ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3263/24 Справа № 199/5815/23 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження №0000375 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.156, ч.1 ст.301-1, ч.3 ст.301-1 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити заставу в мінімальному його розмірі.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2024 року було скасовано вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2024 року. Підставою для скасування вказаного вироку стали покази потерпілих, які були надані в суді апеляційної інстанції, та в яких зазначалося про обмовляння обвинуваченого.

Стверджує, що ризик незаконного впливу на потерпілих не доведений, оскільки потерпілі в судовому засіданні зазначали про тиск на них з боку слідчого та органу опіки, а не з боку обвинуваченого.

Посилається на те, що суд не надав оцінку обгрунтованості підозри та не зазначив в ухвалі, які ризики наявні.

Вказує на те, що суд в порушення ч.3 ст.183 КПК України не визначив розмір застави.

Також у вступній частині ухвали зазначено, що судове засідання проведено за участі ОСОБА_8 , хоча обвинуваченим є ОСОБА_7 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року ОСОБА_7 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 листопада 2024 року.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, оскільки обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, прокурора, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт № 0000375 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.156, ч.1 ст.301-1, ч.3 ст.301-1 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 07.04.2023 року до ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції 02.10.2024 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може:

- переховуватися від суду, оскільки обвинувачується, в тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину, при цьому враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним. Окрім того, ризик переховування від суду об`єктивно збільшується з урахуванням ведення в Україні воєнного стану, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту;

- незаконно впливати на потерпілих з метою змінити їх покази, оскільки відповідно до ст.23 КПК України показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Таким чином, зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому доводи захисника про те, що судом в ухвалі не зазначено наявні ризики є безпідставними.

Також, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки відсутні відомості про міцні соціальні зв`язки за адресою, де буде проживати обвинувачений у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, так як відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 вдівець, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень відносно двох своїх малолітніх дітей за місцем реєстрації та проживання.

Окрім того, з ухвали суду вбачається, що судом при розгляді клопотання прокурора було враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, за ознаками здійснення розпусних дій щодо малолітньої особи, у зв`язку з чим, відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України, обгрунтовано вирішив не визначити розмір застави.

Колегія суддів вважає, що застава не може бути застосована до ОСОБА_7 , оскільки вона не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на обставини та тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, та встановлені ризики, а тому доводи захисника щодо не визначення судом застави не є слушними.

Таким чином, підстав для застосування судом до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Посилання захисника на те, що потерпілі обмовили обвинуваченого, у зв`язку з чим ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2024 року було скасовано вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2024 року, є безпідставним, оскільки встановлення обставин суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення є задачею судового розгляду, відповідно до якого, у випадку встановлення відсутності складу кримінального правопорушення постановлюється виправдувальний вирок. Окрім того, слід зазначити, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2024 року було скасовано вирок від 10.01.2024 року та призначено новий судовий розгляд саме з метою перевірки та надання оцінки показам потерпілих, які в суді апеляційної інстанції відмовились від раніше наданих ними обвинувальних показів щодо свого батька ОСОБА_7 , при цьому до ЄРДР за №0000085 було внесено відомості за ст.386 КК України з приводу психологічного тиску на потерпілих, спрямованого на відмову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від раніше наданих обвинувальних показів у кримінальному провадженні №0000375 щодо ОСОБА_7 . Зокрема, такі обставини прокуратурою були встановлені за результатом проведених органом досудового розслідування допитів малолітньої (неповнолітньої) ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від 15.04.2024 року, відповідно до яких останні повідомили ім`я особи, яка їм телефонувала та спонукала відмовитись від обвинувальних показів стосовно їх батька, та номери мобільних телефонів, за якими відбувались вхідні дзвінки до потерпілих.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не доведено ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, - є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України, оскільки в ньому, в тому числі, зазначені обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, а також щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Посилання захисника на те, що суд не надав оцінку обгрунтованості підозри не є слушним, оскільки обгрунтованість підозри була належним чином перевірена слідчим суддею під час вирішення питання щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, запобіжний захід продовжено щодо особи, обвинувальний акт щодо якої розглядається судом.

Твердження захисника, що у вступній частині ухвали зазначено, що судове засідання проведено за участі ОСОБА_8 , хоча обвинуваченим є ОСОБА_7 , колегія суддів вважає таким, що не є підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідно до змісту ухвали суд розглянув та ухвалив рішення саме щодо ОСОБА_7 .

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні ухвали, що оскаржується, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3