Дата документу 07.10.2024 Справа № 334/6231/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6231/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/649/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

підозрюваного ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2024 року, якою задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001556, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 липня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий СВ ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке було вилучено в ході затримання та особистого обшуку ОСОБА_7 , а саме: банківську картку «все можу» «world debit» № НОМЕР_1 (банк «Пумб»); банківську картку «Приват» для виплат № НОМЕР_2 ; банківську картку «Приват» для виплат № НОМЕР_3 ; банківську картку «А-Банк» № НОМЕР_4 ; банківську картку «ukrsibank» № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_10 ; мобільний телефон чорного кольору без пізнавальних надписів; мобільний телефон «Xiaomi Redmi 10C» імей 1: НОМЕР_6 , імей 2: НОМЕР_7 , в якому знаходиться сім-карта № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 ; інші особисті речі (запальнички, годинник, одяг, взуття, термос, два ключа, фрагменти аркушів, ручка, гаманець).

Під час досудового розслідування встановлено, що 30 липня 2024 року приблизно о 8 год., ОСОБА_7 , знаходячись в якості гостя за адресою: АДРЕСА_1 за місцем мешкання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , під приводом послухати музику попросив у ОСОБА_12 належний останній мобільний телефон «Xiaomi Redmi 10C» у корпусі чорного кольору, вартістю 1500 грн., в якому знаходилась сім- картка мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» з номером НОМЕР_9 , яка цінності для потерпілої на становить, після чого ОСОБА_7 , маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, не реагуючи на зауваження останньої щодо повернення її мобільного телефону, відкрито заволодів вказаним майном, при цьому розпилив сльозогінний газ перцевого балончику у обличчя ОСОБА_12 та наніс останній два удари кулаком у область правої скроні.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, знаходячись за вказаною адресою, розпилив сльозогінний газ перцевого балончику у обличчя потерпілого ОСОБА_11 , чим подавив супротив останнього, відкрито заволодів його чоловічою сумкою чорного кольору вартістю 1500 грн., яка належить останньому, у якій знаходились: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_11 банківські картки «ПриватБанк» - 2 шт., «Укрсиббанк», «Пумббанк» імітовані на ім`я ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 1500 грн., потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 1500 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілих, вчинене в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що вилучене майно має важливе значення для досудового розслідування і буде в подальшому використане як докази, з метою всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин кримінального провадження, доведення вини підозрюваного ОСОБА_7 , обставин вчинення правопорушення та проведення судових експертиз.

Слідчий суддя задовольнив клопотання про накладення арешту на майно, обґрунтувавши рішення тим, що зазначені в клопотанні речі відповідають критеріям, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, оскільки набуті кримінально протиправним шляхом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 вважає оскаржувану ухвалу незаконною.

Вказує, що речі, які вказані в оскаржуваній ухвалі та визнані речовими доказами в нього не вилучались, що було зафіксовано під час його затримання.

Звертає увагу на те, що під час особистого огляду в нього було вилучено тільки його годинник, який не має жодного відношення до справи.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу та визнати речові докази недопустимими доказами.

Крім того, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів провадження, відомості про отримання ОСОБА_7 копії оскаржуваної ухвали відсутні, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку строк на апеляційне оскарження ухвали підлягає поновленню.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та вказав, що всі підозри відносно нього обумовлюються наявністю сумки, якої під час затримання в нього не було, у приміщення відділення поліції з нею він не заходив. Вказав, що з відео, яке знаходиться у слідчого з АТБ-маркету, на якому зазначено, що хтось кладе сумку до камери схову, не убачається з якого пристрою воно знімалось, всі речові докази отриманні незаконним шляхом, є недопустимими та вилучення сумки не відбувалось. Під час проведення огляду ним були зроблені зауваження, що сумка або рюкзак йому не належать та в нього не знаходились. Протокол затримання, в якому зазначено, що під час особистого обшуку вилучено ряд речей, не відповідає відео фіксації такої процесуальної дії.

Захисник підозрюваного - адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу без надання доповнень та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вказав, що слідчим суддею обґрунтовано прийнято рішення про накладення арешту, адже накладено арешт на майно, яке було вилучено у ОСОБА_7 та у подальшому визнано речовими доказами.

Заслухавши доповідь судді, підозрюваного ОСОБА_7 , його захисника та прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, якщо існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, перетворення, відчуження.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При цьому слід врахувати, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК країни (збереження речових доказів) арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Отже, саме до компетенції органу досудового розслідування належить встановлення чи є вказане майно знаряддям чи предметом злочину, для чого, з метою його збереження, запобігання приховування, пошкодження, псування, зникнення, втраті, знищення, використання, пересування, передачі, відчуження.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування приведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб;

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що накладаючи арешт на вказане у клопотанні майно, слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі, предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, із матеріалів провадження убачається, що Запорізьким районним управлінням поліції ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001556 від 30 липня 2024 року.

Із фабули витягу з ЄРДР випливає, що 30 липня 2024 року надійшло повідомлення до ЗРУП ГУНП в Запорізькій області про те, що невідомою особою в умовах воєнного стану за адресою: АДРЕСА_1 скоєно відкрите заволодіння майном, яке належить ОСОБА_12 , спричинивши тим самим матеріальної шкоди на суму, яка встановлюються.

Зі змісту протоколу допиту потерпілої ОСОБА_12 убачається, що ОСОБА_7 відкрито викрав в неї її мобільний телефон «Redmi C10» у корпусі темного кольору, який був у чохлі чорного кольору, в якому знаходились дві сім-карти: сім-карта НОМЕР_9 та сім-карта ОСОБА_13 , яку він тимчасово поставив в її телефон.

Зі змісту протоколу допиту потерпілого ОСОБА_11 випливає, що ОСОБА_7 відкрито викрав його сумку чорного кольору, в якій знаходилось три запальнички «Крікет»; блокнот з документами, а саме, паспорт ID на його ім`я, 2 банківські картки АТ «Приватбанк» імітовані на його ім`я, одна банківська картка «Укрсиббанк» та одна банківська картка «ПУМБ» на його ім`я.

Із протоколу затримання ОСОБА_7 від 30 липня 2024 року убачається, що в ході проведення особистого обшуку у ОСОБА_7 виявлено та вилучено: банківську картку «все можу» «world debit» № НОМЕР_1 ; банківську картку «Приват» для виплат № НОМЕР_2 ; паспорт громадянина України у вигляді id картки на ОСОБА_11 ; банківську картку «Приват» для виплат № НОМЕР_3 ; банківську картку «А-Банк» № НОМЕР_4 ; банківську картку «ukrsibank» № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_10 ; мобільний телефон чорного кольору без пізнавальних надписів; мобільний телефон «Xiaomi Redmi 10C» імей 1: НОМЕР_6 , імей 2: НОМЕР_7 , в якому знаходиться сім-карта № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 ; інші особисті речі (запальнички, годинник, одяг, взуття, термос, два ключа, фрагменти аркушів, ручка, гаманець).

Постановою слідчого від 31 липня 2024 року вказане в клопотанні слідчого майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Отже, із наведеного випливає, що вилучене у ОСОБА_7 майно під час його затримання, може бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні, адже є всі підстави вважати, що вказане майно може бути майном потерпілих.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку про необхідність накладення арешту на вказане в клопотанні майно, оскільки таке майно має значення речового доказу у кримінальному провадженні та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, так як може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доводи ОСОБА_7 з приводу того, що вказані в клопотанні речі в нього не вилучались, спростовуються відомостями, зазначеними у протоколі його затримання від 30 липня 2024 року.

Так, як випливає зі змісту протоколу затримання ОСОБА_7 під час затримання останнього, в нього було проведено особистий обшук, в ході якого виявлено та вилучено вказане в клопотанні майно.

Ураховуючи викладене, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2024 року, якою задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001556, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 липня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4