ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2563/24 Справа № 216/2887/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривий Ріг матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000032 від 13.01.2024 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 04 червня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Широке Широківського району Дніпропетровської області, громадянина України, маючого професійно-технічну освіту, працюючого слюсарем у АТ «Інгулецький ГЗК», військовослужбовця військової служби за контрактом, який на час вчинення кримінального правопорушення перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей або інших непрацездатних осіб не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років,-

в с т а н о в и л а :

вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 21 квітня 2020 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № НОМЕР_2 солдата ОСОБА_7 було зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду механіка відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 . В подальшому 01 червня 2023 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № НОМЕР_3 молодшого сержанта ОСОБА_7 увільнено від раніше займаної посади та призначено на посаду командира бойової машини командира механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . 14 червня 2023 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № НОМЕР_4 молодшого сержанта ОСОБА_7 увільнено від раніше займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 молодший сержант ОСОБА_7 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, Військової Присяги, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків. Відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника). Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

09 грудня 2023 року молодший сержант ОСОБА_7 , діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, 09 грудня 2023 року, приблизно о 10:00 годині, молодший сержант ОСОБА_7 був відсутнім при перевірці особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка проводилась за місцем дислокації військової частини за адресою: АДРЕСА_2 , тобто самовільно залишив військову частину, командуванню про причини свого вибуття молодший сержант ОСОБА_7 не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, молодший сержант ОСОБА_7 03 квітня 2024 року добровільно та з власної ініціативи прибув до розташування Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, чим припинив вчиняти злочин проти встановленого порядку несення військової служби (військовий злочин).

Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України.

З таким вироком суду першої інстанції не погодився обвинувачений та оскаржив в апеляційному порядку, не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини та кваліфікацію, в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, застосувати до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст.75 КК України, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що він позитивно характеризується за місцем проживання, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, на утриманні має батьків пенсійного віку, які потребують його матеріальної та моральної допомоги.

Зауважує, що під час проходження військової служби неодноразово травмувався, а у грудні 2023 року залишив військову частину, оскільки був незгоден із довідкою військово-лікарської комісії про його придатність до військової служби і бажав її оскаржити та пройти повторну ВЛК. Після лікування знайшов військову частину, в якій отримав згоду на подальше проходження військової служби.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги, просили вирок суду змінити, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти апеляційної скарги обвинуваченого, просила вирок місцевого суду залишити без змін. перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, не оскаржуються, а тому колегією суддів не перевіряються. Судовий розгляд вказаного кримінального провадження проведений відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Так, частиною 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи вимоги ст.ст. 65, 66 КК України, обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення міри покарання ОСОБА_7 дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, рішення суду першої інстанції є справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо можливості застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованими та такими, які не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

27 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» № 2839-IX від 13 грудня 2022 року (далі - Закон № 2839-IX), який погіршує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки встановлює заборону звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України) щодо вчинення особами кримінальних правопорушень, передбачених ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинених в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Згідно ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, та інше щодо цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, положеннями ст.75 КК України, які діяли на момент вчинення кримінального правопорушення, встановлено пряму заборону застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням до кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 КК України, вчиненого в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, а тому висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону.

Крім того, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про щире каяття та визнання своєї вини, наявність батьків пенсійного віку та позитивної характеристики, не є такими, що виключають його відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та не свідчать про наявність таких даних про особу обвинуваченого, які дають змогу зробити висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому, всі обставини, на які посилався обвинувачений - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вже враховані судом першої інстанції при призначенні мінімального за розміром покарання, передбаченого санкцією ч.5 ст. 407 КК України, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування та задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 424, 532 КПКУкраїни, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 04 червня 2024 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді