Справа № 487/8692/24
Провадження № 1-кс/487/5470/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2024 року Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши клопотання слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0001367 від 30.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407, ч.4 ст. 408 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

04.10.2024 року слідчий Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_6 , за погодженням із прокурором Миколаївської спеціалізованої у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_7 , звернувся до слідчого судді із указаним клопотанням, у якому просив застосувати у кримінальному провадженні № 0001367 від 30.05.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 та ч. 4 ст. 408 КК України, строком на 60 (шістдесят) діб, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивоване тим, що підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, які підлягають допиту, шляхом схилення учасників кримінального процесу до дачі завідомо неправдивих показів, які виправдовують його, чим перешкоджати встановленню істини у провадженні, може вчинити інше кримінальне правопорушення, а також те, що скоєне кримінальне правопорушення є тяжким, санкція за яке передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 (п`яти) до 12 (дванадцяти) років, його вік та стан здоров`я не перешкоджають триманню під вартою.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у клопотанні.

Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні вину визнав. Суду пояснив, що 27 липня 2022 року добровільно прийшов проходити службу у ЗСУ. Отримав поранення у Бахмуті, проходив лікування, є інвалідом, але повернувся у стрій та продовжив службу. Зазначив, що готовий і далі нести службу, але виходити на бойові завдання, а не знаходитися в тилу.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання, посилаючись на те, що підозра необґрунтована, підозрюваний не відмовляється від проходження служби, вину визнає, має інвалідність, отримав поранення на службі.

Заслухавши позицію сторін кримінального провадження, вивчивши клопотання, матеріали, якими обґрунтовується необхідність застосування ініційованого заходу, слідчий суддя дійшов наступного.

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001367 від 30.05.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27.07.2022 солдат ОСОБА_4 на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) від 27.07.2022

№ 382 був призваний на військову службу за мобілізацією та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.07.2022 № 203 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 24.12.2022 № 193-РС солдата ОСОБА_4 , зараховано у до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду номер обслуги 3 відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_3 ,ВОС -101533М, шпк «матрос»; із одночасним присвоєнням військового звання «матрос».

У подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 09.07.2023 № 63-РС, матроса ОСОБА_4 , призначено на посаду командир відділення-командир машини НОМЕР_4 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_3 , ВОС НОМЕР_5 , шпк «молодший сержант»; із одночасним присвоєнням військового звання «молодший сержант»

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 11.07.2023 № 195 молодшого сержанта ОСОБА_4 , визначено таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_6 .

Відтак, з 27.07.2022, тобто з моменту відправлення ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_4 до військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_4 набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

05.09.2023, молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, та проходячи військову службу на посаді командир відділення-командир машини НОМЕР_4 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_3 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, самовільно залишив пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_3 , а саме АДРЕСА_1 та незаконно перебував поза його межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що самовільно залишив місце служби, з 05.09.2023 по 10.09.2023.

В подальшому 10.09.2023 молодший сержант ОСОБА_4 повернувся до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_3 в населений пункт АДРЕСА_1 та продовжив несення військової служби.

Проте, 07.11.2023, повторно молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, та проходячи військову службу на посаді командир відділення-командир машини НОМЕР_4 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_3 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, самовільно залишив пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_3 , а саме АДРЕСА_1 та незаконно перебував поза його межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що самовільно залишив місце служби, з 07.11.2023 по 14.11.2023.

14.11.2023 молодший сержант ОСОБА_4 повернувся до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_3 та продовжив несення військової служби.

В подальшому, відповідно до наказу Командувача ІНФОРМАЦІЯ_5 (по особовому складу) від 15.12.2023 № 177-РС, молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_7 та призначено на посаду сержант резерву 4 взводу резерву сержантського складу роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_7 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 30.12.2023 № 371 молодшого сержанта ОСОБА_4 , з 30.12.2023 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та визначено таким що вибув до нового місця несення служби до військової частини НОМЕР_7 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_7 (по стройовій частині) від 01.01.2024 № 1 молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_7 , поставлено на всі види забезпечення.

Командувача ІНФОРМАЦІЯ_5 (по особовому складу) від 08.02.2024 № 28-РС, молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_8 та призначено на посаду інструктор навчального взводу навчальної роти школи фахової підготовки фахівців родів військ військової частини НОМЕР_8 ,

ВОС 102119М, шпк старший сержант».

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_7 (по стройовій частині) від 20.02.2024 № 46 молодшого сержанта ОСОБА_4 , з 20.02.2024 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_7 та визначено таким що вибув до нового місця несення служби до військової частини НОМЕР_8 .

У подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_8 (по стройовій частині) від 21.02.2024 № 54 молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_8 , поставлено на всі види забезпечення та визначено таким що з 21.02.2024 справи та посаду прийняв, приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_8 (по стройовій частині) від 07.03.2024 № 69 молодшого сержанта ОСОБА_4 визначено таким що з 08.03.2024 вибув на лікування до КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» м. Миколаєва.

Відповідно до виписки № 137 від 08.04.2024 ОСОБА_4 виписаний з

КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» з рекомендаціями: ЛФК, нагляд лікарів невропатолога, сімейного лікаря.

09.04.2024, молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, та проходячи військову службу на посаді інструктор навчального взводу навчальної роти школи фахової підготовки фахівців родів військ військової частини НОМЕР_8 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, вчинив не з`явлення на службу з лікувального до місця військової служби у районі зосередження підрозділів військової частини НОМЕР_8 , яке було визначене неподалік населеного пункту АДРЕСА_2 та незаконно перебуває поза його межами, проводить час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що вчинив нез`явлення з метою ухилитися від військової служби на службу з лікувального закладу, з 09.04.2024 по 03.10.2024.

03.10.2024 ОСОБА_4 затримано слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

Таким чином, дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.4 ст. 407, ч.4 ст.408 КК України.

04.10.2024 ОСОБА_4 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 407, ч.4 ст.408 КК України

Описана у клопотанні фабула у сукупності з наданими прокурором поясненнями та матеріалами кримінального провадження дає слідчому судді підстави дійти висновку про наявність ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 407, ч.4 ст.408 КК України.

Підозра ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними досудовим розслідуванням доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оцінивши вказані докази в їх сукупності з доводами клопотання та учасників судового засідання, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих матеріалів клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри на даному етапі досудового розслідування у вчиненні підозрюваним кримінальних правопорушень за викладених у клопотанні обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Щодо ризиків, то слідчим зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ст.177 КПК України, слідчий суддя вважає зазначити наступне.

У справі «Нінеску проти Республіки Молдова» (Ninescu v. the Republic of Moldova) (заява № 47306/07, рішення від 15.07.2014 року, остаточне рішення від 15.11.2014) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що «для виправдання позбавлення заявника свободи національні суди навели безліч підстав, велика частина з яких полягає в перефразуванні підстав застосування запобіжних заходів, передбачених КПК, не пояснивши, як вони можуть бути застосовані до заявника» (п.67).

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний може спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди, але цього недостатньо для обрання запобіжного заходу. Якщо про ризик переховування заявлено слідчим, суд має виходити виключно з конкретної оцінки фактів, сукупність яких може доводити або спростовувати вірогідність вчинення підозрюваним негативних дій.

Так, ризик переховування обґрунтований тяжкістю покарання. Суворість покарання є однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

У клопотанні зазначається, що підозрюваний з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування. Тобто, ризик втечі обґрунтовується не якимись фактичними обставинами, а фактом вчинення кримінального правопорушення. Із твердження прокурора слідує, що, оскільки вчинив військовий злочин, то може і ухилятися. Крім того, у клопотанні зазначається, що підозрюваний може здійснити виїзд на непідконтрольну Україні територію або на окуповану територію та може переховуватися на території іншої області. Зазначені твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, зважаючи на те, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та відноситься до категорії чоловіків віком з 18 до 65, яким чинним законодавством заборонено перетинати кордон України, тому незрозуміло яким чином він має «зникнути до іншої країни». Крім того, згідно наданих підозрюваним пояснень, ОСОБА_4 після залишення військової частини проживав за місцем реєстрації разом із матір`ю, де перебував весь час, у тому числі до вручення йому повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються. Конкретних обставин або дій підозрюваного, які б свідчили про його ухилення від слідства, слідчому судді не надано. Інших обставин на підтвердження ризику втечі прокурором також не було зазначено.

На переконання слідчого судді найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58.

Слідчий суддя вважає, що ризик переховування від слідства та суду є маловірогідним. На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваного до мобілізації, його поведінка після вчинення кримінального правопорушення, поясненнями у судовому засіданні. Подія злочину мала місце 09 квітня 2021 року, про підозру було повідомлено 04 жовтня 2024 року. Підозрюваний розумів, що йому може бути пред`явлена підозра, мав достатньо часу для втечі чи її організації, але за такий тривалий час не вчинив жодного вчинку, який би свідчий про намір втечі.

Підозрюваний був мобілізований, під час мобілізації від проходження військової служби не відмовлявся та має бажання продовжити службу. Вкрай сумнівним є те, що за такої поведінки, підозрюваний буде переховуватися від слідства. Поведінка підозрюваного в суді також не свідчить про такі наміри.

Прокурором жодним чином не було зазначено де може переховуватися підозрюваний, чи є в нього матеріальні ресурси для цього, що є необхідним для організації переховування.

Щодо ризику впливу на свідків, то вказаний ризик прокурором не обґрунтований і в судовому засіданні даний ризик не знайшов свого підтвердження. Слідчий у клопотанні зазначив, що не маючи обмежень у пересуванні підозрюваний буде мати можливість особисто або через своїх колег, які є військовослужбовцями військової частини, до дачі завідомо неправдивих показів. Але при цьому прокурор не зазначив на кого конкретно із свідків може впливати підозрюваний, в чому цей вплив може полягати та які наслідки це матиме для кримінального провадження. На переконання слідчого судді освітній рівень підозрюваного, відсутність знань в галузі права не надає йому можливості орієнтуватися у змісті показань свідків, значимості їх показань, а відповідно і тиску з метою якось змінити ці покази, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні. Крім того, свідки у справі є військовослужбовцями, які знають що таке відповідальність та обов`язок, дуже сумнівно, щоб вони могли змінити свої показання на користь підозрюваного, зважаючи також на те, що тривалий час підозрюваний не перебував у військовій частині, де проходив службу разом із свідками. За вказаних обставин незрозуміло яким чином підозрюваний буде впливати на свідків. Факт неприбуття ОСОБА_8 до військової частини зафіксований письмовими доказами і визнається самим підозрюваним.

Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, то у клопотанні він обґрунтовується тим, що знаходячись на свободі військовослужбовець дізнавшись від органу досудового розслідування про здобуті в ході слідства докази на обґрунтованість його підозри та виявлені під час слідства обставини кримінального правопорушення, наявні у наданих йому додатках до клопотання про обрання запобіжного заходу, може вживати заходи до перешкоджання об`єктивності досудового розслідування. Слідчим не зазначено які дії підозрюваного свідчать про можливе невиконання обов`язків покладених на ОСОБА_4 як на підозрюваного, невиконання конкретно яких обов`язків може призвести до перешкоджання кримінальному провадженню, у чому воно полягає таке перешкоджання.

Частиною 8 статті 186 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Разом з цим, слідчий суддя звертає увагу не те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи. Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Ідеться про такі базові принципи: презумпція невинуватості; презумпція свободи; імператив поваги до людської гідності.

Презумпція невинуватості гарантує, що кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Конституційний суд України зазначає, що метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, від будь-яких форм осуду публічної влади, доки вину не буде доведено (Рішення від 8 червня 2022 року 3-р(ІІ)/2022).

Європейський суд роз`яснює, що п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати людину винною до винесення їй вироку судом. Можна лише інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкривати інформацію про вручення підозри, затримання та зізнання. Але робити це розсудливо та обачно, вибір слів є важливим (Рішення ЄСПЛ від 2 жовтня 2018 року у справі Криволапов проти України).

Отже, до набрання законної сили вироку суду не можна називати людину військовим злочинцем, така людина є особою, яка підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого під час воєнного стану.

Презумпція свободи гарантує кожному свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції).

Базові висновки стосовно презумпції на користь залишення особи на свободі Європейський суд з прав людини зробив у справах Вітольд Літва проти Польщі та Амбрушкевич проти Польщі. Зокрема, ЄСПЛ зазначає: недостатньо, щоб позбавлення волі лише відповідало нормам національного права, а ще необхідно, щоб з огляду на обставини справи воно було необхідним.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 вже визнано неконституційним положення ч. 5 ст. 176 КПК щодо безальтернативності запобіжних заходів у злочинах проти національної безпеки України та зазначав, що формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя: «встановлення запобіжного заходу виключно у вигляді тримання під вартою особам, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні окремих злочинів, не дозволяє слідчому судді, суду зважити всі відповідні ризики та обставини конкретної справи під час призначення запобіжного заходу, а також позбавляє можливості винести вмотивоване судове рішення та надати належне обґрунтування триманню під вартою, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини».

Із аналізу ч. 2 ст. 29 Конституції України вбачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. У ст. 64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 29 Конституції України. Це свідчить про те, що безальтернативне обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить Основному Закону України.

В даному випадку тримання підозрюваного під вартою може виглядати як відбування покарання «авансом», тоді як відповідно до Рішення ЄСПЛ Летельє проти Франції(п.51) попереднє ув`язнення не повинно випереджати покарання у вигляді позбавлення волі, і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що при обранні запобіжного заходу за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, альтернативою запобіжному заходу в вигляді тримання під вартою є відмова в обранні запобіжного заходу, якщо не вбачається необхідності позбавляти особу її основоположного права на свободу.

Відповідно до ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

У суді прокурором не було доведено наявність зазначених ним ризиків, слідчим суддею ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, встановлено не було, а тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись статтями 176-179, 184, 193, 184, 193, 196 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0001367 від 30.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407, ч.4 ст. 408 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 08.10.2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1