Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1499/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/34/24
Категорія ч.3 ст.286-1КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №278/1499/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2022 року відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК, та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк п`ять років.

Початок строку відбування покарання обчислено з дня взяття під варту після звернення вироку до виконання, зарахувавши в цей строк строк попереднього ув`язнення обвинуваченого з дня його затримання 29.03.2021 до дня звільнення з-під варти 31.03.2021 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_9 залишено попередній особисте зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 6383 (шість тисяч триста вісімдесят три) грн. 64 коп. судових витрат на залучення експертів при проведенні експертиз.

Арешт, накладений ухвалами слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 5.04.2021 та 5.04.2021 на автомобіль "Skoda Octavia", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", правий та лівий підголівники передніх сидінь, подушки безпеки з керма та переднього правого сидіння, змиви з керма, 2 мобільні телефони, постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, скасовано, а вказаний транспортний засіб та речові докази повернуто власникам (законним володільцям).

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 29 березня 2021 року близько 00 год. 10 хв. ОСОБА_9 в порушення п. 2.9 а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР), керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки "Skoda" моделі "Octavia", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", рухаючись по 158 км автодороги "Київ Чоп" у с. Березівка Житомирського району в напрямку м. Житомира, у порушення вимог пунктів 12.3, 13.1 та 13.3 ПДР під час випередження сідлового тягача-Е марки "IVECO" моделі "MP440E42", реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у попутному напрямку в крайній правій смузі руху, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення із задньою лівою частиною напівпричепа бортового-Е марки "TITAN" моделі "CS3SRX", реєстраційний номер " НОМЕР_3 ", вказаного сідлового тягача, та в подальшому транспортний засіб під керуванням ОСОБА_9 здійснив зіткнення з автодорожнім відбійником.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажиру автомобіля "Skoda" ОСОБА_11 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Вказує, що обвинувачений ОСОБА_9 беззаперечно визнає ті обставини, що ДТП в результаті якої загинув ОСОБА_11 сталась виключно з його вини, однак категорично заперечує вчинення дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`янінні. Звертає увагу суду на грубі порушення закону, що стосувалися отримання результату токсикологічного дослідження №901 від 29.03.2021 року, відповідно до якого в крові ОСОБА_9 було виявлено етиловий алкоголь в концентрації 1,31 %. Вказує, що під час відбору зразків крові у ОСОБА_9 29.03.2021 року, працівниками медичного закладу були порушені п. 1.1 розділу І «Методичних рекомендацій», а також п.п. 10, 12, 13, 14 розділу III «Інструкції», зокрема у ОСОБА_9 , який був у свідомості було взято кров, а не зразки біологічного середовища та лише в кількості однієї пробірки. Посилається також на порушення вимог закону при транспортуванні біологічний зразків крові, оскільки слідчим вони не поміщались в контейнер чи сумку холодильник, а сам слідчий не був уповноваженою особою, оскільки не мав відповідних документів, а саме «Довідки про доставку». Обґрунтовує свої вимоги також тим, що вилучення зразків крові ОСОБА_9 було проведено в порушення вимог ст.ст.84, 99 КПК України, а тому результат токсикологічного дослідження є недопустимим доказом. Зазначає, що такий документ як «результат дослідження» не відноситься до категорії «документи», як до джерела доказів, що вказані в ч.2 ст.84 КПК України, а відтак не може бути доказом в даному кримінальному провадженні. Дане дослідження проводив лікар-токсиколог, а не експерт, він не попереджався про кримінальну відповідальність про дачу завідомо неправдивого висновку та не несе жодної відповідальності за правильність та достовірність своїх досліджень. Звертає увагу на те, що всупереч положенням ст. 98 КПК України, вилучені за заявою зразки крові ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні не визнані речовими доказами, а також не досліджувались безпосередньо судом. Також вказує, що в кримінально-процесуальному законодавстві є виключний перелік слідчих дій, які проводить орган досудового розслідування під час розслідування, з метою збирання доказів, і такої слідчої (розшукової) дії як «вилучення заявою» в КПК України не має, у зв`язку з чим вилучення зразків крові ОСОБА_9 було проведено в порушення вимог ст. 93 КПК України, а відтак є незаконним. Як результат, всі подальші дії з даними зразками крові, включаючи їх дослідження та надання результатів дослідження, є також незаконними. Зазначає, що суд у вироку, оцінюючи таку обставину вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння не лише на підставі результатів дослідження №901 від 29.03.2021 року, а в сукупності з іншими доказами, однак в подальшому суд не навів жодного доказу, який би вказував на те, що ОСОБА_9 перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд виключно на своїх припущеннях, трактував показання свідка сторони захисту батька ОСОБА_12 . Захисник також посилається на грубе порушення судом вимог ст.20, ст.22 КПК України, а саме принципу змагальності сторін, адже суд незаконно відмовляючи стороні захисту на стадії підготовчого судового засідання у призначенні судово-токсикологічної експертизи, позбавив можливості сторону захисту надати суду докази на противагу доказів, що надавались стороною обвинувачення. Крім порушення права на захист при відмові в заявленому письмовому клопотанні суд першої інстанції порушив положення ст.350 КПК України, оскільки не тільки не виніс ухвалу, а й не зазначив про таке своє рішення навіть в ухвалі про призначення справи до судового розгляду. На порушення права на захист, принципу змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів свідчить також виключення свідка ОСОБА_10 із списку свідків кримінального провадження, від допиту якого сторона обвинувачення не відмовлялась, а думку сторони захисту з цього приводу не запитувалась.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу останнього, заперечення прокурора ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ст.28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Частина 3 цієї статті визначає, що критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є зокрема поведінка учасників кримінального провадження.

Відповідно до ч.4 ст.401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Апеляційний суд зазначає, що передбачене ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07 липня 1989 року).

Як убачається з матеріалів судового провадження, обвинувачений ОСОБА_9 , знав про розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , був присутній в суді апеляційної інстанції під час розгляду поданої апеляційної скарги (судове засідання від 21.09.2023 року а.п.16 т.3), особисто подавав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із хворобою, що підтверджується відповідною заявою ОСОБА_9 (а.29 т.3).

Крім того, в справі наявні відповідні відомості, що з дотриманням положень ст.135 КПК України на адресу проживання обвинуваченого були надіслані повідомлення про дату, час та місце судового розгляду, неодноразово здійснювались телефонні дзвінки для повідомлення про дату, час та місця апеляційного судового розгляду, однак ОСОБА_9 на телефонні дзвінки не відповідав, телефонний зв`язок з останнім відсутній, згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.07.2024 року станом на 11.07.2024 року ОСОБА_9 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для взяття його на військовий облік військовозобов`язаних не прибув, інформація про місцезнаходження його, в тому числі щодо його призову на військову службу/укладення контракту про проходження військової служби, проходження ним військової служби відсутня, органом досудового розслідування на виконання ухвал апеляційного суду місце проживання (знаходження) обвинуваченого встановлено не було, фактично обвинуваченим створено такі умови, за які апеляційний суд, позбавлений можливості безпосередньо повідомити його про апеляційний розгляд даної справи (а.2-3, 24, 27, 46, 50-51, 54-55, 57, 64, 67, 76, 83, 94, 97, 102, 107-108, 111-112, 114-121, 144, 149, 154 ,165, 176-177, 188, 198-200 т.3).

Будь-які заяви чи клопотання про відкладення розгляду провадження від обвинуваченого ОСОБА_9 до апеляційного суду не надходили, про поважність причин неявки апеляційний суд не повідомлено.

Оцінюючи таку поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 щодо участі його в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що обвинувачений недобросовісно користується своїми процесуальними правами, зокрема зловживає своїм правом бути повідомленим про час та місце розгляду провадження в апеляційному суді, за власної волі позбавив себе можливості реалізувати свої процесуальні права, та розцінює його поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів також враховує, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Згідно вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.401, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний суд, з урахуванням думки учасників судового провадження, в тому числі думки захисника ОСОБА_7 , який не заперечував про розгляд апеляційної скарги без участі обвинуваченого, захисник ОСОБА_8 подав клопотання про апеляційний розгляд у його відсутність, прийняв рішення за необхідне провести апеляційний розгляд за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_9 .

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Установлені місцевим судом фактичні обставини того, що 29 березня 2021 року близько 00 год 10 хв ОСОБА_9 керуючи автомобілем марки "Skoda" моделі "Octavia", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", рухаючись по 158 км автодороги "Київ Чоп" у с.Березівка Житомирського району в напрямку м.Житомира, у порушення вимог пунктів 12.3, 13.1 та 13.3 ПДР під час випередження сідлового тягача-Е марки "IVECO" моделі "MP440E42", реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у попутному напрямку в крайній правій смузі руху, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення із задньою лівою частиною напівпричепа бортового-Е марки "TITAN" моделі "CS3SRX", реєстраційний номер " НОМЕР_3 ", вказаного сідлового тягача, та в подальшому транспортний засіб під керуванням ОСОБА_9 здійснив зіткнення з автодорожнім відбійником, внаслідок чого пасажир автомобіля "Skoda" ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті, у апеляційному порядку не оспорюються, а тому в зазначеній частині оскаржений вирок судом апеляційної інстанції не переглядається.

В апеляційній скарзі захисника оспорюється висновок суду про доведеність того факту, що ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння у момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги п. 2.9«а» Правил дорожнього руху України.

Аналізуючи доводи сторони захисту апеляційний суд встановив, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність вчинення ОСОБА_9 злочину у стані алкогольного сп`яніння були предметом розгляду місцевого суду та спростовуються детально наведеними в оскарженому вироку доказами.

Так, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 вину в інкримінованому діянні визнав частково та показав, що за вищевказаних обставин вину у вчиненні ДТП він визнає в повному обсязі, однак перебування в стані алкогольного сп`яніння категорично заперечив. Показав, що того вечора разом із своїм ОСОБА_13 на автомобілі ОСОБА_14 заїхали до батька обвинуваченого, де батько та ОСОБА_15 трохи випили за зустріч, обвинувачений алкоголю не вживав. Після цього із ОСОБА_15 поїхали до Житомира, це було близько 24 години. В с.Березівка обвинувачений приблизно за 300 метрів побачив вантажний автомобіль, який рухався у попутному напрямку, й вирішив його випередити. Однак при наближенні через погану видимість та мокре покриття не розрахував дистанцію та бічний інтервал й зачепив правою частиною свого автомобіля ліву частину причепа вантажного автомобіля, від удару автомобіль обвинуваченого відкинуло у відбійник, а сам обвинувачений втратив свідомість. Коли прийшов до тями, бачив, що ОСОБА_15 намагались надати медичну допомогу. Обвинуваченого також було доставлено до лікарні, де йому зашивали обличчя, а потім до поліції. Пам`ятає, що продував алкотестер Драгер, але забору крові в нього не робили, увесь час перебував у свідомості.

Суд першої інстанції критично оцінив показання обвинуваченого про те, що він був тверезий та розцінив їх як захисну позицію з метою уникнення більш суворого покарання за вчинене. З такої оцінкою показань обвинуваченого в частині заперечення ним факту перебування в стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення ДТП погоджується апеляційний суд з огляду на наступне.

Згідно із журналом реєстрації нещасних випадків невиробничого характеру КП "Лікарня № 2 ім. В.П. Павлусенка" ЖМР водія ОСОБА_9 було доставлено до травмпункту 29.03.2021 о 1:10 з діагнозом «ЗЧМТ, струс головного мозку, відкритий перелом та рвана рана спинки носа, забій грудної клітки». О 1:40 взято кров на етанол, що засвідчено підписом самого ОСОБА_9 (а.п.208-210 т.1).

Відібрання зразка крові ОСОБА_9 було здійснено 29.03.2021 КП "Лікарня № 2 ім. В.П. Павлусенка" на підставі Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС та МОЗ України від 9.11.2015 № 1452/735 (далі Інструкція), в кількості 5 мл (одна пробірка), яку було видано слідчому ОСОБА_16 за його заявою в той же день о 13:40 для доставки в КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» (а.п.199, 243, 244 т.1).

Зразок крові ОСОБА_9 було доставлено в лабораторію КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» 29.03.2021 та зареєстровано в журналі біорідин на етанол під номером 901. Доставлена кров у герметично закритому флаконі, опечатаному печаткою лікаря, який видав направлення ( ОСОБА_17 ), з відповідною етикеткою (а.п.55, 57 т.2).

Проте зразки крові ОСОБА_9 до КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» з КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» 29.03.2021 у період часу з 1:40 до 7:00 не надходили (а.п.246 т.1).

За результатом токсикологічного дослідження №901 від 29.03.2021, проведеного Обласним медичним спеціалізованим центром Житомирської обласної ради, у доставленому зразку крові ОСОБА_9 виявлено етиловий алкоголь в концентрації 1,31 проміле (а.п.197, 212 т.1).

Отже, факт перебування ОСОБА_9 в стані алкогольного сп`яніння підтверджено даними, які містяться у вказаному результаті лабораторного дослідження крові, який на переконання колегії суддів, всупереч апеляційним доводам захисника обґрунтовано покладено в основу підтвердження стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого та визнано належним та допустим доказом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Докази, для їх допустимості, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 86 КПК України, повинні бути отримані у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до норм ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, слід насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Так, відповідно до п. 8 розділу І Інструкції в разі скоєння ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Згідно з пунктами 10, 13, 14 розділу ІІІ Інструкції зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються у дві ємності. Вміст однієї ємності використовується для первинного дослідження, вміст другої ємності зберігається протягом 90 днів у закладі охорони здоров`я, у якому проводився відбір біологічного середовища. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу. Якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.

Як слідує з матеріалів провадження, слідчим СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_18 в межах даного кримінального провадження 29.03.2021 року надано доручення на проведення медичного огляду ОСОБА_9 з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.п.194 т.1).

Лікарем, який проводив огляд обвинуваченого, було запропоновано ОСОБА_9 , здати біологічне середовище для проведення лабораторної діагностики, в той же час від здачі біологічних середовищ ОСОБА_9 відмовився, що засвідчив власним підписом (а.п.195-196 т.1).

Отже, відібрання біологічних зразків (крові) у ОСОБА_9 як учасника ДТП було здійснено на загальних підставах відповідно до вимог п.8 розділу І та п. 14 розділу ІІІ Інструкції, а тому доводи сторони захисту про те, що біологічні зразки для проведення лабораторного дослідження було взято з порушенням порядку їх відібрання, є непереконливими.

Безпідставними є апеляційні доводи захисника, що результат токсикологічного дослідження не відноситься до категорії документів, а відтак не може бути доказом в даному кримінальному провадженні.

Положеннями ч.1 ст.99 КПК України визначено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Частина друга зазначеної статті, визначає, які матеріали, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч.1 ст.99 КПК України можуть належати документів, а не вичерпний перелік документів, а тому захисник не вірно трактує положення кримінально-процесуального законодавства.

На переконання колегії суддів, результат токсикологічного дослідження №901 від 29.03.2021, яким у ОСОБА_19 було виявлено 1,31 проміле алкоголю у крові є документом, що відповідає критеріям визначеним ст.99 КПК України, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що він є належним та допустимим доказом підтверджуючим перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння.

Не прийнятими є і посилання захисника на те, що зразки крові, які були відібрані у ОСОБА_9 29.03.2021 року є речовими доказами, однак в порушення вимог закону стороною обвинувачення не були визнані речовими доказами.

Колегія суддів в цій частині зауважує, що зразки, отримані для дослідження чи експертизи, не є доказами у кримінальному провадженні, проте несуть в собі інформацію, що має доказове значення. Така інформація стає доступною і може бути застосована в доведенні по кримінальному провадженню лише в результаті проведення відповідного дослідження, експертизи. Саме тому зразки для порівняльного дослідження мають особливий процесуальний статус, являють собою матеріал для отримання нового або перевірки вже наявного доказу. Зразки, отримані для проведення дослідження, експертизи, самі по собі не встановлюють обставин, що входять до предмета доказування, вони потрібні для порівняльного дослідження під час проведення експертизи.

Той факт, що слідчий забрав із лікарні та самостійно передав зразки біологічного матеріалу для дослідження експерту, не є підставою для визнання відповідного дослідження недопустимим доказом, оскільки слідчий діяв у відповідності до положень ст.93 КПК України.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив стороні захисту у призначенні експертизи з метою визначення стану алкогольного сп`яніння, оскільки, як уже було зазначено вище, положеннями 1.8. Інструкції передбачено, що у разі дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у вищезазначених закладах охорони здоров`я, що й було виконано.

Згідно ст.94 КПК України суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Додатково колегія суддів зазначає, що висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст. 242 КПК України, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження, що узгоджується із практикою Верховного Суду (Постанова від 22 серпня 2023 року у справі № 523/6419/20, постанова від 06 листопада 2023 року у справі № 607/7856/22).

Отже, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Не вбачає колегія суддів і суперечностей між собою досліджень щодо наявності стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_9 в матеріалах даного кримінального провадженні, оскільки з акту медичного огляду ОСОБА_9 на стан сп`яніння та висновку про його результати (а.п.191, 195 т.1) хоч ознак такого сп`яніння у ОСОБА_9 не виявлено, проте, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, що з врахуванням того, що цей огляд проведено о 6:40, тобто через понад 5 годин з моменту виявлення підстав для його проведення та без врахування вищевказаних результатів токсикологічного дослідження крові обвинуваченого, з урахуванням положення п. 9 розділу ІІ Інструкції, відомості вказаного акта огляду ОСОБА_9 на стан сп`яніння та висновку про результати цього огляду не можуть вважатись достовірними доказами того, що під час вищевказаної ДТП обвинувачений був тверезий.

Що стосується відібрання крові у одну ємкість та транспортування слідчим самостійно до КНП «ОМСЦ» без упакування у відповідний контейнер для збереження від розливу та розбиття, апеляційний суд визнає, що вказані обставини не спростовують належності зразка крові саме обвинуваченому, оскільки, як установлено судом першої інстанції, флакон, в який був відібраний зразок, та флакон, який надійшов на дослідження, мали однакову ємність 5 мл, кров було доставлено в герметично закритому, опечатаному печаткою лікаря ОСОБА_17 , який видав направлення, флаконі, обклеєний етикеткою із зазначенням: виду біологічного матеріалу, дати відбору зразка, ПІБ та рік народження особи, чий зразок було відібрано, а отже цілісності флакону не було жодним чином порушено, що виключає можливість підміни флакона або маніпуляцій слідчого з його змістом.

Також, у вироку дано належну оцінку показанням свідка ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції повідомив, що того вечора близько 22-ї син із другом ОСОБА_15 приїжджали до нього, де свідок із ОСОБА_15 випили пляшку коньяку, а потім син із ОСОБА_15 поїхали в Житомир. Син того вечора алкоголю не вживав.

Суд обґрунтовано не прийняв такі показання свідка до уваги, оскільки було встановлено, що цей свідок є батьком обвинуваченого, який в судовому засіданні під час допиту не заперечував, що зробив би усе можливе задля того, щоб син уникнув кримінальної відповідальності. Крім того, як вірно встановив суд першої інстанції, син того вечора разом із ОСОБА_13 залишили свідка близько 22-ї години, а ДТП за участі обвинуваченого сталася близько 00:10, тобто понад 2 години після його від`їзду від батька.

Виключення судом першої інстанції із списку свідків свідка ОСОБА_10 , який є свідком сторони обвинувачення, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, даний свідок немає медичної освіти, а тому не володіє відповідними спеціальними знаннями щодо виявлення стану алкогольного сп`яніння з медичної точки зору, в той же час перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується об`єктивними даними, зокрема результатом токсикологічного дослідження №901 від 29.03.2021 року, згідно з яким останній перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, колегія суддів зауважує, що апеляційній суд на виконання апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 вживав заходів для виклику даного свідка в суд апеляційної інстанцій, в той же час згідно сповіщення № ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 26.02.2024 року зник безвісти під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини, в районі села Синьківка Куп`янського району Харківської області.

Інші посилання в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не знайшли свого підтвердження в процесі апеляційного перегляду оскарженого вироку, не містять таких аргументів, які є вирішальними для вирішення справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 286-1 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого, є правильною.

Колегія суддів зауважує, що незгода захисника обвинуваченого з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскарженого вироку.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги захисника не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2022 року відносно ОСОБА_9 без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :