою до них, негативних характеристик щодо нього не надано, а також думку самого потерпілого, який з приводу призначення покарання обвинуваченого покладається на розсуд суду.

З урахуванням наведеного, суд призначає обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, в межах санкції частини статті, за якою він засуджується, у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

До початку судового розгляду потерпілий ОСОБА_6 подав цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн.

Свої позовні вимоги потерпілий ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_3 завдало йому моральної шкоди, оскільки внаслідок вчинених обвинуваченим дій, він зазнав глибокої образи, перебував в сильному фізичному та емоційному стресі, внаслідок отриманих побоїв.

В судовому засіданні потерпілий цивільний позивач підтримав поданий цивільний позов.

Заслухавши думки учасників судового розгляду, оглянувши та дослідивши подані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову.

Відповідності до вимог ст. 128 КПК України особа, якій правопорушенням завдано шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов.

Згідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України і полягають у її відшкодуванні особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім завдання шкоди ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Визначаючи розмір грошового відшкодування в рахунок моральної шкоди потерпілому, на підставі вимог ст. 1167 ЦК України, суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення щодо нього, глибину фізичних і душевних страждань, зміни в його повсякденному житті, інші обставини справи, вимоги розумності і справедливості, відповідно оцінює їх в розмірі 5000 грн., які слід стягнути з обвинуваченого в користь потерпілого, а тому цивільний позов підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 128, 368, 370 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст.125 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В іншій частині цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому, захиснику, потерпілому та прокурору.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1