Справа № 214/8694/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року слідчий суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_2 , діючого в інтересах ОСОБА_3 , про звільнення незаконно утримуваної особи, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_2 , діючий в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до суду із зазначеною скаргою, в якій просить, посилаючись на положення ст. 206 КПК України, зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 негайно звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходиться на території ІНФОРМАЦІЯ_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування скарги зазначено, що чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскільки він є студентом денної форми навчання Криворізького національного університету та на підставі даних, що містяться в єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття «не порушує» послідовності, визначеної ч. 2 ст. 10 Закону України «Про освіту», про що ним засобами поштового зв`язку Голові комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 на адресу: АДРЕСА_2 , 02 жовтня 2024 року було направлено заяву на відстрочку у відповідності до вимог чинного законодавства. Так, з метою отримання довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, на виконання вимог чинного законодавства, що стосуються обов`язкової наявності військовооблікового документа у військовозобов`язаного, 04 жовтня 2024 року ОСОБА_4 було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 для уточнення його військово-облікових даних щодо його навчання та внесення відповідних даних про відстрочку до військово-облікового документу. Проте, незважаючи на наявність обставин, згідно яких ОСОБА_4 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, співробітники ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом застосування морального примусу та погроз фізичною розправою, притягненням до адміністративної та кримінальної відповідальностей, змушували його розписатись про отримання повістки з метою призову на військову службу та відправлення до місць проходження військової служби, від чого ОСОБА_4 категорично відмовився, наголосивши, що він є студентом денної форми навчання, у зв`язку з чим не може бути мобілізованим. Після цього, невідомим ОСОБА_4 співробітником ІНФОРМАЦІЯ_1 було вилучено наявну у нього копію довідки про здобувача освіти та повідомлено, що його включено в список для видання наказу про призов військовозобов`язаних. Крім того, ОСОБА_4 було повідомлено, що згідно вищевказаного списку начальником РТЦК та СП було видано наказ «Про призов та відправку у військові частини військовозобов`язаних (резервістів), призваних під час загальної мобілізації», відповідно до якого останнього було призвано на військову службу під час мобілізації, і він підлягає відправці до військової частини. Однак, указаний наказ він не отримував, з його текстом не ознайомлювався, про його існування ОСОБА_4 відомо зі слів співробітників ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, після чергової відмови ОСОБА_4 від отримання повістки, співробітники ІНФОРМАЦІЯ_1 усупереч волевиявленню ОСОБА_4 позбавили останнього можливості залишити приміщення та заборонили йому телефонувати рідним та в правоохоронні органи. Таким чином, дії співробітників ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_4 містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а дії начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень в умовах особливого періоду (військового стану) містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України. При цьому ОСОБА_3 протягом цього ж дня, тобто 04 жовтня 2024 року, телефонувала на лінію « НОМЕР_1 » та повідомляла про вчинення злочину працівниками РТЦК та СП щодо її чоловіка, однак працівники поліції на її виклики не прибули, будь-яких дій, спрямованих на звільнення незаконно утримуваного ОСОБА_4 , не здійснили та до цього часу ОСОБА_4 продовжують незаконно утримувати у вказаному РТЦК та СП.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових відстав для відмови у відкритті провадження з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчий суддя здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та осіб у кримінальному провадженні.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України передбачено, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, і полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установи тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням вимогам режиму цих установ.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Таким чином, відповідно до положень ч. 1 ст. 206 КПК України та Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) слідчий суддя може зобов`язати орган державної влади чи службову особу додержатися прав такої особи, якщо вона тримається під вартою в слідчому ізоляторі Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, чи ізоляторі тимчасового тримання.

Як убачається зі змісту скарги, звертаючись до слідчого судді в порядку ст. 206 КПК України в інтересах ОСОБА_3 , адвокат просить звільнити ОСОБА_4 , який незаконно утримується службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 206 КПК України, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Так, з аналізу вище наведених норм законодавства можна зробити висновок, що слідчий суддя забезпечує дотримання прав особи, яка тримається під вартою органом державної влади чи службовою особою, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку.

Глава 18 КПК України та ст. 206 КПК України регламентують відносини під час досудового розслідування, а саме запобіжні заходи, затримання особи.

Між тим, зі змісту скарги слідує, що ОСОБА_4 не є особою, яка тримається під вартою у зв`язку із застосованим відносно нього запобіжним заходом, не є затриманим у порядку ст. 208 КПК України та не є особою, затриманою неуповноваженою службовою особою у порядку ст. 207 КПК України, не утримується правоохоронними органами у зв`язку з розслідуваним ними кримінальним правопорушенням у межах жодного порушеного кримінального провадження.

Згідно норм кримінального процесуального законодавства, службові (посадові) особи ІНФОРМАЦІЯ_1 не є уповноваженими службовими особами, яким надано право на здійснення затримання в рамках кримінальної юрисдикції, а відтак ОСОБА_4 не є затриманою особою в розумінні кримінально-процесуального законодавства, у зв`язку чим повноваження слідчого судді на вказані правовідносини не поширюються.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що у разі порушення прав чи інтересів службовими (посадовими) особами РТЦК та СП чи військової частини при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними із мобілізацією, для судового захисту будь-яка особа вправі звернутись із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень, - до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, у слідчого судді відсутні повноваження, визначені КПК України для з`ясування підстав позбавлення волі особи у інших випадках, не пов`язаних із досудовим розслідуванням конкретного кримінального провадження та розгляду у порядку ст. 206 КПК України скарги, поданої не в рамках кримінального провадження.

Положеннями КПК України не врегульовано питання щодо відмови у відкритті провадження за скаргою, яка подана в порядку ст. 206 КПК України.

Однак, згідно ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Так, ч. 4 ст. 304 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що наявні правові підстави для відмови у відкритті провадження за поданою скаргою.

Керуючись ст.2, 3, 9, 24, 26, 206, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою адвоката ОСОБА_2 , діючого в інтересах ОСОБА_3 , про звільнення незаконно утримуваної особи.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня її складення.

Слідчий суддя ОСОБА_1 .