УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 279/1432/21

провадження № 51-5008ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 11 квітня 2024 року та ухвалу Житомирської апеляційного суду від 31 липня

2024 року у кримінальному провадженні № 0000034 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя

АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Коростенського міськрайонного суду від 05 грудня 2023 року

за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі

із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК на строк 5 років

5 місяців,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 289 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Житомирської апеляційного суду від 31 липня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК, статей 102, 103 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання, призначеного за вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 5 грудня 2023 року, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі

на строк 6 років.

Вирішено питання щодо цивільного позову, долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 грудня 2020 року приблизно о 04:30, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що власник автомобіля відпочивав, викрав з кишені куртки ОСОБА_6 ключ від автомобіля марки

MAZDA-3 НОМЕР_1 , який належить останньому. В подальшому ОСОБА_5 вийшов на подвір`я вищевказаного будинку, де стояв припаркований автомобіль ОСОБА_6 , відкрив його ключем, завів та поїхав у невідомому напрямку, тим самим незаконно заволодів зазначеним транспортним засобом вартістю 191 580 грн.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо її підзахисного за відсутністю в його діях складу злочину.

В обґрунтування вказаних вимог стверджує, що ОСОБА_5 керував автомобілем потерпілого з його дозволу і на його прохання, оскільки останній попросив

її підзахисного поїхати на автомобілі і купити додатково спиртне, для чого залишив кошти та ключі на тумбі у прихожій, присвоювати автомобіль потерпілого він

не планував. Вважає, що суди невірно встановили фактичні обставини справи. Стверджує, що в діях ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1

ст. 289 КК, через відсутність об`єктивної його сторони та суб`єкту злочину як особи,

яка не має права на управління та керування транспортним засобом, оскільки її підзахисний діяв з дозволу та на виконання доручення потерпілого.

Крім того, зазначає, що остаточне покарання, призначене судом, є занадто тяжким. Вказує на те, що ОСОБА_5 вчинив нетяжкий злочин, у неповнолітньому віці, позитивно характеризується за місцем проживання. Стверджує, що суд безпідставно врахував обставиною, що негативно характеризує її підзахисного, вчинення злочину особою, яка неодноразово судима, оскільки на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 був особою, раніше не судимою.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій оскаржених судових рішень, свою вину

у пред`явленому обвинуваченні визнав частково та показав, що під час розпиття спиртного із співмешканцем його матері ОСОБА_7 , брат останнього

ОСОБА_6 дав йому ключі від автомобіля і гроші та попросив поїхати до магазину і придбати для них спиртне, оскільки це був поминальний обід по їхній матері і вони вдвох сиділи і поминали; коли вони лягли спати, то він забрав ключі і гроші, вийшов

на вулицю, завів автомобіль і їхав по вулиці, але був помічений працівниками поліції, які намагались його наздогнати, а тому він скоїв дорожньо-транспортну пригоду, побив автомобіль.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Також суд обґрунтовано у вироку послався на дані, що містяться у: протоколі огляду місця події від 19 січня 2021 року, висновку автотоварознавчої експертизи

№ СЕ-19/106-21/794-АВ від 22 січня 2021 року, постанові Коростенського міськрайонного суду Житомирської області (справа №279/53/21), протоколі огляду речей і документів від 20 лютого 2021 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 289 КК.

При цьому, як зазначено у вироку, невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини суд розцінює як бажання ухилитися від відповідальності за скоєне.

І потерпілий ОСОБА_6 і його брат свідок ОСОБА_7 показали, що дозволу

на право керування автомобілем ОСОБА_5 ніхто не давав; коли його почали переслідувати працівники поліції, то він намагався втекти, усвідомлюючи,

що самовільно взяв ключі від автомобіля і перебуває напідпитку.

Факт керування транспортним засобом автомобілем MAZDA-3, д.н.з. НОМЕР_2 , саме обвинуваченим ОСОБА_5 доведено постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області (справа №279/53/21), відповідно до якої ОСОБА_5 притягнений до відповідальності за статтями 122-2, 124, ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також протоколом огляду речей і документів від 20 лютого 2021 року,

де на відеозаписі під номером 2 зображено особу чоловічої статі, яка за рисами обличчя та статурою схожа на ОСОБА_5 .

Отже, як слушно вказав суд, сукупність досліджених доказів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, які відповідають вимогам належності та допустимості, дозволяють "поза розумним сумнівом" стверджувати, що ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що

також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за поданою апеляційною скаргою.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому суд перевірив та обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам у її касаційній скарзі.

Так, суд апеляційної інстанції в постановленій ухвалі вказав на те, що доводи захисника про невідповідність вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_5

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК, за обставин, встановлених судом.

Твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_5 мав дозвіл потерпілого на керування його автомобілем, спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме показаннями свідків та потерпілого; більш того, потерпілий пояснив, що ключі від транспортного засобу знаходилися в кишені його куртки, коли він лягав спати.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно.

Варто зауважити, що суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 289 КК, є особа, яка досягла 16 років, а тому посилання захисника на відсутність такого елементу складу вказаного кримінального правопорушення як суб`єкт через те, що ОСОБА_5 не має права на управління та керування транспортним засобом є неспроможними.

Що стосується доводів захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та необхідності його пом`якшення, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали, їх суспільну небезпеку, дані про особу винного, який неодноразово судимий, скоїв злочин в неповнолітньому віці, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, які пом`якшують покарання, якими визнав каяття, скоєння злочину в неповнолітньому віці.

З урахуванням усіх обставин у справі суд вважав за необхідне призначити покарання

в межах санкції ч. 1 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, після чого

за правилами ч. 4 ст. 70 КК, частково приєднавши невідбуте покарання

за попереднім вироком суду, призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі

на строк 6 років. Саме таке покарання, як вказав суд, є справедливим, співмірним вчиненому, достатнім для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника, вказав на те, що покарання обвинуваченому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК, в межах санкції статті, за якою його засуджено, з урахуванням даних про особу винного, а також пом`якшуючих покарання обставин та відсутності обставин, що обтяжує покарання. Як ствердила колегія суддів, призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

З наведеними в оскаржених судових рішеннях висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, на що посилається захисник

у касаційній скарзі.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його пом`якшення.

Твердження захисника про безпідставне врахування судом першої інстанції обставиною, що негативно характеризує її підзахисного, вчинення злочину особою,

яка неодноразово судима, є неспроможними, оскільки на час ухвалення оскарженого вироку його вже було декілька разів засуджено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 квітня 2024 року та ухвалу Житомирської апеляційного суду від 31 липня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3