Номер провадження: 11-сс/813/1328/24
Справа № 946/6438/24 1-кс/946/1969/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваної ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_7 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 305 КК України, в рамках кримінального провадження № 0001094, внесеного до ЄРДР 11.08.2024 року,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання т.в.о. начальника відділення № 2 СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , яке погоджене з прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, у період часу з 21:00 години до 07:00 години наступної доби строком до 09 жовтня 2024 року.

Рішення слідчого судді мотивоване наявністю обґрунтованої підозри за фактом можливого вчинення підозрюваною, інкримінованого кримінального правопорушення та ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак сторона обвинувачення не довела необхідність застосування найсуворішого запобіжного заходу. Тому, з урахуванням конкретних обставин справи та інформації, яка характеризує підозрювану, слідчий суддя дійшов висновку, що буде доцільним та достатнім для запобігання встановленого ризику застосування запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що ухвала є необґрунтованою, оскільки висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Свої вимоги прокурор аргументує тим, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не забезпечить належним чином виконання підозрюваною своїх процесуальних обов`язків та не забезпечить уникнення ризиків, передбачених пунктами 1, 3 та 5ч. 1 ст. 177 КПК України, які були зазначені у клопотанні.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою застосувати до підозрюваної запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стром на 60 днів.

Уважаючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, захисник ОСОБА_8 подав письмові заперечення, в яких зазначає, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою, не містить жодної конкретної підстави для скасування судового рішення, не містить жодних посилань на істотні порушення вимог КПК України, або ж неповноту судового розгляду справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а тому очевидно і не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

- ОСОБА_7 не мала жодного умислу на контрабанду наркотичних засобів, а наркотичний засіб «канабіс» в неї був у наявності лише для власного вжитку з метою полегшення симптомів сильного нестерпного головного болю, межових розладів особистості (F60.31), розладів дефіциту уваги з гіперактивністю (F90.2), змішаного тривожного та депресивного розладів (F41.2), діагностованих у ОСОБА_7 ще із 2020 року, що підтверджується відповідними медичними висновками, які надаються стороною захисту до даних заперечень, при цьому, ОСОБА_7 перебуває під наглядом та лікуванням лікарів-психіатрів та неврологів більш ніж чотири роки;

- дії ОСОБА_7 не можуть бути кваліфіковані за частиною 2 статті 305 КК України (кваліфікуюча ознака - «особливо небезпечний наркотичний засіб»), оскільки Кабінет Міністрів України 24 травня 2024 року підтримав одну з ключових постанов, необхідних для реалізації Закону України № 3528-ІХ (Постанова «Про внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 24 травня 2024 р. № 653), яка вносить зміни до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та канабіс, смола канабісу, екстракти й настойки канабісу виключені з переліку особливо небезпечних речовин, обіг яких заборонено, а тетрагідроканнабіол - з переліку особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, та включені до таблиці 2 у відповідні списки наркотичних засобів, у тому числі рослин і психотропних речовин, обіг яких обмежено;

- повідомлення ОСОБА_7 про підозру від 11.08.2024 року за ст. ст. 15 ч. 2, 305 ч. 2 КК України, відбулося із порушенням правил підслідності, адже у відповідності до вимог ст. 216 ч. 2 КПК України, досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 305 КК України, здійснюють слідчі органи безпеки, при цьому, будь-яких постанов прокурора вищого рівня про визначення підслідності за СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області тобто органів Національної поліції;

- стороною обвинувачення не надано доказів необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено існування ризиків, передбачених п. 1,3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що, в свою чергу, є обов`язковим критерієм при вирішенні питання при застосуванні запобіжного заходу

Позиції учасників судового розгляду.

Прокурор підтримав доводи та вимоги поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Захисник та підозрювана заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши головуючого суддю, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та надані до клопотання слідчого матеріали, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Як видно з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону виконав та врахував їх при постановленні ухвали, а доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими.

В рамках вказаного кримінального провадження № 0001094, внесеного до ЄРДР 11.08.2024 року, 11 серпня 2024 року ОСОБА_7 було затримано у порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 305 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, дослідженими судом першої інстанції та перевіреними під час апеляційного розгляду та в поданій апеляційній скарзі сторони обвинувачення не оскаржується.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що висновки про наявність ризиків та неможливість запобігання їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Як вбачається з обґрунтованих висновків слідчого судді, викладених в мотивувальній частині ухвали, у даному кримінальному провадженні існує доведені прокурором та слідчим ризик, передбачений пунктам 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, того, що підозрювана може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованих кримінального правопорушення його характеру та ступеню суспільної небезпеки, фактичні обставини провадження та дані про особу підозрюваної, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Так, оцінивши у сукупності фактичні обставини провадження та дані про особу підозрюваної, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, слідчий суддя обґрунтовано звернув увагу на те, що стороною обвинувачення доведено лише обставини, встановлені в п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК України, однак не доведено необхідність застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК (ч. 1 ст. 183 КПК України).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт.

Розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, колегія суддів виходить з того, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Виходячи із порівняльного аналізу правових позицій ЄСПЛ, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи їх переконливість. При цьому для застосування тримання під вартою як запобіжного заходу прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 14.10.2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (заява N 38717/04) (п. 29-30), зазначив, що національні органи влади не надали належного обґрунтування для виправдання позбавлення заявника свободи, яке відповідно вважається свавільним, оскільки не було розглянуто можливості застосування менш суворих запобіжних заходів, таких як підписка про невиїзд або застава, які могли б забезпечити доступність заявника для розслідування та судового розгляду.

Оскільки метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України, колегія суддів враховує наступні обставини: 1) надані відомості, які свідчать про вагомість на даному етапі досудового розслідування наявних доказів про вчинення підозрюваною кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 305 КК України; 2) кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , відноситься до тяжкого злочину та у разі визнання підозрюваною винуватою їй може загрожувати покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 10 років з конфіскацією майна; 3) відповідно до наданих відомостей підозрювана ОСОБА_7 раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, проживає та зареєстрований тривалий час за однією адресою, є фізичною особою-підприємцем, позитивно характеризується, активно займається волонтерською діяльністю, має діагностуванні психічні захворювання та з 2020 року перебуває під наглядом лікарів-психіатрів та неврологів.

Щодо доводів прокурора щодо тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, колегія судді вважає за необхідним зауважити, що ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

З урахуванням обставин даного провадження, тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, а також наведених вище відомостей про особу підозрюваної, колегія суддів вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби достатнім чином забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваної і виконання нею процесуальних обов`язків, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, слідчим суддею слушно покладено на підозрювану обов`язки, які будуть додатковим стримуючим фактором для запобігання втілення дій, які можуть бути проявом встановлених ризиків. Зокрема, на підозрювану покладено обов`язок не відлучатися із населеного пункту, в якому вона проживає без дозволу слідчого, прокурора та/або суду, що забезпечить контроль за місцезнаходженням підозрюваної.

У свою чергу, під час апеляційного розгляду прокурором не надано доказів, якими задокументовано, що підозрювана після застосування щодо неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, порушувала його умови та не дотримувалась покладених на неї обов`язків.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цій стадії досудового розслідування прокурором не доведена.

Усі обставини, посилання на які міститься в апеляційній скарзі прокурора, були враховані слідчим суддею при прийнятті рішення, і не спростовують законність та обґрунтованість оскарженої ухвали.

Отже, вищезазначені обставини в сукупності узгоджуються з європейськими стандартами та свідчать про обґрунтованість висновків слідчого судді про можливість застосування відносно підозрюваної більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обмеження свободи особи, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Разом із тим, посилання сторони захисту на те, що 24 травня 2024 року постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2024 р. № 653, внесено зміни до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, зокрема відповідно до підпункту 1 пункту 1 цієї постанови КМУ у таблиці І у списку № 1 "Особливо небезпечні наркотичні засоби, обіг яких заборонено", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 р. № 770, виключено таку позицію: "Канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу", колегія суддів вважає слушним та підлягають відповідній оцінці у процесі подальшого здійснення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, зокрема, щодо властивостей предмету злочину.

Що стосується тверджень захисника про те, що зібрані стороною обвинувачення докази є недопустимими на підставі статей 86 та 87 КПК, оскільки отриманні неуповноваженим органом досудового розслідування, апеляційний суд наголошує, що оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів - з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку, надається судом, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, на іншій стадії провадження - стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, при цьому, за результатами проведення судового розгляду також вирішенню підлягає питання стосовно наявності або відсутності в діях особи складу конкретного кримінального правопорушення, тобто, на теперішній час лише вирішує питання щодо достатності певного обсягу зібраних доказів для переконання стороннього спостерігача у тому, що особа причетна до вчинення злочину та стосовно неї існують законодавчо встановлені підстави для застосування певного запобіжного заходу.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування ухвали слідчого судді - немає.

Керуючись статями 176, 177, 178,182, 183, 194, 196,197 370-372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_7 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 305 КК України, в рамках кримінального провадження № 0001094, внесеного до ЄРДР 11.08.2024 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3