КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3875/2024 Категорія: ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали у кримінальному провадженні № 0000295, внесеному до ЄРДР 15 вересня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Київ, українець, громадянин України, освіта середня, не працюючий, не одружений, без місця реєстрації, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 15 січня 2015 року вироком Дарницького районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, який звільнився 12 вересня 2017 року з ДУ «Бучанська ВК (№ 85)» на підставі ухвали від 4 вересня 2017 року Ірпінського міськрайонного суду Київської області умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 4 місяці 14 днів;

- 13 листопада 2019 року вироком Корецького районного суду Рівненської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 15 вересня 2023 року вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309, 70 КК України на 5 років позбавлення волі;

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, і призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю кримінальних правопорушень призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано частково невідбуте за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року покарання у виді 1 (одного) місяця позбавлення волі та остаточно призначено покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 14 вересня 2020 року приблизно о 17.00 год. (більш точного часу не встановлено), перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконного збагачення, тобто, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, скориставшись відсутністю власника та інших сторонніх осіб поблизу себе, перелізши через паркан, проник на територію домоволодіння, розташованого за вказаною вище адресою, де знайшов металеву арматуру довжиною 2 метри та, за допомогою якої шляхом пошкодження віконної рами, проник до приміщення будинку, звідки повторно викрав належне ОСОБА_10 майно, а саме: радіоприймач моделі «Кіро КВ-308АС», вартістю 221,30 грн., особисті нагрудні знаки та пам`ятні медалі, а саме: медаль СССР «Ветеран труда» вартістю 200 грн., медаль «В пам`ять 1500-летия Києва» вартістю 350 грн., знак «Победитель социалистического соревнования 1975 года» вартістю 45 грн., значок «Отличник социалистического соревнования министерства связи СССР» вартістю 250 грн., медаль «За трудовую доблесть» вартістю 717 грн., медаль «За доблесный труд. В ознаменование 100-летия со дня рождения Владимира Ильича Ленина» вартістю 100 грн.

Після чого разом з викраденим майном ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим завдав потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 1089,45 грн., згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 3315/20 від 21 вересня 2020 року.

Крім того, Указом Президента № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжено.

20 вересня 2023 року (більш точної дати та часу встановити не вдалося) ОСОБА_6 в умовах воєнного стану, маючи прямий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконного збагачення, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан до домоволодіння, що належить потерпілому ОСОБА_11 , що за адресою: АДРЕСА_3 , зайшов на територію зазначеного домоволодіння та повторно таємно викрав велосипед сірого кольору марки «Fuji», який знаходився у місці для зберігання дров, вартість якого згідно висновку експерта становить 15570 гривень.

У подальшому ОСОБА_6 вийшов з вказаного домоволодіння та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріального збитку, згідно з висновком експерта, на суму 15570 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком у виді 4 років позбавлення волі, більш суворим призначеним вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 185 КК України призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі; на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання покарань, призначеного цим вироком у виді 5 років позбавлення волі та вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що ОСОБА_6 раніше судимий, зокрема, вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року за ч. ч. 3, 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке судом кваліфіковане за ч. 3 ст. 185 КК України, 14 вересня 2020 року, тобто, до ухвалення стосовно нього вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, а також обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке судом кваліфіковане за ч. 4 ст. 185 КК України, 20 вересня 2023 року, тобто, після ухвалення вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року. Отже, за таких обставин, суд першої інстанції мав би призначити покарання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України, після чого призначити покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, враховуючи вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року. Після цього призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України та у подальшому призначити остаточне покарання на підставі положень ч. 1 ст. 71 КК України.

Враховуючи наведене, прокурор вважає, що суд при призначенні покарання ОСОБА_6 не застосував закон, який підлягає застосуванню, тобто, не призначив йому покарання з врахуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України до вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, тобто, не застосував закон, який підлягає застосуванню, а отже неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Окрім того, прокурор вказує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не врахував особу ОСОБА_6 , який вчинив 2 кримінальних правопорушення, які відповідно до положень ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, за кожне з яких передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, своїми кримінально-протиправними діями посягнув на одне із фундаментальних прав в демократичному суспільстві - гарантоване Конституцією України право приватної власності, а також в минулому неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за тотожні кримінальні правопорушення, у тому числі до покарання у виді реального позбавлення волі, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення. Враховуючи зазначене, а також те, що судом не застосовано положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо покарання, призначеного оскаржуваним вироком та вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, вбачається, що призначене судом остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явились, будь-яких заяв та клопотань не подавали.

Вислухавши позицію учасників апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані не у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що фактичні обставини кримінальних правопорушень під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Встановлені обставини кримінальних правопорушень ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінальних правопорушень, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані:

- за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в житло, вчинене повторно;

- за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у сховище, вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Прокурором як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду, обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого, як і покарання, призначене обвинуваченому за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України відповідно у виді 4 та 5 років позбавлення волі, не оспорюються, як і будь-ким з учасників апеляційного розгляду.

Разом з тим, прокурор вважає, що судом при призначенні обвинуваченому покарання допущено істотне порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Перевіряючи доводи прокурора, колегія суддів доходить такого висновку.

За змістом оскаржуваного вироку, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд врахував ступінь тяжкості та обставини скоєного кримінального правопорушення, а також особу обвинуваченого, який вчинив тяжкі злочини, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, раніше судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому судом враховано висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 8 лютого 2021 року в справі № 390/235/19 (провадження № 51-2177кмо20), згідно з яким, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються; у такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.

З огляду на те, що ОСОБА_6 раніше судимий вироком Корецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, епізод 14 вересня 2020 року в даному кримінальному провадженні вчинив в період іспитового строку, суд на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за сукупністю вироків частково приєднав невідбуте покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, яким було зараховано вирок Корецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що вироком Корецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

В період іспитового строку за вказаним вироком 14 вересня 2020 року ОСОБА_6 вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України (потерпіла ОСОБА_10 ).

15 вересня 2023 року ОСОБА_6 засуджений вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання за кримінальні правопорушення (за крадіжку майна потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ) частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року у виді 1 (одного) місяця позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України (за крадіжку майна потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ) у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі; на підставі ч. 3 ст. 78, ч. 1 ст. 77 КК України до цього покарання частково, у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі, приєднано невідбуте покарання за вироком Корецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнаний винуватим оскаржуваним вироком, вчинене 20 вересня 2023 року (потерпілий ОСОБА_11 ).

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України (потерпіла ОСОБА_10 ), в період іспитового строку, встановленого вироком Корецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року, проте, до постановлення вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України (потерпілий ОСОБА_11 ), вчинено ОСОБА_6 20 вересня 2023 року, тобто, після постановлення 15 вересня 2023 року вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в ч.ч. 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа № 511/37/16-к, провадження № 51-830км18), коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу.

Водночас колегія суддів вважає помилковим врахування судом першої інстанції при вирішення питання призначення обвинуваченому покарання висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 8 лютого 2021 року в справі № 390/235/19, оскільки обставини справи, які були предметом перегляду Об`єднаної палати Верховного Суду та які є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні, не є релевантними.

При цьому колегія суддів враховує, що прокурором питання призначення покарання обвинуваченому з урахуванням вироку Корецького районного суду Рівненської областівід 13 листопада 2019 року в апеляційній скарзі не ставиться, а, відтак, з урахуванням положень ч. 1, ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів розглядає справу лише в межах поданої апеляційної скарги.

З огляду на встановлені обставини, з урахуванням положень ст. 70, 71 КК України, висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа № 511/37/16-к, провадження № 51-830км18), колегія суддів вважає, що обвинуваченому слід було:

- призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК України;

- на підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначити покарання, з урахуванням покарання, призначеного за ч. 3 ст. 185 КК України та за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року;

- призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України;

- остаточне покарання призначити на підставі ст. 71 КК України, про що обґрунтовано зазначив прокурор в апеляційній скарзі.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що вирок суду відносно ОСОБА_6 у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке слід призначити обвинуваченому, колегія суддів враховує, що відповідно до змісту положень ст. 50 КК України покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Згідно з загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими кримінальними правопорушеннями, не одружений, не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, без місця реєстрації, має місце проживання, де характеризується позитивно, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття; відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку, що обвинуваченому слід призначити як за кожне кримінальне правопорушення окремо, так і на підставі ст. 70, ст. 71 КК України, покарання у виді позбавлення волі.

Що стосується розміру покарання, яке слід призначити обвинуваченому, то колегія суддів звертає увагу, що прокурор в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду наголошував на тому, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Водночас за кожне кримінальне правопорушення просив призначити таке ж покарання, яке призначено судом першої інстанції.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що обвинуваченому за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України слід призначити такий же вид і розмір покарання, який призначений судом першої інстанції. При призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України колегія суддів вважає необхідним застосувати принцип поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 3 ст. 185 КК України, більш суворим, призначеним вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, та при призначенні покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання призначити шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, невідбутої частини покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, тобто, ОСОБА_6 слід призначити покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

- на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком у виді 4 років позбавлення волі, більш суворим у виді 5 років позбавлення волі, призначеним вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 185 КК України призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі;

- на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання покарань, призначеного цим вироком у виді 5 років позбавлення волі та вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, призначити остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі,

і таке покарання, на переконання колегії суддів, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, відповідає меті покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50,65 КК України.

Таким чином, з огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасуванню та ухвалення в цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок:

Призначити ОСОБА_6 :

- за ч. 3 ст. 185 КК України - 4 роки позбавлення волі;

- на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком у виді 4 років позбавлення волі, більш суворим у виді 5 років позбавлення волі, призначеним вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, - 5 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 185 КК України - 5 років позбавлення волі;

- на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного цим вироком, покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року, - остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, обвинуваченим ОСОБА_6 , який утримується під вартою, - у той же строк з дня вручення копії вироку.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4