ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2292/24 Справа № 208/2674/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженої ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Обставини, встановлені рішенням суду та короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року подання Державної установи «Кам`янська ВК-34», про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання ОСОБА_9 , залишено без задоволення.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції врахувавши ОСОБА_7 засуджена за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі, на час розгляду подання установи відбула 6 років 5 днів, а також дані про особу засудженої, її характеристику за час відбування покарання, ставлення до вчиненого злочину, до праці, наявність 5-ти заохочень, а також дані з висновку щодо щодо ступеня виправлення засудженої, дійшов висновку про наявність тільки формалізованої підстави застосування до неї ст. 81 КК України, як фактичне відбуття засудженою відповідної частини встановленого вироком суду строку покарання, та вважав що на цей час не доведено факт її виправлення у тій мірі яка визначає саме мету покарання виправлення особи і відсутності необхідності в подальшому відбуванні нею покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд, при постановлені оскаржуваної ухвали не повною мірою з?ясував всі позиції відносно ставлення підзахисної ОСОБА_7 до вчиненого злочину, порушив право засудженої на захист та змагальність сторін, що потягло порушення матеріальних та процесуальних норм кримінального права. Так, на переконання захисника суд встановивши підстави, визначені ст. 81 КК України, для звільнення засудженої від відбування покарання умовно-достроково, а саме фактичне відбуття засудженою встановленого законом строку та дотримання останньою умов та режиму відбування покарання, при цьому, врахувавши її позитивну характеристику за місцем відбування покарання та ставлення до вчиненого злочину, дійшов до хибного висновку про те, що засуджена своєю поведінкою та ставленням до праці не довела своє виправлення. Крім того захисник вказує і про те, що суд безпідставно вдався до оцінки позиції засудженої під час розгляду кримінального провадження стосовно неї по суті та необгрунтовано врахував той факт що вона не визнала вину у вчиненому злочину, в той час як згідно з характеристикою установи засуджена вину у вчиненому визнала в повній мірі. Також захисник вважає, що судом під час розгляду подання стосовно засудженої було порушено її право на захист через нез`ясування її думки щодо необхідності залучення захисника.

В апеляційній скарзі засуджена просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою застосувати щодо неї положення ст. 81 КК України.

Обгрутовуючи заявлені вимоги засуджена вказує, що суд відмовляючи в задоволенні подання установи, не надав належної оцінки тому, що з часу взяття її під варту, через короткий проміжок часу вона відразу влаштувалася на роботу, де зарекомендувала себе позитивно і за що отримала 3 заохочення. З початку прибуття нею до Кам`янської ВК-34 вона відразу була працевлаштована, де зарекомендувала себе добре та за сумлінну поведінку та ставлення до праці отримала 5 заохочень та не отримувала жодного стягнення, дотримується порядку та умов відбування покарання, сумлінно ставиться до праці, має високий коефіцієнт КТУ- 1,4, з адміністрацією установи ввічлива, в колі засуджених конфліктних ситуацій не створює, планує проявляти соціально-корисну ініціативу, підтримує зв`язки з родиною, бере активну участь в програмах виховного впливу, провину у скоєному злочині визнала, а відтак заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджена та її захисник підтримали подані ними апеляційні скарги та просили ухвалу суду першої інстанції скасувати, застосувавши до засудженої положення ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг засудженої та захисника, вважав ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою у зв`язку з чим, просив апеляційний суд залишити апеляційні скарги без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а тому, на думку апеляційного суду, рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, виходячи з наступного.

Відмовляючи в застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженій ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 засуджена за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі, на час розгляду подання установи відбула 6 років 5 днів, та врахувавши дані про особу засудженої, її характеристику за час відбування покарання, ставлення до вчиненого злочину, до праці, наявність 5-ти заохочень, а також дані з висновку щодо щодо ступеня виправлення засудженої, дійшов висновку про наявність тільки формалізованої підстави застосування до неї ст. 81 КК України, як фактичне відбуття засудженою відповідної частини встановленого вироком суду строку покарання, та вважав що на цей час не доведено факт її виправлення у тій мірі яка визначає саме мету покарання виправлення особи і відсутності необхідності в подальшому відбуванні нею покарання.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд, оскільки, як видно з матеріалів справи засуджено ОСОБА_7 відбуває покарання з 02.05.2018, за весь час відбуття покарання має 3 заохочення, які вона отримала 14.03.2019, 06.08.2019 та 11.01.2020 та мала 2 стягнення, які вона отримала 08.06.2018 та 12.02.2019 в ДУ Київський слідчий ізолятор, разом з цим перебуваючи в ДУ Кам`янська виправна колонія (№34), які вона отримала 08.07.2021, 21.04.2022, 28.10.2022, 08.06.2023 та 21.12.2023.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг засудженої та її захисника, які вважають, що засуджена своєю поведінкою та ставленням до праці заслуговує на застосування до неї умовно-дострокового звільнення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, судом першої інстанції було надано об`єктивну оцінку поведінці засудженої за весь період відбуття нею покарання, та правильно зроблено висновок про те, що на цей час ОСОБА_7 можливо і стає на шлях виправлення, однак не довела його.

Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України, засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Таким чином, доводи засудженої та її захисника про наявність заохочень та сумління ставлення до праці є неприйнятними, оскільки дотримання належної поведінки є її прямим обов`язком під час відбуття покарання та не свідчить про виконання мети призначеного покарання та безумовне виправлення засудженої.

Що стосується тверджень сторони захисту, що засуджена ОСОБА_7 на цей час вину у вчиненому визнала в повному обсязі та щиро жалкує про вчинене, а суд першої інстанції неправильно розцінив її позицію в судовому засіданні, то апеляційний суд враховує вказану обставину, однак зазначає, що їх наявність висновків суду не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності системи виправлення поведінки засудженої та виконання мети призначеного покарання, враховуючи, зокрема і те, що за характеристикою на засуджену, на даний час вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала ризик ймовірної небезпеки для суспільства оцінений як високий.

Посилання захисника на те, що суд безпідставно врахував ставлення засудженої до вчиненого злочину на час розгляду кримінального провадження по суті, не заслуговують на увагу, оскільки суд врахував виключно відомості на особу, які були зазначені в її характеристиці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як вбачаться із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму ВСУ від 26.04.2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким умовно дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

Таким чином, обов`язковою умовою для застосування умовно-дострокового звільнення від подальшого відбуття покарання є встановлення судом факту, що особа довела своє виправлення. У даному випадку, колегія суддів вважає, що позитивні зміни у поведінці засудженої хоча і почали відбуватися, однак на цей час вказані обставини свідчать лише про те, що ОСОБА_7 тільки стає шлях виправлення, а не довела його, тому колегія суддів не вбачає законних підстав для застосування щодо неї умовно-дострокового звільнення.

Що стосується доводів апеляційних скарг засудженої та захисника з приводу порушення права засудженої на захист, через нез`ясування судом думки щодо необхідності залучення захисника у справі, то апеляційний суд зазначає, що з журналу та технічного запису судового засідання від 07.05.2024 року видно, що суд переконався в тому, що засуджена ОСОБА_7 отримала пам`ятку про її права та обов`язки, вони їй зрозумілі та роз`яснення вона не потребувала, при цьому, ОСОБА_7 жодних клопотань з приводу необхідності часу для підготовки своєї позиції чи залучення захисника не заявляла.

Водночас, після постановляння судом оскаржуваної ухвали, засуджена ОСОБА_7 скористалася своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення та була забезпечена правовою допомогою захисника, який також подав апеляційну скаргу на оскаржувану ухвалу та клопотав про поновлення процесуального строку, який ухвалою апеляційного суду був поновлений, а відтак апеляційний суд вважає, що право засудженої на захист порушено не було, тому доводи захисника та засудженої є безпідставними.

З огляду на викладене, апеляційні скарги засудженої та її захисника мають бути залишені без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги засудженої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженої ОСОБА_7 -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4