ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/96/21 Номер провадження 11-кп/814/540/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: частина 1 статті 371, частина 1 статті 366 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарями: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю:

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_13 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 лютого 2020 року за № 0000229 за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавської обл., громадянина України, освіта вища, неодруженого, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , адвоката, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 366, частиною 1 статті 371 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 371, частиною 1 статті 366 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 371, частиною 1 статті 366 КК України, які, відповідно до викладеного в обвинувальному акті, були скоєні за таких обставин.

Наказом № 123 о/с від 19 березня 2019 року старший лейтенант ОСОБА_10 був призначений на посаду слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі СУ ГУНП в Полтавській області).

Перебуваючи на займаній посаді ОСОБА_10 був зобов`язаний дотримуватися вимог чинного законодавства, а саме: статей 3, 19, 29 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97ВР від 17 липня 1997 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1996 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року, статей 8, 9, 12, 40, 131, 208 КПК України, статей 1, 2, 6, 23 Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів СУ ГУНП в Полтавській області, був службовою особою, оскільки згідно з пунктом 1 примітки до статті 364 КК України постійно здійснював функції представника влади.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000381 від 13 травня 2019 року за частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 4 статті 187 КК України, розпочатому за фактом вчинення розбійного нападу та замаху на умисне вбивство, слідчий відділу розслідування особливо важливих злочинів СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_10 був слідчим слідчої групи, якому доручено здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні.

Здійснюючи досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000381, слідчий ОСОБА_10 17 травня 2019 року о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , будучи уповноваженою службовою особою, якій законом надано право здійснювати затримання, достовірно знаючи, що станом на 16 годину 30 хвилин 17 травня 2019 року злочини, передбачені частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 4 статті 187 КК України, у яких проводилося досудове розслідування, вже закінчилися, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, завідомо незаконно затримав у порядку статті 208 КПК України ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У подальшому, 17 травня 2019 року о 16 годині 30 хвилин затриманий у порядку статті 208 КПК України ОСОБА_13 залишений слідчим ОСОБА_10 у приміщенні Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі Кобеляцький ВП ГУНП в Полтавській області) за адресою: Полтавська обл., м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17.

Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне затримання ОСОБА_13 в порядку статті 208 КПК України, слідчий ОСОБА_10 17 травня 2019 року о 20 годині 10 хвилин, перебуваючи в приміщенні кабінету № 20 Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області за адресою: Полтавська обл., м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17, діючи умисно, грубо порушуючи вимоги статті 208 КПК України, відповідно до вимог якої уповноважена особа має право без ухвали слідчого судді, суду, затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках, якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення, або якщо безпосереднього після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин, будучи обізнаним в тому, що ОСОБА_13 не застали під час вчинення злочину або безпосереднього після його вчинення, посилаючись на вимоги статей 40, 104, 131, 132, 208-211, 213 КПК України, склав офіційний документ - протокол затримання, який здатен спричинити наслідки правового характеру, до якого вніс завідомо недостовірні відомості щодо підстав затримання за пунктами 1, 2 частини 1 статті 208 КПК України, яких не існувало, а також зазначив у вказаному протоколі час і місце затримання, а саме, о 16 годині 30 хвилин 17 травня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаними діями ОСОБА_10 документально оформив затримання ОСОБА_13 як особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, обмеживши таким чином право ОСОБА_13 на вільне пересування.

У подальшому, 17 травня 2019 року в період часу з 20 години 10 хвилин по 21 годину 35 хвилин слідчим ОСОБА_10 . ОСОБА_13 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК України. При цьому, згідно з вказаним повідомленням про підозру, ОСОБА_13 інкримінується вчинення кримінального правопорушення 13 травня 2019 року.

На підставі вказаного протоколу затримання в порядку статті 208 КПК України, який склав ОСОБА_10 , підозрюваного ОСОБА_13 18 травня 2019 року о 02 годині 10 хвилин доставлено та поміщено до ізолятора тимчасового тримання № 1 Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі ГУНП в Полтавській області) за адресою: м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 30.

У подальшому, 18 травня 2019 року підозрюваного ОСОБА_13 конвойовано до Октябрського районного суду м. Полтави за адресою: м. Полтава, вул. Навроцького, 5, де він утримувався до 18 години 00 хвилин 18 травня 2019 року як особа, затримана за підозрою у вчиненні злочину, тобто до моменту винесення слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_14 ухвали від 18 травня 2019 року у справі № 554/4287/19, провадження № 1-к/554/7337/2019, про застосування до ОСОБА_13 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 16 години 30 хвилин 15 липня 2019 року.

Враховуючи викладене, згідно позиції сторони обвинувачення, незаконними умисними діями слідчого ОСОБА_10 заподіяно істотної шкоди охоронюваним Конституцією України, міжнародно-правовими актами, Законами України правам та інтересам ОСОБА_13 , а саме, правам на повагу до честі, гідності, свободу, особисту недоторканність та вільне пересування.

Отже, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні:

- кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 371 КК України, а саме у завідомо незаконному затриманні;

- кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України, а саме у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Ухвалюючи виправдувальний вирок суд першої інстанції виходив, зокрема із того, що вина ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 366 та частиною 1 статті 371 КК України, не знайшла свого підтвердження здобутими та дослідженими у ході розгляду справи доказами, а тому є недоведеною.

Вимоги апеляційних скарг й узагальнені доводи осіб, які їх подали

Вимоги апеляційної скарги потерпілого та її мотиви

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_13 просить суд скасувати вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року відносно ОСОБА_10 у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким:

визнати винним ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування строком на 1 рік;

визнати винним ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 371 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_10 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування строком на 1 рік зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, з іспитовим строк на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Також апелянтом заявлено клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, оскільки, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, вони досліджені судом першої інстанції неповністю та з порушенням.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про недоведення вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 злочинів, передбачених частиною 1 статті 371 та частиною 1 статті 366 КК України, суперечать фактичним обставинам, які були встановлені судом. Потерпілий зазначає, що досліджені докази а саме: протокол затримання ОСОБА_13 , протокол допиту обвинуваченого ОСОБА_10 від 05 серпня 2022 року, показання потерпілого та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ухвала слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2019 року у справі № 554/4287/19 - підтверджують наявність в діях обвинуваченого об`єктивної сторони інкримінованих ОСОБА_10 правопорушень. Потерпілий вказує, що обвинувачений ОСОБА_10 був достовірно обізнаний, що злочин, за яким він обвинувачувався, був вчинений 13 травня 2019 року, а затримання в порядку статті 208 КПК України відбулося 17 травня 2019 року, що підтверджує наявність у ОСОБА_10 суб`єктивної сторони правопорушень, передбачених частиною 1 статті 366 та частиною 1 статті 371 КК України, та про повне усвідомлення незаконного затримання.

ОСОБА_13 вказує, що висновки суду викладені в оскаржуваному судовому рішенні мають істотні суперечності, зокрема судом першої інстанції взято до уваги ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2019 року, якою встановлено факт незаконного затримання потерпілого, яке проводилося працівниками ГУНП в Полтавській області 17 травня 2019 року, констатовано факт того, що протокол затримання в порядку статті 208 КПК України складено саме ОСОБА_10 , але при цьому суд першої інстанції не вказав, що особа, яка затримала ОСОБА_13 був слідчий ОСОБА_10 .

Окрім цього, зазначає, що у вироці встановлено дані, які свідки під час допиту в суді не повідомляли, вказує, що частину доказів, які судом першої інстанції було досліджено у вироці суду формально перераховано і їм не надано оцінки.

Вимоги апеляційної скарги прокурора та її мотиви

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прохає скасувати вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року відносно ОСОБА_10 та у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким:

визнати винним ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування строком на 1 рік;

визнати винним ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 371 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_10 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування строком на 1 рік зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, з іспитовим строк на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Також заявлено клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, оскільки, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, вони досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушенням.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також судом не було взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Мотиви скасування вироку суду першої інстанції аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі потерпілого.

Щодо заперечень, поданих на апеляційні скарги

Обвинувачений ОСОБА_10 подав до суду заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілого, у яких просив вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року у справі за його обвинуваченням залишити без змін, а в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого відмовити.

Зазначає, що докази у вказаному кримінальному провадженні отримані з порушеннями і є неналежними та недопустимими.

Щодо явки та позиції учасників провадження в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні прокурор у кримінальному провадженні та потерпілий апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Сторона захисту заперечувала проти задоволення апеляційний скарг та просила залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Також обвинувачений ОСОБА_10 , після роз`яснення йому положень статті 49 КК України, вважаючи себе невинуватим, заперечував проти застосування до нього положень вище зазначеної статті та закриття кримінального провадження з цих підстав відповідно до норм КПК України.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступи потерпілого та прокурора на підтримку апеляційних скарг, обвинуваченого та захисників, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши вирок суду та матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Щодо клопотання про дослідження доказів та оцінки доказів судом першої інстанції

Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Вирішуючи клопотання сторони обвинувачення про дослідження доказів, вислухавши доводи потерпілого та прокурора на підтримку заявлених клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, думку сторони захисту, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заявлених стороною обвинувачення клопотань, оскільки апеляційним судом не встановлено такої умови, а численні клопотання потерпілого та прокурора про дослідження доказів не містять обґрунтованих мотивів та аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження і фактично зводяться до незгоди сторони обвинувачення з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироці стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , а тому не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Так, сторона обвинувачення в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції неправильно відобразив у вироці і не надав оцінки показанням свідків.

Разом із тим, потерпілий та прокурор, зазначивши про «важливе» значення цих доказів, не конкретизував, як вони стосуються доказування обставин затримання безпосередньо ОСОБА_13 і встановлення умислу ОСОБА_10 на завідоме незаконне затримання потерпілого або на складання завідомо неправдивого офіційного документу.

За таких обставин наведене не можна вважати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні статті 412 КПК України.

Верховний Суд в поставові від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/17 вказав, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Показання свідків викладено в оскарженому судовому рішенні з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження за приписами статті 91 КПК України.

Решта тверджень потерпілого та прокурора про допущені судами істотні порушення вимог кримінального процесуального закону насправді стосуються незгоди апелянтів з наданою судом оцінкою доказів, але сама по собі незгода сторони обвинувачення з оцінкою судом доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Усупереч твердженням апелянтів про порушення судом першої інстанції вимог КПК України під час дослідження доказів, суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження, в межах визначених статтею 404 КПК України, у порядку встановленому статтею 405 цього Кодексу, ретельно перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційних скарг сторони обвинувачення приходить до переконання, що вказані твердження не впливають на правильність висновку суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_10 .

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції потерпілим було заявлено клопотання, в порядку статті 317 КПК України, про долучення до справи доказів (т. 3 а.с. 92-113).

Судом апеляційної інстанції був досліджений протокол обшуку, який, як вказано в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого, не був досліджений судом першої інстанції, проте, вказаний доказ жодним чином не спростує висновки суду першої інстанції та не дає підстави для скасування вироку суду першої інстанції.

Щодо суті пред`явленого обвинувачення

Згідно зі статтею 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 17 КПК України визначено презумпцію невинуватості, яка полягає в тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Відповідно, статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Із вимог статті 370 КПК України вбачається, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, всупереч твердженням потерпілого та прокурора, місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_10 за частиною 1 статті 371 та частиною 1 статті 366 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінальних правопорушень, дотримався зазначених вимог закону.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз усіх доказів, що були надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, та дійшов правильного висновку про відсутність в діянні ОСОБА_10 складу інкримінованих злочинів.

За змістом частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно частини 2 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому відповідно до частини 4 статті 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що суди під час оцінки доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі №195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі №754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі №760/23459/17, від 03 лютого 2021 року у справах №761/7897/18 і №504/1755/15-к та ін.).

Згідно з вимогами статті 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках на потерпілого.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, на ОСОБА_10 як працівника поліції покладався обов`язок дотримуватись Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно статті 7 цього ж Статуту на ОСОБА_10 покладався обов`язок дотримуватись службової дисципліни, яка базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу, серед іншого, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави тощо.

Відповідно до статті 9 КПК України під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно із положеннями частини 1 статті 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Відповідно до частини 2 статті 40 КПК України слідчий, зокрема, уповноважений проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії, звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотанням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій, повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру.

Згідно з частиною 5 статті 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Щодо виправдування за статтею 371 КК України

Частина 1 статті 371 КК України передбачає кримінальну відповідальність за завідомо незаконне затримання або незаконний привід.

Пунктом 8 частини 2 статті 131 КПК України передбачено як один з видів заходів забезпечення кримінального провадження - затримання особи.

Разом із тим, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що згідно зі статті 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою. При цьому за змістом частини 5 статті 208 КПК України у випадку затримання особи обов`язково складається протокол.

Затримання, як захід забезпечення кримінального провадження (пункт 8 частини 2 статті 131 КПК України) є тимчасовим запобіжним заходом (частина 2 статті 176 КПК України), який застосовується уповноваженою службовою особою до особи, що підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину.

Воно полягає у примусовому і короткочасному (на строк не більше 72 годин) позбавленні особи волі (частина 1 статті 211 КПК України) і здійснюється на підставах, в порядку та на строки, встановлені статтями 208-213 КПК України.

Особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою (стаття 209 КПК України).

Уповноважена службова особа зобов`язана доставити затриману особу до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, в якому негайно реєструються дата, точний час (година і хвилини) доставлення затриманого та інші відомості, передбачені законодавством. Про кожне затримання уповноважена службова особа одразу повідомляє за допомогою технічних засобів відповідальних осіб в підрозділі органу досудового розслідування (частини 1, 2 статті 210 КПК України).

Як наголошує ЄСПЛ у своїх рішеннях проти України, що сама лише відсутність протоколу затримання має вважатися серйозним недоліком, оскільки усталена позиція ЄСПЛ полягає у тому, що невизнане тримання особи під вартою є повним запереченням фундаментально важливих гарантій, що містяться у статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та являє собою найбільш серйозне порушення зазначеного положення. Відсутність фіксації такої інформації, як дата, час та місце затримання, ім`я затриманого, підстави для затримання та ім`я особи, яка здійснила затримання, повинні розглядатися як недотримання вимог щодо законності та невідповідність самій меті статті 5 Конвенції (справа «Кушнір проти України»).

Натомість у цьому кримінальному провадженні потерпілий та прокурор, на користь твердження про наявність в діях ОСОБА_10 складів злочинів, передбачених частиною 1 статті 366, частини 1 статті 371 КК України, посилаються головним чином на те, що в подальшому (після складення протоколу затримання ОСОБА_13 ) були здобуті докази того, що останнього дії невірно кваліфіковані за частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 4 статті 187 КК України, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_13 було перекваліфіковано, та в подальшому скеровано до суду. Однак це само по собі не може свідчити про те, що слідчому ОСОБА_10 такі обставини були відомі вже на час складання протоколу про затримання.

Більше того, як слідує з фабули обвинувачення та з показань самого потерпілого ОСОБА_13 , під час перебування на стаціонарному лікування в Кобеляцькій міській лікарні, до нього близько 13 години прийшов один із «чужих» працівників поліції (себто, не з Кобеляцького відділення поліції), який від нього практично не відходив: сидів біля медсестер, «крутився» біля палати. Потім він нав`язливо запропонував вийти надвір поговорити. Потерпілий вийшов із лікарні у спортивній формі, без речей. Коли вони вийшли, під`їхав білий мікроавтобус, з якого вискочили люди у масках, «заламали» потерпілого та «заштовхали» у автомобіль, поклали на підлогу та відвезли до Кобеляцького відділу поліції.

Потім потерпілого перевели у приміщення відділку поліції, куди близько 18 години прийшла адвокат ОСОБА_20 , яка сфотографувала побої.

Близько 21 години потерпілого перевели у інший кабінет, куди прийшов ОСОБА_10 і повідомив ОСОБА_13 про затримання на підставі статті 208 КПК України, провів обшук потерпілого.

Потерпілий зазначав, що з моменту, коли йому вдягли кайданки у лікарні, та до моменту приходу слідчого ОСОБА_10 , ОСОБА_13 увесь час перебував у них або був ними пристебнутий до якихось предметів, а біля нього увесь час перебував хтось із працівників поліції.

Також потерпілий вказував, що ОСОБА_10 він побачив уперше близько 21 години.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17) в та постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 березня 2021 року (справа №761/10306/15) приписи частини 4 статті 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань, як самостійного процесуального джерела доказів, згідно зі статті 95 КПК України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до показань потерпілого, які були покладені в основу обвинувачення, фактичне затримання ОСОБА_13 відбулося о 16 годині 30 хвилин, в той час як відповідно до копії протоколу обшуку (т. 3 а.с. 111-113) обшук у будинку та господарських будівлях за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_13 , було проведено слідчим ОСОБА_10 з 16 години 51 хвилин до 19 години 17 хвилин. Відповідно, фактичне затримання потерпілого було здійснено іншими особами, а не обвинуваченим.

Судом першої інстанції були допитані потерпілий, обвинувачений та свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , які будучи приведеними до присяги та попередженими про кримінальну відповідальність пояснили, що були очевидцями фактичного затримання потерпілого ОСОБА_13 , та при його затриманні слідчого ОСОБА_10 не було.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_19 повідомив, що в момент фактичного затримання потерпілого слідчий ОСОБА_10 , за його вказівкою, проводив санкціонований обшук домоволодіння ОСОБА_13 , що в свою чергу підтверджується протоколом обшуку.

Свідки, які були допитані в судовому засіданні, вказали, що фактичне затримання потерпілого відбулося на території Кобеляцької міської лікарні, дана обставина не заперечується і стороною обвинувачення. Натомість, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що в момент фактичного затримання обвинувачений перебував в іншому місці та проводив слідчі дії.

Відповідно, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги з висунутого ОСОБА_10 обвинувачення ту частину, яка стосується тверджень про затримання ОСОБА_10 о 16 годині 30 хвилин 17 травня 2019 року потерпілого ОСОБА_13 .

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що стороною обвинувачення не доведено те, що обвинувачений виконував будь-які активні дії, спрямовані на затримання потерпілого, як те зазначено в обвинувальному акті, а саме: затримав ОСОБА_13 о 16 годині 30 хвилин у приміщенні Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, після цього залишив у приміщенні Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, вручив підозру потерпілому, не тільки не підтверджене, але й спростоване наведеними доказами. З цих підстав суд першої інстанції правильно вказав, що для визнання ОСОБА_10 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 371 КК України, за обставин, викладених у обвинувальному акті, не вбачає можливим, з даним твердженням погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що сторона обвинувачення скеровуючи до суду обвинувальний акт вказана, що ОСОБА_10 документально оформив затримання потерпілого ОСОБА_13 (т.1 а.с. 4). Інкриміноване кримінальне правопорушення передбачене частиною 1 статті 371 КК України (в редакції чинній на час вчинення кримінального правопорушення) передбачало завідомо незаконне затримання або незаконний привід, однак дані дії обвинуваченому не інкримінуються.

Повідомлення про підозру, яке було вручено потерпілому ОСОБА_13 обвинуваченим було складено старшим групи слідчих ОСОБА_18 , підписано слідчим групи слідчих ОСОБА_19 та погоджено з прокурором ОСОБА_23 , сам обвинувачений не складав цей процесуальний документ, а тільки вручив його потерпілому.

Крім того, з показань свідків та потерпілого, які були допитані в суді першої інстанції вбачається, що безпосереднє затримання потерпілого здійснював не ОСОБА_10 , а працівники поліції, «бійці спецпризначення», які приїхали до лікарні, в якій перебував останній, та доставили потерпілого до Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, відповідно з цього часу він був обмежений у свободі пересування.

Отже, свідки, які були допитані в суді першої інстанції вказали, що підставою для складення протоколу затримання ОСОБА_13 , законність затримання доставленого потерпілого ОСОБА_13 та правильність оформлення протоколу перевірялася прокурором у кримінальному провадженні та слідчим суддею.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що наявні в матеріалах кримінального провадження документи не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду та взяті до уваги судом як переконливі, оскільки вини ОСОБА_10 вони не доводять та жодним чином не вказують на те, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 371 КК України.

Навпаки, судом достеменно встановлено, що зазначені відомості вказані у протоколі затримання ОСОБА_13 не доводять та жодним чином не вказують на те, що в діях ОСОБА_10 наявний склад кримінального правопорушення.

З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду.

Дії слідчого зі слідчої групи фактично зводились до того, що він під час досудового розслідування кримінального провадження за фактом розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000381, у належній процесуальній формі, на підставах та в порядку, визначених законом, оформлював протокол затримання за статтею 208 КПК України на особу, яка вже була фактично затримана та доставлена до райвідділу, з метою надання їх процесуального статусу та забезпечення процесуальних прав затриманого.

Вище вказане узгоджується із практикою Верховного Суду, що викладено, зокрема, у справі № 712/4072/15-к.

При цьому колегія суддів наголошує, що «висновок щодо застосування норми права - це не завжди чітко сформульований висновок у судовому рішенні …, це також правове обґрунтування одного чи кількох доводів касаційної скарги сторони кримінального провадження, викладене в судовому рішенні як у формі постанови, так і ухвали, за змістом якого цілком зрозумілою є правова позиція колегії суддів щодо застосування конкретної норми матеріального чи процесуального права» (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 722/594/22).

Тобто, ОСОБА_10 виконав вимоги процесуального закону, а їх невиконання у даному випадку призвело б до суттєвих порушень прав затриманого.

Щодо виправдування за статтею 366 КК України

Згідно версії сторони обвинувачення, ОСОБА_10 інкримінується вчинення злочину, а саме внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

Об`єктивна сторона службового підроблення (частина 1 статті 366 КК України) передбачає складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, перекручення істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища.

Такий злочин виявляється тільки в активній поведінці службової особи і може бути вчинений однією з декількох альтернативно передбачених у частині 1 статті 366 КК України дій:

а) внесення до документів неправдивих відомостей;

б) інше підроблення документів;

в) складання неправдивих документів;

г) видача неправдивих документів.

Передбачене статтею 366 КК України кримінальне правопорушення є злочином з формальним складом та може бути вчинене тільки з прямим умислом.

Частиною 2 статті 24 КК України визначено, що прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, означає включення інформації, яка цілком або частково не відповідає дійсності, до справжнього офіційного документа (постанова Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 742/318/18). Зміст справжнього документа змінюється лише частково: частина відомостей у ньому відповідає дійсності, а частина має неправдивий характер. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.

За висновком суду першої інстанції, сторона обвинувачення не надала переконливого обґрунтування того, що існують законодавчі вимоги до змістовного наповнення протоколу затримання ОСОБА_13 , повідомлення йому про підозру; обвинувачений ОСОБА_10 , як слідчий завідомо знав про відсутність підстав для затримання ОСОБА_13 без ухвали слідчого судді, а наявні у його розпорядженні відомості та документи містять завідомо неправдиві відомості про обставини затримання ОСОБА_13 , з даним висновком погоджується і колегія апеляційного суду.

Разом із тим, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд зробив висновок про те, що органами досудового слідства не доведено, що на час складання протоколу затримання ОСОБА_13 . слідчому ОСОБА_10 було відомо про те, що офіційні документи містили завідомо неправдиві відомості про вчинення потерпілим ОСОБА_13 злочину. У зв`язку з цим, керуючись частиною 4 статті 17 КПК України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погодився апеляційний суд, що під час судового розгляду не було надано доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_10 у вчиненні передбаченого частиною 1 статті 366 КК України злочину.

Судом першої інстанції були досліджені докази надані сторонами, та допитані свідки, які вказали, що обвинувачений не володів усією інформацією щодо кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_13 і встановлених у ньому обставин, а відомості про причини затримання потерпілого вносив виходячи з повідомленої йому його керівництвом інформації.

Поряд з іншим, суд першої інстанції правильно зазначив, що сторона обвинувачення не наводила будь-яких доказів на підтвердження того, що слідчий ОСОБА_10 прийняв рішення про затримання потерпілого і визначив підстави затримання достеменно знаючи про його безпідставність, а також, що в обвинуваченого були достатні підстави вважати такі відомості, які він отримав щодо обставин та підстав затримання ОСОБА_13 , завідомо неправдивими; подані письмові докази відповідних відомостей не містять у будь-якому виді, а показання свідків не підтверджують викладені в обвинувальному акті висновки про умисність дій ОСОБА_10 на внесення завідомо неправдивих відомостей, з даним твердженням погоджується і суд апеляційної інстанції, а доводи викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду.

Доводи сторони обвинувачення про те, що слідчий ОСОБА_10 був зобов`язаний розуміти, що вносить завідомо неправдиві відомості до протоколу затримання, оскільки злочин було вчинено 13 травня 2019 року, а затримання ОСОБА_13 відбулося 17 травня 2019 року, тобто через чотири дні після вчинення злочину, не спростовують висновки суду першої інстанції із вищевказаних мотивів, оскільки, як уже зазначалося, службове підроблення, передбачене частиною 1 статті 366 КК України характеризується тільки прямим умислом, так як службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів. Внесення до таких документів відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює, виключає склад підроблення, що також узгоджується із позицією Верховного Суду, що викладена у справі № 712/4072/15-к

У даному випадку, як встановлено, слідчий у належній процесуальній формі, на підставах та в порядку, визначених законом, оформлював протокол затримання за статтею 208 КПК України на особу, яка вже була фактично затримана та доставлена до райвідділу, з метою надання їх процесуального статусу та забезпечення процесуальних прав затриманого.

Тобто, як уже зазначалося, ОСОБА_10 виконав вимоги процесуального закону, а їх невиконання, у даному випадку, призвело б до суттєвих порушень прав затриманого.

Отже, вказані обставини виключають наявності прямого умислу ОСОБА_10 на внесення завідомо неправдивих відомостей у протокол затримання, так як він виконував вимоги процесуального закону, щоб не допустити суттєвих порушень прав затриманого, а жодних відомостей про те, що ОСОБА_10 приймав участь у фактичному затриманні чи давав вказівку на затримання потерпілого матеріали кримінального провадження не містять.

При цьому, місцевий суд прийшов до висновку, що дослідженими доказами підтверджено лише те, що ОСОБА_10 як слідчий зі складу групи, що була створена для досудового розслідування кримінального провадження, разом з іншими слідчими, що входили до складу групи, приймав процесуальні рішення в межах своїх повноважень, керуючись наявними у його розпорядженні фактичними даними, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Висновки

В апеляційних скаргах містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

При цьому колегія суддів виходить з усталеної практики ЄСПЛ. Так, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Переглядаючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що зазначених вище вимог закону суддею місцевого суду у повній мірі дотримано.

У вироці суду першої інстанції наведено мотиви, з яких він виходив, та положення закону, якими він керувався при постановленні судового рішення.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилаються прокурор та потерпілий у своїх апеляційних скаргах, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

За вище викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв єдине правильне рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 366 та частиною 1 статті 371 КК України.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суд першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Пунктом 1 частини 1 статті 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи наведене вище, судове рішення місцевого суду про визнання невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 371, частиною 1 статті 366 КК України та виправдання ОСОБА_10 колегією суддів визнається законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Підстав для скасування вироку суду першої інстанції, передбачених статтею 409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду першої інстанції є таким, що відповідає вимогам статей 370, 373 КПК України.

На підставі вище вказаного та керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 лютого 2020 року за № 0000229, стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4