В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/1094/24

Провадження № 1-кп/348/275/24

06 серпня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Надвірна кримінальне провадження №0000048 від 11.03.2024 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя: АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, військовослужбовця за призовом під час мобілізації - командира 3 автомобільного відділення 1 автомобільного взводу автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «головний сержант», одруженого, на утриманні немає нікого, несудимого, українця, громадянина України,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_5 умисно спричинив легкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_4 .

Кримінальне правопорушення вчинено ним при наступних обставинах:

08.04.2022 року ОСОБА_5 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №74 від 08.04.2022 року, молодший сержант ОСОБА_5 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення і був призначений на посаду за штатами воєнного часу.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст.11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків.

Проте, молодший сержант ОСОБА_5 у порушення вимог вказаних нормативних актів, вчинив кримінальний проступок.

Зокрема, 10.03.2024 року близько 22 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 , вчинив із останнім словесний конфлікт на ґрунті довготривалих неприязних відносин, після чого у ОСОБА_5 виник протиправний умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

В подальшому обвинувачений, реалізуючи свій протиправний намір, перебуваючи у приміщенні будинку, що за вказаною вище адресою, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наніс декілька ударів руками та ногами по обличчю, голові та тілу потерпілого ОСОБА_4 .

В результаті неправомірних дій ОСОБА_5 , потерпілому ОСОБА_4 було заподіяно тілесні ушкодження у виді забою м`яких тканин обличчя у вигляді синців, саден та набряку, крововиливу під кон`юктиву оболонки лівого очного яблука, садин тім`яної ділянки, синця ділянки лівого плечового суглобу, синця правого плеча, садна ділянки лівого плечового суглобу, що згідно висновку судово-медичного експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Отже, своїми протиправними діями обвинувачений ОСОБА_5 заподіяв потерпілому ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю при обставинах викладених в обвинувальному акті. Суду пояснив, що він проживає в АДРЕСА_1 , з сім`єю. На даний час він є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 . Потерпілого ОСОБА_4 знає, бо той є колишнім чоловіком його рідної сестри, яка розлучилася з ним багато років тому.

Стосунки з ним неприязні, оскільки ОСОБА_4 проживає на одному подвір`ї з його ( ОСОБА_5 ) сестрою та мамою, по вул.Незалежності, тільки в іншому будинку. Проживаючи поряд, ОСОБА_4 постійно створює конфліктні ситуації, з приводу користування будинком та подвір`ям, обзиває їх, в тому числі і його, так як він часто відвідує маму та сестру, нецензурними словами.

10.03.2024 року він був у одноденній відпустці і перебував у себе вдома по вул.Шевченка.

Близько 21 год. 00 хв. - 22 год. 00 хв. він прийшов до матері та сестри в гості. Вони посиділи, порозмовляли. Потім сестра перед сном вирішила піти прийняти душ, а душова кабіна знаходилася в будинку, де проживає ОСОБА_4 .

Через деякий час він почув крик сестри про допомогу, тому зрозумів, що ОСОБА_4 знову розпочав сварку, і, хвилюючись за сесту, побіг до будинку де проживав потерпілий.

Зайшовши в будинок побачив, що ОСОБА_4 кричав на сестру, замахуючись при цьому на неї сокирою, яку тримав у руках. Він спробував поговорити з ним, однак той його не слухав та продовжував погрожувати сестрі сокирою.

Тому він, щоб захистити сестру і заспокоїти ОСОБА_4 , вдарив його кулаком десь в ділянку обличчя, потім наніс ОСОБА_4 ще декілька ударів руками й ногами в різні частини тіла, в тому числі й по голові. Точно пригадати скільки наніс ударів потерпілому не може.

Це трохи зупинило ОСОБА_4 , тоді він сильно відштовхнув його якнайдальше від себе і разом з сестрою вибіг з будинку на вулицю. Стверджує, що вибігаючи не бачив чи падав ОСОБА_4 від його поштовху.

Розкаюється та розуміє, що побивши потерпілого вчинив кримінальне правопорушення, усвідомлює всі негативні наслідки побиття.

Просить його суворо не карати та дозволити продовжувати військову службу, яку він дуже цінує та сумлінно виконує свої обов`язки.

Обіцяє суду не вчиняти в подальшому жодних кримінальних діянь.

Беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, доведена повністю.

Умисні дії ОСОБА_5 , які виразились в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 , правильно кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого: має постійне місце проживання, за яким характеризуються позитивно, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, його поведінку до і після вчинення кримінального правопорушення, ставлення до скоєного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, суд враховує його повне визнання вини у вчиненому, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом не встановлено.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 року (справа № 760/115405/16-к) ВС України зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС України у постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку кримінально-протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальні правопорушення, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого кримінального правопорушення, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 року (справа №166/1065/18) ВС України зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння кримінального правопорушення, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС України від 27.11.2019 року (справа №629/847/15-к).

Разом з тим, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС України у постанові від 17.04.2018 року (справа №298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Таким чином, аналізуючи встановлені судом відомості, що характеризують особу обвинуваченого, його поведінку до і після вчинення кримінального правопорушення, приписи статей 50, 65 КК України, роз`яснення ВС України, викладені у постанові від 17.04.2018 року, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією інкримінованої йому частини статті, а саме у виді штрафу у розмірі 850 грн. 00 коп.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами ч.2 ст.50 КК України є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На переконання суду, обраний обвинуваченому такий вид та розмір покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та обставинам провадження, але й особі самого обвинуваченого, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Відносно запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження №0000048 від 11.03.2024 року, запобіжний захід щодо обвинуваченого на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався. Таким чином, запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на момент розгляду даного провадження відсутній.

Таким чином, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також те, що суд прийшов до висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, суд приходить до висновку про можливість не обирати обвинуваченому запобіжний захід до вступу даного вироку в законну силу.

Питання речових доказів слід вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

Судові витрати у кримінальному провадженні №0000048 від 11.03.2024 року, питання щодо яких має вирішувати суд відсутні.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся, арешт на майно не накладався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.100, 369, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази: догоспітальний клінічний протокол від 11.03.2024 року, догоспітальний клінічний протокол №743 від 10.03.2024 року, догоспітальний клінічний протокол від 10.03.2024 року, на 3-х арк., та медичні документи, на 4-х арк., видані на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які згідно постанови дізнавача СД Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_6 від 13.03.2024 року після проведення судово-медичної експертизи передано на відповідальне зберігання КНП «Надвірнянська ЦРЛ», після набрання даним вироком законної сили повернути КНП «Надвірнянська ЦРЛ НРР», місцезнаходження: м.Надвірна, вул.Грушевського, 12, Івано-Франківської області.

Речовий доказ: цифровий носій інформації «DVD-R» - диск, із надписом: 10.03.2024, який згідно постанови дізнавача СД Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_6 від 15.03.2024 року зберігається при матеріалах кримінального провадження №0000048 від 11.03.2024 року, після набрання даним вироком законної сили залишити зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_5 в той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1