ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/523/24 Справа № 711/4753/20 Категорія: ч. 1 ст. 122 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0002247 від 28.05.2020 за спільною апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Романівка Тальнівського району Черкаської області, громадянина України, українця, не працюючого, який є особою з інвалідністю 2 групи безтерміново, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України на один рік позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком в один рік та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У с т а н о в и л а :

За цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 26.05.2020 близько 15 год 30 хв, перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті власних неприязних відносин, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, умисно завдав не менше трьох ударів кулаками обох рук в область лівої та правої сторони щелепи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи з двох сторін в ділянці суглобових відростків, які, згідно з висновком експерта № 02-01/553 від 25.06.2020, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 порушують питання про скасування вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.05.2024 через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду в частині визначення розміру відшкодування потерпілому моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та відмови у задоволенні цивільного позову про стягнення моральної шкоди. Просять ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі, без подальшого застосування положень ст. 75 КК України. Крім того стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 : 21904,66 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 100 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Зазначають, що суд першої інстанції обмежившись перерахуванням обставин, визначених у ст. 65 КК України, не навів будь-яких мотивів із яких прийшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без відбуванняним призначеного покарання. При цьому не врахував, що ОСОБА_7 свою вину у скоєнні злочину не визнав, вибачення у потерпілого не попросив, не покаявся, наслідків вчиненого не усвідомив, матеріальну та моральну шкоду не відшкодував.

Вказують, що утримання неповнолітніх дітей та те, що ОСОБА_7 є особою з інвалідністю не вказує на можливість і доцільність його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Також звертають увагу на те, що обвинувачений раніше двічи притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 296 КК України, однак належних висновків для себе не зробив і знов вчинив умисний злочин в умовах явної неповаги до суспільства, який супроводжувався особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Що стосується розміру стягнення моральної шкоди наголошують, що судом не враховано глибини страждань потерпілого, погіршення стану його здоров`я, душевних страждань та хвилювань, та те, що злочинні, умисні протиправні дії обвинуваченого були направлені не тільки на нанесення тілесних ушкоджень, але й на приниження потерпілого в очах значного кола відвідувачів магазину. При цьому ОСОБА_7 не тільки наносив удари потерпілому, але й принижував його, що, окрім іншого, нанесло додаткових душевних страждань останньому і підлягає врахуванню при встановленні розміру компенсації моральної шкоди.

Щодо відмови у задоволенні судом цивільного позову в частині відшкодування завданої потерпілому матеріальної шкоди, зазначають, що досліджені письмові докази підтверджують обставини, що надані ОСОБА_9 довідки, фіскальні документи (чеки і платіжна квитанція) підтверджують сплату понесених витрат після отримання перелому нижньої щелепи з двох сторін в ділянці суглобових відростків, у зв`язку з отриманням вказаних тілесних ушкоджень та в період лікування потерпілого в КНП «Черкаська обласна лікарня ЧОР» з 27.05.2020 по 09.06.2020. З вказаними даними узгоджуються і показання потерпілого, які надані суду, в тому числі про процес лікування, операції у відділенні щелепно-лицевої хірургії та понесені на лікування затрати.

На думку апелянтів, висновки суду щодо можливого придбання медпрепаратів, ліків потерпілим для лікування хвороб загального характеру, а не у зв`язку із понесеними травмами, не узгоджуються з доказами і фактичними обставинами справи, які визнані встановленими.

Узагальнюючи викладене стверджують, що на виконання положень ст. 1166, 1167 ЦК України цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди на суму 21904,66 грн та моральної шкоди на суму 100 000 грн, що була завдана злочинними діями обвинуваченого, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 в підтримку апеляційної скарги з наведених доводів; прокурора, яка просила залишити без задоволення апеляційні вимоги в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а у вирішенні вимог, пов`язаних із розв`язанням цивільного позову - поклалась на розсуд суду; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про залишення апеляційної скарги без задоволення як необгрунтованої; перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що вона до задоволення не належить.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і учасниками судового провадження не оспорюється.

З кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України - завдання умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, колегія суддів погоджується.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є не тяжким злочином, обставини його вчинення та наслідки у виді заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, дані про особу винуватого, який є особою з інвалідністю 2 групи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, несудимий, на спеціалізованих обліках у лікарів нарколога, та психіатра не перебуває, за місцем проживання, та військової служби характеризується позитивно, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжує.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на визначений строк.

Вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання учасниками кримінального провадження не оскаржується, з розміром якого також погоджується і колегія суддів.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України, в тому числі із застосуванням положень ст. 69 КК України, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Даних про наявність обставин, що є пом`якшуючими покарання обвинуваченого, з огляду на положення ст. 66 КК України, або можуть бути визнані такими, з матеріалів кримінального провадження не вбачається і під час апеляційного розгляду стороною захисту не доведено.

Щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, на що посилається потерпілий та його представник, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 та приходить до наступного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції в повному обсязі врахував та оцінив конкретні обставин справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, відсутність обставин, що впливають на покарання.

Зокрема судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, в тому числі наслідки, що настали для потерпілого, дані про особу обвинуваченого, а також позицію потерпілого та його представника, які погодились із запропонованим прокурором покаранням із застосуванням положень ст. 75 КК України, яка хоча і не є визначальною, однак підлягає врахуванню при призначенні покарання, за невстановленням даних, що виключає можливість застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений строк та з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання, тому колегія суддів не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Також колегія суддів враховує належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а також те, що матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували про те, що ОСОБА_7 з моменту вчинення кримінального правопорушення, яке мало місце в травні 2020 року і до цього часу вчинив нове кримінальне правопорушення, або притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, що беззаперечно свідчить про усвідомлення ним вчиненого, виправлення власної поведінки та обгрунтованість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Та обставина, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, є його способом захисту від пред`явленого обвинувачення і не слугує підставою для призначення покарання без застосування положень ст. 75 КК України. На думку колегії суддів, процесуальна поведінка обвинуваченого в суді апеляційної інстанції вказує на те, що він фактично погодився з встановленими судом обставинами за якими засуджений і визнав факт вчинення ним злочину по відношенню до потерпілого. Про наведене вказує та обставина, що сторона захисту вироку суду першої інстанції не оскаржила, а в судових дебатах просила залишити його без змін.

Доводи апелянтів про те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, незважаючи на посилання у вироку про це, є необгрунтованими. Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 є несудимим в силу ст. 89 КК України, а припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала.

Дійсно, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання як дані, що характеризують особу останнього врахував те, що він є несудимим в силу ст. 89 КК України, однак притягувався до кримінальної відповідальності. Таке посилання є неприпустимим, оскільки врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості.

Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для виключення наведеного з вироку суду першої інстанції, вважаючи, що це в будь-якому випадку не вплине на зміст винесеного по справі рішення, призначене ОСОБА_7 покарання та спосіб його відбування.

Те, що ОСОБА_7 вибачення у потерпілого не попросив, не покаявся, наслідків вчиненого не усвідомив, матеріальну та моральну шкоду не відшкодував, є даними, що характеризують відношення обвинуваченого до скоєного, які, у сукупності з іншими обставинами, враховані при призначенні покарання і не спростовують висновків суду першої інстанції про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства.

Доводи потерпілого та його представника про те, що ОСОБА_7 скоїв злочин за обставин явної неповаги до суспільства, а його дії по відношенню до ОСОБА_9 супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, суперечить пред`явленому за обвинувальним актом обвинуваченню і в силу ст. 337 КПК України, не може бути враховано, в тому числі при призначенні покарання.

Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, не були враховані судом, а також свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, потерпілим та його представником в апеляційній скарзі не наведено.

Колегія суддів цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування завданої злочином шкоди, який вирішено з урахуванням положень ст. 127 КПК України, ст. 23, 1166, 1167 ЦК України та роз`яснень наведених в постановах Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», вважаючи суму моральної шкоди визначену судом до відшкодування такою, що відповідає критеріям розумності і справедливості, а відмову у задоволенні цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди - обгрунтованою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_9 та його представником ОСОБА_10 подано цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 : матеріальної шкоди у розмірі 21904 грн 66 коп, понесеної на лікування потерпілого, придбання ліків, препаратів та стоматологічних засобів; 100000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, що полягає у перенесених емоційних стражданнях, болю протягом тривалого часу, погіршенні відносин із оточуючими його людьми, неможливості продовжувати нормальний спосіб життя після отриманих від обвинуваченого тілесних ушкоджень, погіршенні здоров`я.

Беззаперечно встановлено, що злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 заподіяна шкода.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність понесеної потерпілим матеріальної шкоди пов`язаної з лікуванням отриманих від дій обвинуваченого тілесних ушкоджень, з огляду на таке.

Дійсно з наданих потерпілим та долучених до матеріалів кримінального провадження медичних документів вбачається, що ОСОБА_9 проходив лікування у медичних закладах у певні періоди часу, однак такі докази лікування останнього не є належними, допустимими, переконливими та такими, що підтверджують заявлений розмір понесеної ним матеріальної шкоди на суму 21904 грн 66 коп.

Зокрема з наданих на підтвердження понесеної матеріальної шкоди документів не можливо встановити, що проведені з ОСОБА_9 лабораторні дослідження і лікування, в тому числі операційне втручання, були платними, а останній здійснив їх оплату (наприклад: в товарних чеках від 01.06.2020 відсутнє посилання на особу, яка придбала відповідні медичні засоби та препарати). Крім того долучені потерпілим квитанції про сплату медичних послуг - УЗД органів черевної порожнини та сечовидільної системи датовані 20.08.2020, без відповідних медичних даних, не вказують на те, що вказані медичні маніпуляції знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з отриманими 20.05.2020 тілесними ушкодженнями у виді перелому нижньої шелепи з двох сторін.

Крім того потерпілим, на підтвердження понесеної матеріальної шкоди, не надано лікарські призначення на придбання конкретних ліків, медичних препаратів, пов`язаних з отриманими тілесними ушкодженнями, спричиненими обвинуваченим ОСОБА_7 , які б узгоджувалися із відповідними платіжними документами про придбання призначених лікарем у конкретному дозуванні засобів, ліків, препаратів.

Колегія суддів наголошує, що саме по собі надання, в обгрунтування понесеної матеріальної шкоди, квитанцій про оплату ОСОБА_9 стоматологічних послуг, фіскальних чеків про оплату медзасобів (наприклад: тонометр) та препаратів (наприклад: віта-мелатонін, аспаркан, сбор желудочний, natrol multiple for Men Multivitamin тощо), за відсутності відповідних лікарських призначень або рецептів, не доводить факт понесення потерпілим матеріальних витрат, пов`язаних із заподіянням йому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Наявні в матеріалах кримінального провадження докази, які покладені в основу обвинувального вироку підтверджують факт спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, його лікування, пов`язане з їх отриманням та проведенні медичні маніпуляції, однак не доводять понесені потерпілим матеріальні витрати.

Безсумнівно, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, моральних переживаннях, які викликали негативні переживання, перенесенні болю від отриманих тілесних ушкоджень, виникненні пригніченого стану, хвилюванні за своє життя та здоров`я, психологічний дискомфорт, знижений настрій, емоційну напругу.

З урахуванням характеру вчиненого обвинуваченим правопорушення, ступеня його вини, глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_9 , пов`язаних із наслідками від заподіяних йому тілесних ушкоджень, інших обставин, які мають істотне значення, визначений судом до відшкодування ОСОБА_7 розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь потерпілого в сумі 10000 грн, відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та співмірності.

Підстав для збільшення визначеної до відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_9 суми моральної шкоди, яка належить стягненню з обвинуваченого, не вбачається, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, наведених висновків не спростовують.

Доводи потерпілого та його представника про те, що обвинувачений не лише наносив тілесні ушкодження, але й принижував ОСОБА_9 перед відвідувачами магазину, що належить врахуванню при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів визнає необгрунтованими, такими, що не підтверджуються встановленими судом і наведеними у вироку фактичними обставинами вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Посилання про те, що внаслідок заподіяних ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому у подальшому погіршився стан здоров`я останнього, колегією суддів до уваги не приймається за відсутністю даних, які б вказували на причинно-наслідковий зв`язок між погіршенням загального стану здоров`я потерпілого і отриманими ним від дій саме обвинуваченого ОСОБА_7 тілесними ушкодженнями.

Оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить предмет оціночної діяльності суду та визначається залежно від визначених ЦК України критеріїв з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена ОСОБА_9 сума моральної шкоди, є явно завищеною, такою, що не відповідає моральним та фізичним стражданням, яких зазнав останній внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 .

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 обставин, для його скасування чи зміни - відсутні.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, залишити без змін, а спільну апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді