Номер провадження: 11/813/7/24
Справа № 1-14/2005
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 їх захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляції з доповненнями прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_12 , засудженого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_10 на вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 30.09.2019в кримінальній справі №16 стосовно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Суми, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.02.2003 Ковпаківським райсудом м. Суми за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Суми, громадянина України, із середньою освітою, зареєстрованого як фізична особа-підприємець, перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Призначено ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_9 від призначеного покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Призначено ОСОБА_9 покарання за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, відповідно до ч. 4 ст. 49 КК України, у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Ковпаківського райсуду м. Суми від 20.02.2003 та за сукупністю вироків, у відповідності з п. «б» ч. 1 ст. 72, ч. 3 ст. 71 КК України, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 16 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності.

Зараховано у строк відбутого ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі:

- відповідно до положень ч.ч. 1, 5 ст. 72 КК України час його попереднього ув`язнення з 28.06.2003 до 11.04.2006, з 06.02.2017 до 04.12.2017, тобто 3 роки 07 місяців 11 днів попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що дорівнює 7 рокам 02 місяцям 22 дням позбавлення волі;

- період відбування ним покарання за вироком Апеляційного суду Одеської області від 01.08.2005 за період з 12.04.2006 до 05.02.2017, тобто 10 років 09 місяців 23 дня.

Враховуючи періоди, зараховані до строку відбутого покарання, звільнено засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як такого, що відбув призначене цим вироком покарання.

Призначено ОСОБА_10 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_10 від призначеного покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Призначено ОСОБА_10 покарання за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, відповідно до ч. 4 ст. 49 КК України, у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності.

Зараховано у строк відбутого ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі:

- відповідно до положень ч.ч. 1, 5 ст. 72 КК України час його попереднього ув`язнення з 28.06.2003 до 11.04.2006, з 06.02.2017 до 13.12.2017, тобто 3 роки 07 місяців 20 днів попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що дорівнює 7 рокам 03 місяцям 10 дням позбавлення волі;

- період відбування ним покарання за вироком Апеляційного суду Одеської області від 01.08.2005 за період з 12.04.2006 до 05.02.2017, тобто 10 років 09 місяців 23 дня.

Враховуючи періоди, зараховані до строку відбутого покарання, звільнено засудженого ОСОБА_10 від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як такого, що відбув призначене цим вироком покарання.

До набрання вироком законної сили обраний ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді застави залишено незмінним, а після набрання вироком законної сили вирішено повернути суму внесеної застави заставодавцю.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 залишено без розгляду.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 засуджені за те, що 12.06.2003, перебуваючи у с. Краснознам`янка Іванівського р-ну Одеської обл. та дізнавшись від місцевих мешканців про те, що за місцем проживання потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 може зберігатися значна сума грошових коштів, вступили у злочинну змову для здійснення розбійного нападу з метою заволодіння майном.

Реалізуючи злочинний умисел, в ніч з 12 на 13.06.2003 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, прийшли до буд. АДРЕСА_3 , проникли до приміщення літньої кухні вказаного домоволодіння, напали на ОСОБА_19 , що там знаходилась, та, застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я потерпілої, діючи спільно, нанесли заздалегідь заготовленим сокирою та ножом множинні удари по голові та тілу ОСОБА_19 з метою подолання її опору, вбивства та заволодіння майном.

Після того як потерпілий ОСОБА_18 зайшов до приміщення літньої кухні, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи спільно, напали на нього і з метою подолання опору, умисного вбивства та подальшого заволодіння майном, нанесли сокирою та ножом множинні удари по голові та різним частинам тіла, спричинивши тілесні ушкодження, небезпечні для життя і здоров`я потерпілого.

Далі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у дворі будинку за вказаною адресою, діючи спільно, настигли ОСОБА_17 та напали на неї, з метою умисного вбивства і заволодіння майном, застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, нанесли їй множинні удари ножом та сокирою в область голови, спричинивши тілесні ушкодження, небезпечні для життя та здоров`я потерпілої.

В результаті своїх спільних умисних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спричинили потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, від яких у останніх настала смерть.

Позбавивши життя потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , доводячи злочинний умисел до кінця, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проникли до житлового будинку, розташованого у дворі за вказаною адресою, та заволоділи грошовими коштами у великому розмірі, які потерпілі зберігали в будинку, в сумі приблизно 1500 доларів США (що за курсом НБУ становило 7999,5 грн.), після чого залишили місце події.

При цьому, вироком Апеляційного суду Одеської області від 01.08.2005 ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та на підставі ст.ст. 70, 71 КК України остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна; ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та на підставі ст. 70 КК України остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 11.04.2006 касаційні скарги засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , адвокатів ОСОБА_20 , ОСОБА_21 залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду Одеської області від 01.08.2005 стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без змін.

Згодом, постановою Верховного Суду України від 06.02.2017 було задоволено заяву засудженого ОСОБА_9 , вирок Апеляційного суду Одеської області від 01.08.2005 та ухвалу Верховного Суду України від 11.04.2006 стосовно ОСОБА_9 та в порядку ч. 5 ст. 453 КПК України (в ред. 2012) стосовно ОСОБА_10 скасовано та кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до компетентного суду 1-ої інстанції, за результатами проведення якого був постановлений оскаржуваний на теперішній час вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 30.09.2019.

Підставою для скасування вищевказаних рішень судів послугувало встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, зокрема, прийняття Європейським Судом з прав людини (далі ЄСПЛ) 25.02.2016 рішення у справі «Зякун проти України», яке набуло статусу остаточного 25.05.2016 та яким було констатовано порушення ст. 3 Конвенції, а саме, що «безсумнівним є той факт, що заявник отримав низку тілесних ушкоджень, включаючи синці на плечах, стегнах, голові та обличчі», на підставі чого ЄСПЛ зазначив, що посилання суду у вироку на зізнавальні показання заявника ( ОСОБА_9 ) під час тримання його під вартою, офіційно датовані 30.06.2003 та 02.07.2003 зробило провадження в цілому несправедливим та призвело до порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

В подальшому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.03.2021 апеляції прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_12 , засудженого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задоволені частково, оскаржуваний на теперішній час вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 30.09.2019 стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України змінено, в частині зарахування засудженим до строку відбутого покарання періодів тримання їх під вартою.

Згодом, ухвалою ККС у складі ВС від 04.11.2021 касаційні скарги засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були задоволені частково та вищезазначена ухвала Одеського апеляційного суду від 31.03.2021 скасована та кримінальна справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції послугувало те, що суд під час апеляційного розгляду не з`ясував, чи проведено офіційне розслідування за скаргами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на жорстоке поводження, не проаналізував його результатів (за умови закінчення такого розслідування) та не виклав в ухвалі своїх висновків щодо того, як встановлений ЄСПЛ факт жорстокого поводження із ОСОБА_9 під час досудового слідства вплинув на достовірність та допустимість доказів, покладених в основу рішення про винуватість засуджених, а також не перевірив доводів захисника щодо порушення права ОСОБА_10 на захист.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляції зі змінами прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_12 , не оспорюючи доведеності вини засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, правильності кваліфікації їх дій, просить вирок суду 1-ої інстанції змінити у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, яке призвело до неправильного призначення покарання останнім, посилаючись на те, що в резолютивній частині вироку суду не зазначено, що період тримання під вартою засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зараховані до строку відбутого покарання, у зв`язку із чим останні вважаються такими, що відбули призначене вироком покарання.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_12 просить вирок суду змінити шляхом виключення з резолютивної частини вироку (абз. 8, 15) рішення про звільнення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного з п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В апеляції засуджений ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду, постановити стосовно нього виправдувальний вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 1,6,12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України та виправдати по всім статтям обвинувачення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу цих злочинів, або постановити ухвалу про направлення справи на додаткове розслідування, скасувати запобіжний захід у виді застави та повернути кошти заставодателю, роз`яснивши порядок поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, посилаючись на наступне:

- суд 1-ої інстанції не врахував висновки ЄСПЛ у справі «Зякун проти України», відповідно до якого заявник зазнав тілесних ушкоджень внаслідок жорстокого поводження, яке слід кваліфікувати як нелюдське та таке, що принижує гідність, що вказує на одержання його визнавальних показів незаконним шляхом та є недопустимим доказом у справі, в зв`язку з чим вважає, що судом проігноровано встановлені ЄСПЛ обставини, що обидва засуджені піддавались фізичним тортурам працівниками правоохоронних органів і ці факти не були предметом дослідження національних судів;

- під час розгляду справи не встановлено таку важливу обставину, яку суму грошових коштів - доларів США, отриману померлими ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 від продажу будинку;

- судом 1-ої інстанції належним чином не перевірені та не спростовані його показання про те, що саме свідок ОСОБА_22 причетна до вбивства потерпілих, яка оговорила їх з метою уникнення відповідальності, посилаючись на розбіжності в її показаннях, які на його думку, є недостовірними та суперечливими;

- суд 1-ої інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , в той час коли показання неповнолітніх свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , є суперечливими та такими, що не відповідають дійсності, надані під тиском слідства;

- докази, на які суд 1-ої інстанції послався як на такі, що підтверджують його винуватість у вчиненні вбивства трьох людей, яке він не вчиняв, а саме наявність на вилученому у нього кросівку та рушнику крові, яка може належати потерпілим, є недостатніми, оскільки висновок експертизи ґрунтується на припущеннях та матеріали справи не містять доказів його причетності до вбивства цих осіб.

В апеляції захисник ОСОБА_11 , в інтересах засудженого ОСОБА_10 , просить постановити щодо ОСОБА_10 виправдувальний вирок, яким визнати його невинуватим у вчинені злочинів, передбачених п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України та виправдати по всіх статтях обвинувачення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу цих злочинів та недоведеності його участі у вчинені цих злочинів, скасувати запобіжний захід у виді застави та повернути кошти заставодавця, роз`яснити ОСОБА_10 порядок поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, посилаючись на наступне:

- суд 1-ої інстанції не прийняв до уваги висновки ЄСПЛ, викладені у рішенні «Зякун проти України» та безпідставно поклав в основу обвинувального вироку докази, які мотивовані тим, що стороною захисту не доведено факт наявності у засуджених тілесних ушкоджень із кровотечою, що не мав права робити, оскільки ЄСПЛ встановлено, що обидва засуджені піддавались фізичним тортурам працівниками правоохоронних органів та ці факти не були предметом дослідження національних судів;

- суд 1-ої інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які зауважували на тому, що познайомились із ОСОБА_22 , неповнолітніми ОСОБА_28 та ОСОБА_26 13.06.2003, а також свідка ОСОБА_23 , яка зазначила, що забрала свою доньку ОСОБА_28 із компанії ОСОБА_22 , ОСОБА_26 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 саме 13.06.2003, тобто в день вбивства потерпілих;

- суд прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_22 , яка з самого початку досудового слідства надавала суперечливі, неповні свідчення щодо обставин вбивства та причетності до нього ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , постійно змінювала показання в залежності від встановлених слідством обставин, а також могла бути використана співробітниками правоохоронних органів для залагодження усіх недоліків слідства, які свідчили про невинуватість ОСОБА_10 , оскільки станом на червень 2003 року знаходилась на іспитовому строку за вироком Іванівського райсуду Одеської обл. від 04.12.2002, тобто могла перебувати під тиском та впливом співробітників прокуратури та досудового слідства;

- судові експертизи, які суд 1-ої інстанції визнав доказами вини обох засуджених у вбивстві потерпілих, предметом дослідження яких були кросівки ОСОБА_9 та рушники обох засуджених зі слідами крові, яка могла походити і від самих засуджених при отриманні ними тілесних ушкоджень від працівників міліції, є сумнівними;

- поза увагою суду1-ої інстанції залишилось те, що докази винуватості ОСОБА_10 у вчиненні зазначених злочинів сфальсифіковані, натомість, в ході досудового та судового слідства не було встановлено ні знаряддя вбивства ОСОБА_19 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , ні сліди взуття ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на місці злочину, ні даних операторів мобільного зв`язку щодо визначення місця перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в день вбивства та інших об`єктивних доказів причетності ОСОБА_10 до інкримінованих йому злочинів;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що зазначений засудженим ОСОБА_10 механізм та локалізація тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_19 та ОСОБА_18 повністю суперечить механізму та локалізації тілесних ушкоджень, виявлених у вбитих та ці протиріччя не були усунуті в ході проведення додаткового досудового слідства;

- судом не було враховано того, що при огляді місця події виявлено слідові доріжки, ймовірно зі слідами крові, ймовірно справжнього вбивці ОСОБА_19 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , проте по вказаних слідах не було проведено жодних експертиз та ці докази були втрачені;

- суд 1-ої інстанції уваги не звернув уваги на такий доказ, як конверт із слідом долоні руки ОСОБА_10 , який нібито вилучений при огляді місця події від 13.06.2003, що не мав відповідних пояснювальних надписів та підписів понятих, при цьому, слід долоні, вилучений при огляді місця події, є сфальшованим доказом вини ОСОБА_10 , оскільки вилучався, відповідно до висновку експерта №12367/12368 від 29.09.2004, за допомогою дактилоскопічного порошку «криміналістична сажа», в той час як експертами при огляді місця події використовувались порошки «малахіт», «топаз» та «рубін»; зі слів експерта ОСОБА_29 на експертне дослідження надійшов пакет з 9-ма аркушами паперу зі слідами рук, в той час як з місця події було вилучено 11 аркушів паперу зі слідами рук;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось порушення права засудженого ОСОБА_10 на захист, оскільки йому органом досудового слідства в 2003 році було надано захисника, який не був адвокатом, що є істотним порушенням кримінально-процесуального закону;

- визначаючи строк відбутого ОСОБА_10 покарання, суд 1-ої інстанції оскаржуваним вироком встановив строк відбутого покарання ОСОБА_10 18 років, 1 місяць та 2 дні, звільнивши останнього від покарання, як такого, що відбув його, проте верхня межа покарання у виді позбавлення волі, передбачена санкцією ст. 115 КК України, є 15 років (крім довічного ув`язнення), тобто суд фактично встановив факт відбування засудженим ОСОБА_10 покарання на строк більше верхньої межі санкції ст. 115 КК України, при цьому не обґрунтував належним чином рішення в цій частині.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_11 змінив вимоги своєї апеляції, просив вирок суду скасувати та справу направити на додаткове розслідування, оскільки процесуальне рішення по скаргам засуджених про застосування до них тортур не прийнято, що порушує розумні строки розгляду справи, при цьому, підсудні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вимоги захисника підтримали.

Прокурор ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала вимоги апеляції прокурора ОСОБА_12 , заперечуючи при цьому проти змінених вимог апеляції сторони захисту.

Заслухавши доповідь суді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінальної справи, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 КПК України (в ред. 1960), вирок, ухвала чи постанова суду 1-ої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Висновки суду 1-ої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких відповідно до вимог ч. 1 ст. 299 та ст. 301-1 цього Кодексу докази не досліджувалися, не перевіряються.

Статтею 323 КПК України (в ред. 1960) встановлено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.

На підставі аналізу змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінально-процесуального закону не дотримався з огляду на наступне.

Положення ч. 1 ст. 275 КПК України (в ред. 1960) передбачають, що розгляд справи провадиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого їм обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України (в ред. 1960), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 2 ст. 327 КПК України (в ред. 1960) передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Завданнями кримінального судочинства, відповідно до ст. 2 КПК України (в ред. 1960) є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України (в ред. 1960), прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Вимоги ст. 67 КПК України (в ред. 1960) встановлюють, що суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази для суду, прокурора, слідчого і особи, яка провадить дізнання, не мають наперед встановленої сили.

На підставі аналізу матеріалів кримінальної справи вбачається, що судовий розгляд в суді 1-ої інстанції було проведено у відповідно до вимог ст. 299 КПК України (в ред. 1960) в загальному порядку, під час якого було досліджено в повному обсязі наявні у матеріалах справи докази.

При цьому, головуючий визначив порядок та об`єм дослідження доказів з урахуванням думки учасників судового провадження.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції засуджені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заперечували свою причетність до вчинення інкримінованих їм злочинів та зазначили, що зізнавальні показання під час досудового слідства вони надавали під фізичним та психологічним тиском співробітників правоохоронних органів, які застосовували стосовно них недозволені методи розслідування.

На підставі аналізу матеріалів кримінальної справи вбачається, що під час судового розгляду судом 1-ої інстанції за згодою сторін захисту та обвинувачення відповідно до положень ст. 308, п. 2 ч. 1 ст. 306 КПК України (в ред. 1960) були оголошені показання потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_30 , ОСОБА_15 , ОСОБА_31 , представника потерпілої ОСОБА_14 ОСОБА_32 , надані ними під час досудового розслідування та у попередніх судових засіданнях, які підтвердили факт вбивства їх рідних ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 та викрадення з будинку, де вони проживали, грошових коштів.

При цьому, потерпілий ОСОБА_13 безпосередньо підтвердив наявність у його рідних грошових коштів, отриманих від продажу будинку та інших накопичень в загальній сумі приблизно 2000 доларів США, які батьки зберігали в будинку, в лівому нижньому куті комода, а потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_31 наявність у рідних грошових коштів у сумі не менше ніж 1500 доларів США, які вони заощаджували для газифікації їхнього будинку та які після вбивства їх рідних зникли.

Потерпілий ОСОБА_30 зазначив, що їх рідні накопичували гроші для проведення газу до будинку, а потерпілий ОСОБА_16 вказав, що окрім грошей, про місце зберігання яких він не знав, із будинку більше нічого не пропало.

Окрім того, суд 1-ої інстанції, зауважуючи на доведеності винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, послався на наступні досліджені докази:

- показання свідка ОСОБА_22 , яка пояснила, що влітку 2003 року знаходилась на ставку поблизу с. Краснознам`янка Іванівського району Одеської області разом з неповнолітніми ОСОБА_33 та ОСОБА_34 , де вона познайомилась із засудженими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , приятелями засуджених ОСОБА_35 . В ході спілкування між нею, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відбулася розмова, під час якої останні розпитували її, де проживає сім`я потерпілих, пояснюючи це тим, що начебто останні заборгували ОСОБА_9 1500 доларів США. В подальшому, разом із ОСОБА_9 на його автомобілі вона їздила до с. Зіміново, купувати горілку, до пізнього вечора вони всі знаходились на ставку, вживали алкогольні напої. Наступної ночі засуджені приїхали до неї до дому, залишили автомобіль позаду її городу, розпитували де живуть потерпілі та пішли за вказаним нею напрямком за місцем проживання потерпілих приблизно о 23 год. При цьому вона бачила, що у наявному у ОСОБА_9 чорному пакеті знаходилася сокира. Приблизно через 2 год. засуджені повернулись до неї додому, їх руки та одяг були в крові. Помивши руки, останні передяглись у чистий одяг, який дістали з автомобіля. В розмові, яка відбувалася між засудженими свідок почула, що вони забрали борг, при цьому побачила, що вони принесли з собою гроші долари США. Їх одяг вона спалила у пічці, якою користувалась у літню пору через відсутність у будинку електрики. На ранок дізналась від своєї матері, що вбито сім`ю ОСОБА_36 . При цьому, свідок ОСОБА_22 стверджувала, що познайомилася із засудженими саме до того дня, коли було вчинено вбивство, а не після;

- показання свідка ОСОБА_37 , яка зазначила, що проживає у с. Малозименове Одеської обл., біля свого будинку має торгівельну точку, де продає продукти харчування, мала ліцензію на продаж алкогольних напоїв, відстань від її будинку до ставка в с. Краснознам`янка приблизно 3-4 км; 11.06.2003 знаходилась на робочому місці, приблизно о 13 год. до її кіоску під`їхав автомобіль з реєстраційними номерами Сумської обл., з автомобіля вийшли підсудний ОСОБА_9 з жінкою, вони купили горілку та продукти та поїхали, а ввечері того ж дня отоварювались ще раз; через кілька днів після цієї події від жителів села вона дізналася про вбивство сім`ї у с. Краснознам`янка;

- оголошені в порядку п. 2 ч. 1 ст. 306 КПК України (в ред. 1960) показання свідка ОСОБА_28 , яка зауважила, що у червні 2003 року разом з ОСОБА_22 та ОСОБА_26 знаходилася на ставку в с. Краснознам`янка, де вони познайомилися з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також із ще двома чоловіками, протягом дня дорослі вживали алкогольні напої, купалися, а ввечері Зякун, ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 та вона на автомобілі ОСОБА_41 поїхали в с. Цезарівку в бар, звідки її забрала мати; показання свідка ОСОБА_26 , який пояснив, що в період з 10 по 12.06.2003 спілкувався з ОСОБА_22 , залишався у неї вдома ночувати, в один із днів разом з нею і ОСОБА_33 пішли на ставок в с. Краснознам`янка, де познайомилися з підсудними ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ще двома чоловіками, чоловіки разом з ОСОБА_22 вживали алкогольні напої, ОСОБА_9 та ОСОБА_22 їздили в сусіднє село за горілкою та продуктами, ввечері того ж дня він, ОСОБА_42 , ОСОБА_39 , ОСОБА_43 та ОСОБА_38 на автомобілі ОСОБА_41 заїхали додому до Ватах, а потім поїхали в бар в АДРЕСА_4 , звідки ОСОБА_44 забрала мати а він з Ватах пішли по домівках; показання свідка ОСОБА_45 , який зазначив, що 13.06.2003 він як експерт-криміналіст у складі слідчо-оперативної групи брав участь в огляді місця події, обробляв дактилоскопічними порошками двері житлового будинку та інші поверхні, вилучав сліди рук, двері, з яких копіювались сліди, мали гладку поверхню, пофарбовані світлою краскою, в огляді місця події приймали участь кілька експертів НІЕКЦ, які обробляли поверхні предметів різними дактилоскопічними порошками, всі вилучені з місця події сліди рук були упаковані та опечатані в паперовий конверт, який ним підписаний, виявивши слід, експерт копіював його на липку стрічку, наклеював на аркуш паперу, підписував слід з вказанням місця його виявлення, при цьому експерт міг зробити пояснювальний напис сам, міг доручити це іншій особі під своїм контролем, що пояснює ту обставину, що написи могли бути виконані різними ручками (барвниками) або різними почерками;

- показання експерта ОСОБА_29 , який зауважив, що при проведенні дактилоскопічної експертизи ним досліджувалися сліди рук, вилучені на місці події 13.06.2003; слід, який пізніше був ідентифікований як такий, що належить ОСОБА_46 , знаходився у конверті разом з іншими слідами з місця події;

- надані прокурором письмові докази.

При цьому, поза увагою суду 1-ої інстанції залишилась наявність істотних суперечностей в: показаннях свідка ОСОБА_22 , наданих нею на стадії досудового слідства, стосовно обставин вчинення злочинів та причетності інших осіб, окрім підсудних, до їх скоєння, а також систематична зміна нею своєї позиції; показаннях свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_26 стосовно точного часу її знайомства із підсудними ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а саме до вбивства потерпілих чи після їх вбивства.

Водночас, окремо апеляційний суд вважає за необхідне зауважити на наступних обставинах.

Заслуговують на увагу посилання сторони захисту на те, що судом 1-ої інстанції були залишені поза увагою численні скарги засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на жорстоке поводження з ними під час досудового слідства та, як наслідок, не було ініційовано проведення ефективного розслідування за фактами, повідомленими обома засудженими.

Частина 3 ст. 22 КПК України (в ред. 1960) передбачає, що забороняється домагатись показань обвинуваченого та інших осіб, які беруть участь у справі, шляхом насильства, погроз та інших незаконних заходів.

При розгляді зазначеної кримінальної справи у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Зякун проти України», яке набуло статусу остаточного 25.05.2016 (далі Рішення), був встановлений факт того, що заявник ОСОБА_9 зазнав тілесних ушкоджень, перебуваючи під контролем влади, внаслідок жорстокого поводження, яке слід кваліфікувати як нелюдське та таке, що принижує гідність (т. 10, а.с. 62-75).

Водночас, ЄСПЛ у вказаному рішенні зазначив, що походження тілесних ушкоджень заявника органами влади встановлено не було, а зізнання заявника у вчиненні злочину під час документально незафіксованого тримання під вартою щонайменше дві доби у поєднанні з медичними доказами існування нез`ясованих тілесних ушкоджень створює враження, що заявник міг надавати зізнавальні свідчення недобровільно.

ЄСПЛ дійшов висновку про те, що, з огляду на зазначені вище обставини щодо жорстокого поводження із заявником, національні суди не вилучили з доказової бази зізнавальні показання заявника від 30.06.2003 та 02.07.2003, що зробило провадження в цілому несправедливим.

Відтак, апеляційний суд в даному випадку приймає до уваги той факт, що вищезгаданим рішенням ЄСПЛ встановлено, що засуджений ОСОБА_9 зазнав певних тілесних ушкоджень під час його затримання в період часу з 28 по 30.06.2003, тим самим співробітники правоохоронних органів вчинили на нього тиск, що могло стати підставою для надання ним зізнавальних показань.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в своїх багаточисленних заявах на адресу правоохоронних органів та під час його допиту в якості обвинуваченого засуджений ОСОБА_9 зауважував на тому, що всі надані ним зізнавальні показання надавались внаслідок фізичного та психологічного впливу на нього з боку співробітників міліції та прокуратури, зокрема, останні наносили йому побої, спричинили травми голови та нирки (т. 4, а.с. 44, 110-112, 137; т. 5, а.с. 70-71, 87-88).

В своїх заявах та протоколах допиту в якості обвинуваченого засуджений ОСОБА_10 також посилається на застосування стосовно нього співробітниками міліції та прокуратури фізичного насилля у виді побиття та погроз під час його затримання (т. 4, а.с. 51, 102-103; т. 5, а.с. 75, 96).

Так, як вже зазначалось раніше, рішенням ЄСПЛ «Зякун проти України», було констатоване порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) за матеріальними та процесуальними аспектами, а також п. 1 ст. 6 Конвенції.

В свою чергу, ст. 3 Конвенції передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, а п. 1 ст. 6 встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У зазначеному вище рішенні ЄСПЛ встановив, що ОСОБА_9 зазнав тілесних ушкоджень внаслідок, перебуваючи під контролем влади, внаслідок жорстокого поводження, яке слід кваліфікувати як нелюдське та таке, що принижує гідність, проте національні органи влади не виконали свого обов`язку провести ефективне розслідування його скарги на жорстоке поводження.

На підставі викладеного ЄСПЛ зробив висновок про несправедливість в цілому провадження стосовно ОСОБА_9 через врахування національним судом зізнавальних показань останнього, наданих під час тримання його під вартою, з огляду на факт жорстокого поводження з ним та незалежно від їх доказової цінності.

Окрім того, ЄСПЛ у вказаному рішенні вкотре зазначив про те, що коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке з нею поводження з боку працівників міліції або інших представників держави, це положення за своєю суттю вимагає проведення ефективного офіційного розслідування, яке має бути здатним призвести до встановлення і покарання винних осіб.

В судовому засіданні апеляційного суду від 09.09.2022 засуджені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що на підставі відповідних звернень сторони захисту вони були допитані посадовими особами ДБР в м. Суми за дорученням ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві (т. 16, а.с. 88-90), у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції, задля перевірки зазначеної обставини, звернувся із запитом до ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві з проханням повідомити, чи проводилось досудове розслідування за зверненнями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про застосування стосовно них недозволених методів працівниками міліції при їх затриманні та проведенні досудового слідства у 2003 році по кримінальній справі за обвинуваченням їх у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України (т. 16, а.с. 91).

На вищезгаданий запит надійшла відповідь ст. слідчого другого СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_47 за вих. №16-05-14321-22 від 22.09.2022 (т. 16, а.с. 99), в якій слідчий повідомив, що другим СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000670 від 22.08.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України за фактом можливого спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 з боку співробітників міліції, за результатом якого 27.02.2022 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України було прийняте рішення про закриття кримінального провадження, проте 09.09.2022 постанова про закриття була скасована процесуальним керівником та на теперішній час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.

В подальшому, на адресу Одеського апеляційного суду надійшла копія постанови слідчого другого СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_48 від 05.06.2023 про закриття к/п №0000670 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (т. 16, а.с. 142-155).

Відповідно до змісту постанови слідчого, за результатами проведеного у зазначеному кримінальному провадженні комплексу необхідних слідчих дій було встановлено, що у ОСОБА_9 дійсно станом на 08.07.2003 малось тілесне ушкодження у вигляді гематоми лівого та правого плеча, с/з лівої та правої гомілки, проте причинно-наслідковий зв`язок між діями працівників правохоронного органу та отриманням підсудним ОСОБА_9 тілесних ушкоджень свого об`єктивного підтвердження не знайшов.

Зазначена постанова слідчого була оскаржена захисником ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_11 до слідчого судді Київського райсуду м. Одеси та в ухвалі від 03.08.2023 слідчий суддя, закриваючи провадження за скаргою представника, встановив, що постановою прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_49 вищезгадана постанова слідчого від 05.06.2023 про закриття к/п №0000670 була скасована (т. 16, а.с. 174, зворотна сторона).

Відтак, досудове розслідування зазначеного к/п №0000670 було поновлено.

Згодом, 27.05.2024, до Одеського апеляційного суду надійшла копія постанови слідчого другого СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_48 про закриття к/п №0000670 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (т. 16, а.с. 214-234).

При цьому, зазначена копія постанови слідчого не містить дати її винесення, натомість, містить лише місяць та рік травень 2024 (т. 16, а.с. 214).

Згідно зі змісту зазначеної постанови, версія подій ОСОБА_9 , свідків та наявних в матеріалах кримінальної справи №16 відомостей про тілесні ушкодження не узгоджуються між собою, причинно-наслідковий зв`язок між діями працівників правоохоронного органу та отриманням ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, зафіксованих в довідці МКЛ-11 №6095 від 08.07.2003, свого об`єктивного підтвердження не знайшов, внаслідок чого слідчий дійшов висновку про те, що доказів, які б з достатністю свідчили про вчинення певною особою кримінального правопорушення для притягнення її до кримінальної відповідальності, не здобуто.

Разом із тим, в судовому засіданні апеляційного суду від 04.10.2024 захисник ОСОБА_11 зауважив на тому, що вищезгадана постанова слідчого про закриття к/п №0000670 була оскаржена ним до слідчого судді та в судовому засіданні Київського райсуду м. Одеси від 20.06.2024 (слідчий суддя ОСОБА_50 ) із розгляду скарги захисника на постанову слідчого про закриття кримінального провадження було встановлено, що постановою прокурора від 14.06.2024 вказана постанова слідчого другого СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_48 про закриття к/п №0000670 була скасована, що підтверджується відкритими джерелами ЄДРСР (справа №947/18328/24, провадження №1-кс/947/7750/24).

З урахуванням викладеного, з огляду на черговий факт скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, суд апеляційної інстанції констатує, що наразі досудове розслідування к/п №0000670 поновлено.

При цьому, вимогами ч.ч. 1 та 2 ст. 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд.

В цьому контексті вартий уваги той факт, що досудове розслідування вищезазначеного к/п №0000670 за фактом можливого спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 з боку співробітників міліції триває з серпня 2016 року, відповідно до змісту зазначених вище постанов слідчого про закриття кримінального провадження, більшість слідчих дій в зазначеному провадженні, зокрема, допит в якості свідків працівників поліції та прокуратури, здійснювались, починаючи з 2017 року, проте більша частина в 2023-2024 роках, тобто протягом більш ніж 8-ми років досудове розслідування зазначеного кримінального провадження фактично не завершено, постанови слідчого про закриття кримінального провадження двічі скасовувались.

Водночас, доводи заяви ОСОБА_10 стосовно застосування щодо нього недозволених методів досудового слідства під час його затримання у виді побиття та погроз взагалі залишились поза увагою органу досудового розслідування, оскільки к/п №0000670 було розпочато лише за фактом можливого спричинення тілесних ушкоджень підсудному ОСОБА_9 .

З огляду на те, що більша частина доказової бази в кримінальній справі №16 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України побудована на зізнавальних показаннях підсудних, наданих ними під час досудового слідства, колегія суддів констатує, що з`ясування питання стосовно застосування стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 недозволених методів досудового слідства в даному випадку має вирішальне значення, перебуває у безпосередньому зв`язку із питанням доведеності або недоведеності їх вини у вчиненні інкримінованих злочинів, внаслідок чого факт не завершення досудового розслідування к/п №0000670 фактично позбавляє суд можливості в даному випадку прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Разом з тим, визнавши ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винуватими у вчиненні інкримінованих їм злочинах, суд 1-ої інстанції не дотримався вимог ст. 323 КПК України (в ред. 1960), зокрема, залишив поза увагою повідомлений підсудними факт застосування стосовно них недозволених методів досудового слідства, не витребував відповідну інформацію у правоохоронних органів стосовно досудового розслідування таких фактів та сам не призначив відповідне розслідування, а також не звернув увагу на допущені у справі неповноту та неправильність досудового слідства, пов`язану із наявністю значних суперечностей в показаннях свідків у справі, яка не може бути усунута в судовому засіданні, оскільки під час досудового слідства належним чином не з`ясовані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а рішення суду ґрунтується на припущеннях.

Суд 1-ої інстанції, в порушення вимог ст. 67 КПК України (в ред. 1960), оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув доводи підсудних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 стосовно застосування щодо них недозволених методів слідства та наявності у них алібі в момент вчинення злочинів, не звернув належної уваги на наявність численних суперечностей в показаннях допитаних у справі свідків.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що вищевикладені обставини не досліджувалися належним чином ні під час досудового слідства, ні під час розгляду справи в суді, хоча їх з`ясування має істотне значення у справі та суттєво впливає на прийняття правильного рішення в частині вирішення питання винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 КПК України (в ред. 1960), апеляційний суд скасовує вирок (постанову) і повертає справу на додаткове розслідування у випадку, коли під час дізнання чи досудового слідства були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключали можливість постановлення вироку чи постанови.

Скасовуючи вирок (постанову), апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону та покарання.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» від 11.02.2005, відповідно до ст. 374 КПК (в ред. 1960) апеляційний суд скасовує вирок (постанову) і повертає справу на додаткове розслідування лише у випадках, коли під час дізнання чи досудового слідства були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключають можливість постановлення вироку чи постанови.

На переконання апеляційного суду, відсутність на протязі 8-ми років остаточного рішення стосовно спричинення підсудним ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень на стадії досудового слідства кримінальної справи в даному випадку становлять собою істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, виключають можливість постановлення в даній справі вироку суду та позбавляють можливості встановити питання винуватості або невинуватості останніх у вчиненні інкримінованих їм злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Розслідування кримінальної справи без дотримання вимог ст.ст. 22, 64 КПК України (в ред. 1960) слід вважати неповним і однобічним. Така однобічність і неповнота досудового слідства не може бути усунена в судовому засіданні, оскільки, відповідно до вимог ст. 16-1 КПК України (в ред. 1960), на суд покладені функції розгляду справи на принципах змагальності і диспозитивності, а не проведення слідства по доказуванню обставин та подій злочину і винуватості особи.

При проведенні додаткового розслідування органу досудового слідства необхідно ретельно перевірити викладені в заявах підсудних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 фактів стосовно застосування щодо них заходів фізичного та психологічного тиску під час затримання та проведення за їх участю слідчих дій; перевірити належним чином показання підсудних стосовно наявності у них алібі на момент вчинення інкримінованих злочинів; шляхом проведення відповідних слідчих дій усунути наявні численні суперечності в показаннях свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_28 та ОСОБА_26 .

Через істотну неповноту та неправильність досудового та судового слідства, яка була зазначена вище, апеляційний суд не вправі на цей час зробити остаточні висновки щодо винуватості або невинуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, така неповнота та неправильність не може бути усунута під час розгляду справи апеляційним судом, натомість, за результатами повного, правильного, неупередженого розслідування органу досудового розслідування необхідно прийняти законне та обґрунтоване рішення по даній кримінальній справі.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 366 КПК України (в ред. 1960), у результаті розгляду апеляцій на рішення, зазначені у ч. 1 ст. 347 цього Кодексу, апеляційний суд, серед іншого, виносить ухвалу про скасування вироку чи постанови і повернення справи прокуророві на додаткове розслідування.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляції сторін обвинувачення та захисту підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції скасуванню із направленням матеріалів кримінальної справи №16 прокурору для організації додаткового розслідування з підстав, викладених апеляційний судом вище.

Керуючись ст.ст. 281, 365, 366, 367, 374, 377, 382, 383, 402 КПК України (в ред. 1960), апеляційний суд

ухвалив:

Апеляції прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_12 з доповненнями, засудженого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_11 , в інтересах засудженого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2019, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України скасувати.

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України направити до Одеської обласної прокуратури для організації додаткового розслідування.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4