КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №11-сс/824/5981/2024 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2024 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000077 від 03 червня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2024 року клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на майно, вилучене 30 липня 2024 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 (відповідно до інформаційної довідки №389051662 від 31 липня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_9 ), а саме:

- мобільний телефон марки «Motorola» к.н. НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , IMЕІ: НОМЕР_3 ;

- банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_4 ;

- банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_5 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою захисник ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити повністю у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

У мотивування апеляційної скарги зазначає, що до клопотання прокурором не додано доказів того, що до арештованого майна обмежується доступ, протоколу огляду з фотографіями речових доказів мобільного телефону та банківських карток, а також, що сторона обвинувачення не мала можливості із залученням спеціаліста виготовити копії інформації, яка міститься у зазначених речових доказах, при цьому прокурор у клопотанні не посилається на необхідність проведення експертного дослідження вилучених речей з метою виявлення можливо видалених відомостей.

Уважає, що фактично доказів того, що арештовані речі містять будь-які відомості, які можуть бути використані як докази, чи неможливості скопіювати інформацію, яка міститься на арештованому майні, та видалення файлів матеріали клопотання не містять та у судовому засіданні відповідних доводів стороною обвинувачення наведено не було.

Також указує, що ні клопотання прокурора, ні постанова про арешт майна не містить відомостей яке доказове значення для кримінального провадження мають банківські картки та яким критеріям речових доказів вони відповідають.

Посилається на необґрунтованість повідомлення про підозру ОСОБА_7 з огляду на те, що ОСОБА_7 не затримувався з грошовими коштами, останні в нього не вилучались, а матеріали, надані прокурором, не містять жодного підтвердження щодо переказу коштів.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчими відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві за процесуального керівництва прокурорів Печерської окружної прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000077 від 03 червня 2024 року за частиною третьою статті 368 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_10 , обіймаючи посаду заступника директора виконавчого філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця», знаходячись на території міста Києва, керуючись корисливим мотивом та переслідуючи мету незаконного особистого збагачення, розробив план злочинних дій, що полягав у одержанні ним як службової особи неправомірної вигоди для за невчинення ним в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої влади чи службового становища поєднане з вимаганням неправомірної вигоди за попередньою змовою групою осіб.

З цією метою ОСОБА_10 , заступник директора виконавчого філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця», звернувся до раніше йому знайомих осіб, які перебували з останнім в службових відносинах, а саме ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обіймає посаду начальника відділу координації підрозділів швидкого реагування філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обіймає посаду начальника загону виробничого підрозділу «Знам`янський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця», яким було повідомлено про свої злочинні наміри та доведено до їх відома деталі вказаного злочинного плану, на що останні надали свою добровільну згоду на вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи протиправність злочинних діянь які в подальшому будуть вчинятись.

Так, о 14:56 год. 30 липня 2024 року ОСОБА_11 , діючи відповідно до раніше розробленого злочинного плану у складі групи осіб з ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , одержав від ОСОБА_13 , який діяв під контролем правоохоронних органів, неправомірну вигоду у розмірі 54 500 грн, та в подальшому ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 були затримані в порядку, передбаченому статтею 208 КПК України працівниками правоохоронних органів.

Враховуючи те, що під час досудового розслідування було задокументовано отримання неправомірної вигоди за попередньою змовою групою осіб з метою врятування майна, а саме: речей, які можуть бути доказами вчинення кримінального правопорушення, в порядку частини третьої статті 233 КПК України, у період часу з 15 години 30 хвилини по 16 годину 06 хвилин 30 липня 2024 року старшим слідчим СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_14 , було здійснено проникнення до житла до постановлення ухвали слідчим суддею та проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 (відповідно до інформаційної довідки №389051662 від 31 липня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_9 ).

В ході проведення обшуку було виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Motorola» к.н. НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , IMЕІ: НОМЕР_3 ; банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_4 ; банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_5 .

Того ж дня, 30 липня 2024 року вилучені речі постановою старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_15 були визнані речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

12 серпня 2024 року до слідчого судді надійшло клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, вилучене 30 липня 2024 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 (відповідно до інформаційної довідки №389051662 від 31 липня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_9 ), а саме:

- мобільний телефон марки «Motorola» к.н. НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , IMЕІ: НОМЕР_3 ;

- банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_4 ;

- банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_5 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2024 року клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на майно, вилучене 30 липня 2024 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 (відповідно до інформаційної довідки №389051662 від 31 липня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_9 ), а саме:

- мобільний телефон марки «Motorola» к.н. НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , IMЕІ: НОМЕР_3 ;

- банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_4 ;

- банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_5 .

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000077 від 03 червня 2024 року та яке виявлено і вилучено 30 липня 2024 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 , з тих підстав, що вилучене майно може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, оскільки зберегло на собі його сліди та відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказані у клопотанні предмети та речі зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення збереження речових доказів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вищезазначені предмети та речі, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав на зазначене у клопотанні прокурора майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, визначених частиною першою статті 98 КПК України, оскільки прокурором не надано доказів того, що до арештованого майна обмежується доступ, протоколу огляду з фотографіями речових доказів: мобільного телефону та банківських карток, того, що сторона обвинувачення не мала можливості із залученням спеціаліста виготовити копії інформації, яка міститься у зазначених речових доказах; прокурор у клопотанні не посилається на необхідність проведення експертного дослідження вилучених речей з метою виявлення можливо видалених відомостей; фактично доказів того, що арештовані речі містять будь-які відомості, які можуть бути використані як докази, чи неможливості скопіювати інформацію, яка міститься на арештованому майні, та видалення файлів матеріали клопотання не містять та у судовому засіданні відповідних доводів стороною обвинувачення наведено не було, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучені предмети та речі можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Як установлено матеріалами провадження, виявлені і вилучені 30 липня 2024 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 речі та документи, а саме: мобільний телефон марки «Motorola» к.н. НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , IMЕІ: НОМЕР_3 ; банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_4 ; банківська карта «Приватбанк» НОМЕР_5 , визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Посилання апелянта на необґрунтованість повідомлення про підозру ОСОБА_7 з тих підстав, що ОСОБА_7 не затримувався з грошовими коштами, останні в нього не вилучались, а матеріали, надані прокурором, не містять жодного підтвердження щодо переказу коштів,не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.

Таким чином, колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційні скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3