Номер провадження: 11-кп/813/286/24
Справа № 511/806/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.12.2022 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Лиманське, Роздільнянського району Одеської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 186 та ч. 1 ст. 115 КК України по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за №0000042 від 04.02.2021 року,

установив

Вироком суду 1-ої інстанціїОСОБА_7 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та йому призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 залишений без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з 04.02.2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 980,70 гривень.

ОСОБА_7 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України в зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Також даним вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

03 лютого 2021 року приблизно о 19 год. 21 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на території домоволодіння, де проживає ОСОБА_11 та тимчасово мешкав ОСОБА_12 , за адресою: АДРЕСА_2 , після сумісного вживання алкогольних напоїв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки на грунті раптово виниклих особистих неприязнених стосунків, діючи з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, навмисно завдав ОСОБА_12 чисельних ударів своїми руками по голові останнього, та не менше трьох колюче-ріжучих ударів кухонним ножем в область життєво важливих органів - голови, шиї, а також руки потерпілого, чим спричинив йому: одне колото-різане поранення м`яких тканин лівої бічної поверхні шиї в верхній третині з пораненням стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (вхід в гортань), одне наскрізне колото-різане поранення лівої щоки, одна колото-різана рана верхньої губи зліва, одна поверхнева різана рана тильної поверхні правої кисті; садно лівої щічної ділянки; синці ділянок обох очних ямок, спинки носа, лобної ділянки з переходом на праву виличну та праву підочну ділянки, правої щічної ділянки, обох привушно-жувальних ділянках, ділянки підборіддя, тильної поверхні лівої кисті.

Колото-різані поранення лівої щоки і верхньої губи, а також різана рана правої кисті відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, згідно п. 2.3.1., п. 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Синці обличчя і лівої кисті самі по собі мають скороминущі наслідки тривалістю не більше 6 днів і відносяться до легких тілесних ушкоджень, згідно п. 2.3.1., п. 2.3.5 вказаних Правил.

Смерть ОСОБА_12 наступила вночі 04 лютого 2021 р. внаслідок масивної крововтрати через потрапляння великої кількості крові в дихальні шляхи, стравохід й шлунок, нерівномірним зниженням кровонаповнення внутрішніх органів, що ускладнилось розвитком гіповолемічного шоку у зв`язку з отриманням колото-різаного поранення м`яких тканин лівої половини шиї (м`яких тканин ротової частини глотки) з ушкодженням судин, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, відповідно до п. 2.1.1., п. 2.1.2., п. 2.1.3, «і», «о» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Окрім того, згідно обвинувального акту, у вечірній час 03 лютого 2021 року ОСОБА_7 , перебував на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з дозволу особи яка володіє цим майном, де разом вживав спиртні напої із ОСОБА_12 та особою, яка володіє нерухомим майном за вказаною адресою. Раніше до того дня та під час спільного вживання спиртних напоїв ОСОБА_7 бачив у ОСОБА_12 мобільний телефон марки «Samsung» моделі GT- С3322і.

Приблизно о 19 годині 20 хвилин 03 лютого 2021 року у ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та який знаходився у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , виник раптовий умисел на відкрите заволодіння чужим майном, належним потерпілому.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на незаконне відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 з корисливих мотивів та з метою покращення свого матеріального становища за рахунок чужого майна, а також у зв`язку з уявленим ним порушенням його прав ОСОБА_12 , відкрито вільно заволодів належним ОСОБА_12 мобільним телефоном марки «Samsung» моделі GT- С3322і, вартістю 370 гривень, поклавши його до своєї кишені та направившись на вихід з будинку, а у подальшому розпорядився ним на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 заподіяв матеріальну шкоду ОСОБА_12 у вигляді розміру вартості мобільного телефону марки «Samsung» моделі GT- С3322і в сумі 370 гривень.

Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) та ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У вроку суд зазначив, що дії ОСОБА_7 повністю охоплюються диспозицією ч. 2 ст.121 КК України, як умисні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Вказаний висновок суд 1-ої інстанції мотивував тим, що спрямованість умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого, на переконання суду, залишилось не доведеним поза розумним сумнівом і ґрунтується, в тому числі, на припущеннях органу досудового розслідування. Такі висновки випливають з вищенаведених доказів, в тому числі показань обвинуваченого, свідків, які суд визнає не спростованими.

З огляду на поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину та суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, вказане свідчать про те, що він вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі та не мав наміру вбивати потерпілого ОСОБА_12 .

Крім того, на переконання суду1-ої інстанції, згідно встановлених конкретних обставин справи, зокрема поведінки обвинуваченого під час та після вчинення злочину, які підтверджуються показаннями обвинуваченого та свідків, та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, дії обвинуваченого, в силу вище наведених роз`яснень Пленуму ВС України та без прямого умислу підлягають кваліфікації за фактичними наслідками вчиненого діяння, тобто за спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому.

У зв`язку з наведеним суд 1-ої інстанції перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 з частини 1 статті 115 КК України на частину 2 статті 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Натомість по епізоду незаконного заволодіння майном потерпілого, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку, що у судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено одна із складових складу злочину - суб`єктивна сторона, а саме, умисел на заволодіння чужим майном, що виключає кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 186 КК України, на підставі чого виправдав ОСОБА_7 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_10 , вважає що вирок суду ухвалений з порушенням норм матеріального права, та підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні в частині перекваліфікації з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України та виправдання обвинуваченого за ч. 1 ст. 186 КК України, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість; істотного порушення вимог кримінального процесуального закону України.

Висновки суду щодо виправдання обвинуваченого та перекваліфікацію його дій не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Так, суд не прийняв до уваги, як доказ вини ОСОБА_7 за ч.1 ст. 186 КК України, покази свідка ОСОБА_13 які були надані в судовому засіданні, також суд не прийняв до уваги, протокол впізнання зі свідком ОСОБА_11 мобільного телефону який належав потерпілому та який видав обвинувачений наступного дня працівникам поліції. Також суд, при постановлені вироку не посилається на протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , відео та аудіо фіксації слідчої дії, де свідок розповів та показав де саме та за яких обставин ОСОБА_7 заволодів мобільним телефоном що належав потерпілому. Крім того, суд не надав належну правову оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_7 який добровільно пояснив, що він під час подій інкримінованих йому злочинів забрав у потерпілого мобільний телефон, для власних потреб та пішов з ним додому, а наступного дня до затримання добровільно віддав його працівникам поліції.

Пред`явлене обвинувачення доводиться в суді усіма доказами, які представила сторона обвинувачення й додатково отриманими під час судового розгляду комісійна судово-медична експертиза. А суд під час постановлення оскаржуваного вироку мав достатні і належні докази для визнання винним ОСОБА_7 у пред`явленому йому прокурором обвинуваченні. Проте цього необґрунтовано не зробив, допустивши неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, та невірно кваліфікувавши дії обвинуваченого лише за ч.2 ст. 121 КК України. Обвинувачений ОСОБА_7 добровільно надаючи свої покази в суді змінював їх, плутався в обставинах та подіях, які відбувались на місці події злочинів з його участю. Останні покази надані обвинуваченим відмінні від першочергових наданих ним на початку судового розгляду, що на думку сторони обвинувачення вказує на те, що він не визнаючи своєї вини, всіляко намагається уникнути справедливої та достатньої міри покарання.

Прокурор вважає, що умисел обвинуваченого на вчинення спочатку грабежу, а потім умисного вбивства доводиться з урахуванням усіх обставин вчинених кримінальних правопорушень, зокрема і способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень і причин припинення посягання. ОСОБА_7 в будинку, де як сам зазначив під час допиту 30.11.2022 року в суді, він добре бачив як потерпілого, так і свідка. завдав декілька ударів ножем в область шиї ОСОБА_12 Ніж ОСОБА_7 поклав до вуличної вбиральні за місцем проживання його батька - свідка ОСОБА_14 , а чужий телефон, належний потерпілому ОСОБА_12 . ОСОБА_7 віддав працівникам поліції наступного дня.

Призначене ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість.

Під час апеляційного розгляду прокурор просить дослідити вирок суду, а також докази які стали підставою для його прийняття.

За результатами апеляційного розгляду прокурор просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 186 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст. 186 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч.1 ст. 115 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначити шляхом часткового складання призначених покарань остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, у якій визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Так, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

З приводу зазначеного Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію, зокрема у справах № 635/1396/20, № 236/1932/20, № 381/1869/18.

Як убачається з матеріалів справи, вказаних вимог закону при розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 дотримано в повному обсязі.

З установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що 03 лютого 2021 року приблизно о 19 год. 21 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на території домоволодіння, де проживає ОСОБА_11 та тимчасово мешкав ОСОБА_12 , за адресою: АДРЕСА_2 , після сумісного вживання алкогольних напоїв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки на грунті раптово виниклих особистих неприязнених стосунків, діючи з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, навмисно завдав ОСОБА_12 чисельних ударів своїми руками по голові останнього, та не менше трьох колюче-ріжучих ударів кухонним ножем в область життєво важливих органів - голови, шиї, а також руки потерпілого, чим спричинив йому, в тому числі тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину відносно ОСОБА_12 зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, а саме:

-показаннями допитаного під час судового розгляду свідка ОСОБА_15 , який був безпосереднім очевидцем подій, суду повідомив, що він разом з ОСОБА_7 вранці 03.02.2021р. допомагали сусіду пиляти дрова, який після роботи дав їм 2 літра вина. Тому, він та ОСОБА_16 , який тимчасово мешкав у нього в будинку, після цього протягом дня 03 лютого 2021р. вживали алкогольні напої спочатку 2 літри віна, потім 0,5л горілки та віскі, який приніс ОСОБА_17 , а тому до вечора вони вже були на підпитку. ОСОБА_7 з ранку теж допомагав з дровами та вживав з ними віно, потім він пішов та загалом того вечора він декілька разів потім повертався до будинку ОСОБА_15 .Останній раз ОСОБА_7 прийшов до них біля 19год. вечора та почав запитувати де його телефон, на що вони відповіли що не знають. Потім ОСОБА_7 взяв стілець та почав їм розмахувати, при цьому зачепив лампочку, яка розбилася та зламав стілець. Надалі ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_12 та сказав йому « ОСОБА_18 телефон, я подзвоню» та попередив, якщо він подзвонить на свій номер та знайде у них телефон їм буде погано. ОСОБА_19 самостійно дав йому свій телефон, який витягнув з-під подушки, ОСОБА_7 подзвонив на свій номер, але ніякого дзвінка вони не почули, тому що телефону в хаті не було. Потім, ОСОБА_7 сказав, що оскільки його телефону не має, він на деякий час візьме телефон ОСОБА_20 , та пішов на вихід за лампочкою. ОСОБА_21 піднявся з ліжку, взявши ножа зі столу та пішов за ОСОБА_17 у тамбур, двері туди були зачинені. Надалі він нічого не бачив, оскільки світла не було та було темно, але чув як у тамбурі було чутно удари; він вважав, що то були удари по тілу. Бійка була приблизно секунд 30, не більше. Потім ОСОБА_17 пішов, а ОСОБА_19 сам зайшов до кімнати, при цьому він нічого не казав та про допомогу не просив, а ліг на ліжко, а він нічого у нього і не питав. Він також ліг відпочивати біля ОСОБА_20 на одне ліжко, оскільки не зрозумів що ОСОБА_19 поранений. Біля двох часів ночі він прокинувся та доторкнувся до ОСОБА_22 , який вже не рухався та був вже холодний. Він пішов до будинку Крупської, щоб остання викликала поліцію, але остання відмовила. Він повернувся до свого будинку та далі ліг відпочивати біля ОСОБА_22 . В ранці біля 07-00год він прокинувся та пішов до сусіда ОСОБА_23 , який вже подзвонив в поліцію, оскільки він йому повідомив про труп. На ранок кухонного ножа на столі він не бачив. Коли приїхав наряд поліції та проводився огляд, на вулиці біля його будинку був знайдений мобільний телефон ОСОБА_17 . Під час слідства він впізнав ніж ОСОБА_20 , який останній взяв зі столу та мобільний телефон ОСОБА_24 білого кольору, який останній шукав у них. Також свідок підтвердив, що за його участю був проведений слідчий експеримент, на якому він все розповів як в суді. Окрім того, свідок повідомив, що він вважає, що ОСОБА_17 неадекватно відреагував на той факт, що в нього зник телефон, оскільки місяця три до цих подій була аналогічна ситуація з телефоном, коли ОСОБА_20 забрав телефон ОСОБА_17 , а той знайшов та відібрав його; тому ОСОБА_17 мабуть так і відреагував та вважав, що ОСОБА_20 знову забрав його телефон. Коли ОСОБА_21 пішов за ОСОБА_17 між ними ніякої розмови він не чув, але зазначав, що він ще і погано чує. Також свідок пояснював, що він не бачив як ОСОБА_21 брав ніж зі столу, але він сидів біля столу де лежав ніж та він перед тим нарізав цим ножем хліб. При цьому свідок категорично виключив можливість що ніж міг взяти ОСОБА_17 , оскільки він до столу не підходив та тому не мав таку можливість взяти ніж. Пояснював, що ОСОБА_17 другий раз коли приходив то вже не пив, він був в нормальному стані. Натомість, ОСОБА_21 раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі та міг напасти сп`яну самостійно, оскільки коли він був п`яний він був дуже агресивний, була ситуація коли загиблий йому голову стільцем проломив, але він нікуди не звертався. Пояснював, що стосунки між загиблим та ОСОБА_17 на протязі 2-х років були нормальні, будь-яких конфліктних ситуацій між ними, окрім телефону, ні разу не було. Також свідок пояснив, що всі події були в темноті та без світла у тамбурі, вони всі втрьох були в стані алкогольного сп`яніння, він ще і погано чує та все не дуже добре пам`ятає.

- показаннями допитаного під час судового розгляду свідка ОСОБА_14 , який суду пояснив, що він є батьком обвинуваченого та 03.02.2021р. його син ОСОБА_25 прийшов до нього вранці та попросив сокиру щоб допомогти сусіду пиляти дрова. Він сокиру дав, син пішов, а потім повернувся і кудись знову пішов, але потім через деякий час повернувся та попросив лампочку, оскільки в будинку Берегового не було світла, а йому необхідно знайти свій телефон. Біля 18:00-19:00 год взявши лампочку, він пішов, та через хвилин 20 повернувся, поїв, сів біля нього дивиться телевізор та сказав що телефону не знайшов та залишиться ночувати у нього, при цьому син нічого іншого не пояснював. На одязі сина крові він не бачив, син був спокійний у нормальному стані. А вже 04.02.2021р. в туалеті у дворі був знайдений чужий ніж, а сина затримали. Вказував, що ОСОБА_26 є його сусідом, з ним на протязі понад півтора року проживав ОСОБА_21 , які вдвох весь час зловживали алкогольними напоями, а ОСОБА_21 ще раніше був судимий, а натомість його син займався єдиноборствами;

- показаннями допитаного під час судового розгляду свідка ОСОБА_27 , який суду повідомив, що 03.02.2021 р., зранку, приблизно до 12:00-13:00 год., ОСОБА_28 та ОСОБА_29 йому допомагали пиляти дрова, при цьому вони були тверезі та ніякої агресії між ними не було. Він розрахувався з ними та дав 40грн та 2л. віна, а вони пішли до будинку Берегового. Більше того дня він нічого не чув та не бачив, оскільки вдома його не було. Вранці 04.02.2021р. він побачив поліцію біля будинку ОСОБА_15 та все їм розповів. Окрім того, свідок зазначав, що з покійним він не спілкувався, бачив його всього 2-3 рази; ОСОБА_17 не є агресивною людиною та будь-яких бійок за його участі він не бачив, при цьому він міг вживати алкогольні напої, але він не є алкоголіком, загалом він нормальний хлопець; натомість ОСОБА_28 зловживає алкоголем постійно, але він безневинний та слабенький, в нього в будинку відсутні вода, світло, газ, там постійний безлад, умови для життя відсутні;

- показаннями допитаного під час судового розгляду свідка ОСОБА_13 , яка суду повідомила, що біля 04 год. вранці 04.02.2021р. до неї до дому прийшов ОСОБА_28 та повідомив що ОСОБА_30 помер, після чого вона подзвонила на телефон останнього, але ніхто не відповів. Потім біля 05-30 год. вона прийшла до будинку ОСОБА_15 , де побачила померлого ОСОБА_22 в калюжі крові, також кров вона бачила в тамбурі. Того ранку біля порогу будинку ОСОБА_15 на вулиці вона знайшла білий мобільний телефон ОСОБА_17 , який показала співробітникам поліції. В ранці, під час затримання ОСОБА_24 , у нього вилучили мобільний телефон ОСОБА_31 , при цьому ОСОБА_29 був нібито чи сонний чи переляканий. Загалом ОСОБА_29 хороший хлопець, не конфліктний, але зв`язався з поганою компанією та вживав «травку». ОСОБА_20 , ОСОБА_17 та ОСОБА_26 дуже часто збиралися у Берегового вдома та вживали алкогольні напої, але ніяких конфліктів між ними не було. Зі слів ОСОБА_26 вона знає що він не бачив як помер ОСОБА_19 . Повідомила, що бачила ОСОБА_20 напередодні його смерті та у нього ніяких ран та подряпин не було. Окрім того, підтвердила, що був випадок коли ОСОБА_29 загубив свій телефон та шукав, а Кардалян з ОСОБА_26 телефон знайшли та повернули господарю.

- показаннями допитаного під час судового розгляду експерта ОСОБА_32 , який в судовому засіданні пояснив, що він був присутній при слідчому експерименті за участю ОСОБА_7 . Вважає версію подій, які розповідає ОСОБА_7 , не спроможною, оскільки у загиблого наявні 3 рани, які є колото-різаними, з чіткими краями, без додаткових насічок та надрізів, що свідчить про цілеспрямованість ударів від трьох ударних впливів. Окрім того, якщо б ОСОБА_29 відводив руку ОСОБА_31 з ножем та випадково його зачепив, рани були би не колото-різані, а поверхові лінійні різані та меншою глибиною раневого каналу. Натомість, наявність у ОСОБА_31 на тильній поверхні правої руки ушкоджень, свідчить про той факт, що права рука у нього була вільна та останній не міг одночасно тримати ніж у правій руці та отримати вказане ушкодження, тобто він оборонявся. Також, наявність у загиблого на обличчі подряпин та ссадин може свідчити про той факт, що дійсно останні були нанесені ліктем. Смерть ОСОБА_31 наступила від гострої крововтрати в період часу з 02:00-06:00год ранку 04.02.2021р. Загиблий був легкому ступені алкогольного сп`яніння та алкоголь вживав не за довго до смерті, що вбачається з рівноваги концентрації алкоголю в крові та сечі. Оскільки основний удар в крупні судини не попав, тому крові фонтаном відразу не було, а загиблий міг йти та лягти спати, а за умови надання вчасної медичної допомоги існувала ймовірність щоб ОСОБА_21 вижив. Свій висновок експерт підтримав у повному обсязі та повідомив, що для з`ясування механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень необхідно призначення ситуаційної експертизи за участю криміналіста;

- показаннями допитаного під час судового розгляду експерта ОСОБА_33 , який в судовому засіданні пояснив, що він проводив експертизу, під час якої досліджувалася вся сукупність доказів, в тому числі висновки експертиз, дослідження по трупу, покази учасників та експерти переглядали відео додатки до слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 . При цьому, експертизою встановлено, що версія обвинуваченого в частині нанесення ненавмисного удару ножем під час оборони є неспроможною та спростовується наявною кількістю травмуючих ушкоджень у потерпілого та механізмом нанесення колото-різаної рани шиї, оскільки глибина раневого каналу, локалізація ушкодження та сила удару свідчить про те, що шия була фактично пробита наскрізь. Наявні на правій руці загиблого ушкодження також вказують, що останній ножа в правій руці не тримав. Висновок підтвердив у повному обсязі.

Крім того, вина обвинуваченого повністю підтверджується зібраними досудовим слідством та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:

- повідомленням в ЄО № 728 від 04.02.2021 року об 07-08 год. до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 04.02.2021 року за адресоюсмт АДРЕСА_2 помер ОСОБА_12 . Виїздом СОГ на місце пригоди встановлено, що за вказаною адресою під час вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 виникла сварка в ході якої ОСОБА_7 наніс декілька ударів рукою по обличчю ОСОБА_12 (т.1а.к.п. 120).

- витягом ЄРДР №0000042 від 04.02.2021 року, згідно якого до реєєстру внесені відомості за фактом повідомлення про те, що 04.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 виявлений труп ОСОБА_12 з ознаками насильницької смерті, труп направлений до СМЕ (т.1а.к.п. 119).

- протоколом огляду місця події від 04.02.2021 року та доданої до нього фото таблиці, який проведеного слідчим в присутності понятих та згоди власника домоволодіння, який в подальшому був легалізований слідчим суддею відповідно до ухвали суду від 05.02.2021 р., яким встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 наявна одноповерхова будівля, біля якої на вулиці були виявлені: запальничка синього кольору, мобільний телефон білого кольору та рушник-ганчірку зі слідами бурого кольору. Під час огляду гачку домоволодіння біля дверного отвору виявлені сліди бурого кольору зовні схожі на кров, аналогічні сліди зовні схожі на кров виявлені також на вхідних дверях в будинок; чисельні групи плям крові виявлені в прихожій на підлозі вказаного домоволодіння - від порогу до початку групи плям 42см та до кінця групи плям 82см, вказана група плям значною шириною 46см та довжиною 50см; на стіні прихожої виявлено сліди крові. Окрім того, в кімнаті № 1 біля входу в кімнату виявлено група плям крові, від порогу кімнати № 1 на 32см початок групи плям та закінчується 90см, загальним розміром група плям становить 57см (найбільша довжина) та найбільша ширина 27см.Також, в кімнаті № 1 на ліжкув положенні лежачі був виявлений одягнений труп чоловічої статі, який був оглянутий експертом на місці події та на трупі встановлено наявність слідів крові, зафіксовані наявні тілесні ушкодження, синці та садна. Під час вказаного огляду зроблені змиви з слідів речовини бурого кольору, які були вилучені, а також вилучено: запальничка, мобільний телефон білого кольору та рушник-ганчірка зі слідами крові. Під час судового розгляду був відтворений додаток до вказаного протоколу огляду місця події, на якому зафіксовані вищевказані обставини проведеного огляду( т. 1а.к.п. 123, 124-146, 196).

- протоколом огляду трупу від 04.02.2021р., згідно якого труп ОСОБА_12 був оглянутий в приміщенні СМЕ експертом ОСОБА_32 , на трупі було виявлено 2 рани, а саме: на лівій щоці на 4 см лівіше лівого кута рота 4х2 вище краю лівої половини нижньої щелепи на висоті 155смвід рівня підошви стоп розташована щелевидна рана, удовжки 1,1см, контур на 3 та 9 одиниць умовного годинника; края рани рівні, правий кінець рани гострокутий, лівий кінець рани М-образний, верхні стінки рани колоті, рана наскрізна поєднується з порожниною рота, раневий канал в м`яких тканинах щоки до 2см орієнтировко зліва направо та декілька зверху вниз; друга рана щелевидна виявлена на верхній губі зліва на 0,5см правіше носо-губної складки, приблизно 0,8см, края рівні. Окрім того, під час огляду вилучено светр сірого кольору та особисті речи загиблого зі слідами крові, нігтеві зрізи (т. 1 а.к.п. 147-149,150-151).

- висновком експерта № 12/19 від 04.02.2021 р., відповідно до результатів розтину трупа ОСОБА_12 смерть останнього знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманим колото-різаним пораненням м`яких тканин лівої половини шиї (м`яких тканин ротової частини глотки) з ушкодженням судин. Дана травма ускладнилась аспірацією крові ( із ушкодженням тканин шиї) в легені з розвитком різновиду обтураційної асфіксії кров`ю, що є безпосередньою причиною смерті ( т.1 а.к.п. 152).

- висновком експерта № 12/19 від 04.02.2021 р., згідно якого при дослідженні трупа ОСОБА_12 були виявлені наступні ушкодження, а саме: 1) колото-різане поранення м`яких тканин лівого півкола шиї і лівої стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (входу в гортань) з раною, що розташована на лівій бічній поверхні шиї в її верхній третині; наскрізне колото-різане поранення лівої щоки; колото-різана рана верхньої губи ліворуч; 2) лінійне садно (подряпина) на лівій щоці, численні синці у ділянках обличчя і вушних раковин, поверхнева різана рана на тильній поверхні правої кисті в проекції другого п`ясно-фалангового суглобу, синець на тильній поверхні лівої кисті. Перелічені вище поранення лівої щоки, верхньої губи зліва і лівого півкола шиї спричинені діями колючо-ріжучого предмету. За колото-різаний характер поранень свідчать наступні морфологічні ознаки: лінійна форма ран; рівні, добре зіставлені краї ушкоджень і звужені їх кінці; переважання довжини ранових каналів над довжиною рани. Канал рани лівої щоки направлений зліва направо та декілька зверху вниз (відносно умовно вертикального положення тіла постраждалого). Канал рани верхньої губи зліва має напрямок спереду назад та справа наліво. Канал рани з боку лівої бічної поверхні шиї спрямований зліва направо і декілька зверху вниз. Відповідно до даних секційного і медико-криміналістичного дослідження указаних поранень вони могло бути заподіяні плоским колюче-ріжучим знаряддям (типу ножа), який має гостре лезо, з максимальною шириною клинка на рівні занурення не більше 2,2 см. Подряпина на лівій щоці також могла бути спричинена гострим краєм (або кінцем) колюче-ріжучого предмету. Поверхнева різана рані на тильній поверхні основи другого пальця правої кисті утворена від дії предмету, який має загострений край (лезо). Також не виключається, що саме таким предметом міг бути ніж. Сінці обличчя і вушних раковин, а також з боку тильної поверхні лівої кисті утворені від дій тупих предметів (предмета). Характерні особливості вказаних предметів, що травмували, у виявлених ушкодженнях не відобразилися.

Усі наявні на трупі ОСОБА_12 ушкодження мають ознаки за життєвості, зокрема: наявність добре виражених вогнищевих крововиливів у пошкоджених тканинах і ознак нерівномірного зниженого кровонаповнення внутрішніх органів; наявність виражених ознак кровотечі в вигляді потьоків і плям крові на тілі, велика кількість крові в дихальних шляхах, стравоході і шлунку; мікроскопічно-реактивних запальних змін в ушкодженнях у вигляді помірно вираженої клітинної реакції.

Виявлена при гістологічному (мікроскопічному) дослідженні травмованих тканин помірно виражена клітинна запальна реакція (скупчення невеликої кількості лейкоцитів у вогнищевих крововиливах, частковий гемоліз еритроцитів), орієнтовно може відповідати давності отриманих ушкоджень до настання смерті в межах від декількох десятків хвилин до однієї-двох годин.

Смерть ОСОБА_12 знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманим колото-різаним пораненням м`яких тканин лівої половини шиї (м`яких тканин ротової частини глотки) з ушкодженням судин. Дана травма ускладнилась розвитком гіповолемічного шоку внаслідок масивної крововтрати, що і стало безпосередньою причиною смерті. Висновок стосовно причини смерті підтверджується наявністю: колото-різаного поранення лівої половини шиї з ушкодженням ротової частини глотки, великої кількості крові в дихальних шляхах, стравоході й шлунку, нерівномірно зниженого кровонаповнення внутрішніх органів, а також результатами гістологічного дослідження зразків внутрішніх органів.

Ступінь розвитку постмортальних (посмертних) змін тіла при дослідженні трупа в морзіорієнтовно вказує на давність настання смерті 10-14 годин тому, таким чином, можливий проміжок часу, в який настала смерть ОСОБА_12 - 02- 06 години 04 лютого 2021 року.

Наявне у ОСОБА_12 поранення лівої половини шиї з ушкодженнями стінки ротової частини глотки і шийних судин містить ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, відповідно до «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 р. (п.2.1.1., п.2.1.2., п.2.1.3. «і», «о»). Колото-різані поранення лівої щоки і верхньої губи, а також різана рана правої кисті самі по собі у живих осіб, як правило, спричиняють короткочасний розлад здоров`я (тривалістю понад шість днів, але не більш як три тижні) і за вказаним критерієм містять ознаки легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (п.2,,3.1., п.2.3.3. «Правил...»). Синці обличчя і лівої кисті самі по собі мають скороминущі наслідки тривалістю не більше б днів і, таким чином, містять ознаки легких тілесних ушкоджень (п.2.3.1., п.2.3,5. вищевказаних «Правил...»). У розпорядженні експерта відсутні будь-які достеменні судово-медичні дані, які би вказували на положення (позу) потерпілого під час заподіяння йому тілесних ушкоджень, а також послідовність спричинення. Характер і локалізація виявлених на тілі ОСОБА_12 ушкоджень виключають можливість їх утворення внаслідок падіння з висоти «власного зросту». (т. 1 а.к.п. 157-160),

- актом обстеження № 83 від 04.02.2021 р., згідно якого при проведенні судово-медичного дослідження клаптя шкіри верхньої губи, вилученого від трупа ОСОБА_12 виявлено колото-різану рану, утворену плоским колюче-ріжучим знаряддям, що має гостре лезо та ширину зануреної частини клинка не більше 1,6см. На клапті шкіри лівої щоки виявлено колото-різану рану, утворену плоским колюче-ріжучим знаряддям, що має гостре лезо та ширину зануреної частини клинка не більше 1,8 см. На клапті шкіри лівої бічної поверхні шиї виявлено колото-різану рану, утворену плоским колюче-ріжучим знаряддям, що має гостре лезо та ширину зануреної частини клинка не більше 2,2 см (т. 1а.к.п. 164-167).

- актом обстеження № 746/19 від 04.02.2021 р., згідно якого у ОСОБА_12 при судово-токсилогічному дослідженні крові та сечі виявлено етиловий спирт концентрації в крові 1,07 проміле, в сечі 1,06 проміле, що відображено у (т. 1а.к.п. 162).

- протоколом отримання зразків для проведення експертизи від 04.02.2021р., та протоколом освідування особи від 04.02.2021 р., згідно якими були відібрані біологічні зразки крові та піднігтьового зрізу обвинуваченого ОСОБА_7 , які в подальшому були згідно постанови слідчого від 04.02.2021р. були долучені до кримінального провадження в якості речових доказів (т. 1а.к.п. 169, 170, 171, 172-174).

- висновком експерта № 202 від 03.03.2021 р., згідно якого у чотирьох змивах з правої та лівої рук ОСОБА_7 кров не знайдено (т.1 а.к.п.238-239).

- речовими доказами - джинсові штани із надписом «Speed Keys», футболку коричневого кольору із надписом «Umbro», светр чоловічий сірого кольору без надписів, куртку на якій міститься надпис «adidas» та чобіття (ботинки) чорного кольору без надписів, які належали ОСОБА_34 ; зразок крові із лівої руки, піднігтьового змісту з лівої та правої руки, змиви з лівої та правої руки гр. ОСОБА_7 ; запальничка синього кольору, мобільний телефон «Nokia» рушник зі слідами бурого кольору, зразок ґрунту, змив з вхідних дверей, змиви з підлоги в прихожій кімнаті, змив з підлоги біля ліжка трупа, на які згідно ухвал суду від 05.02.2021 р. накладений арешт(т. 1а.к.п. 197, 198, 199, 200).

- висновками експертів, згідно яких на чоловічому светрі, який належить потерпілому ОСОБА_12 , у двох змивах з марлевих тампонів з підлоги біля трупа та вхідних дверей, на фрагменті ґрунту, а також рушнику-ганчірці виявлено кров ОСОБА_12 (т. 1 а.к.п.231-233, 234-237).

- постановою слідчого про визнання предмета речовим доказом від 05.02.2021 р., та протоколом обшуку від 05.02.2021 р., який був проведений на підставі ухвали слідчого судді від 05.02.2021 р. згідно яких при обшуку споруди вуличного туалету за місцем мешкання ОСОБА_14 (який є батьком обвинуваченого) за адресою: АДРЕСА_3 був вилучений ніж загальною довжиною 23 см, з пластиковою рукояткою чорного кольору, довжиною леза 13 см, зі слідами крові на лезі біля рукоятки, та на який в подальшому ухвалою суду було накладено арешт (т. 1а.к.п. 202, 203-209, 201, т. 2 а.к.п. 96-97).

- під час судового розгляду був відтворений додаток до протоколу обшуку від 05.02.2021 р., згідно якого ніж загальною довжиною 23см, з пластиковою рукояткою чорного кольору, довжиною леза 13см, зі слідами крові на лезі біля рукоятки, був вилучений при обшуку споруди вуличного туалету за місцем мешкання ОСОБА_14 , який обвинувачений самостійно показав де знаходиться та який проведений за адресою: АДРЕСА_3 за місцем мешкання батька обвинуваченого (т. 2 а.к.п. 75).

- висновком експерта № СЕ-19/116-21/2588-Д від 17.02.2021 р., згідно якого на вказаному ножі, який був вилучений 05.02.2021р. за адресою: АДРЕСА_3 сліди папілярних узорів (сліди пальців і долонних поверхонь рук) не виявлено (т. 1а.к.п. 210-216).

- висновками експертів № 55 від 10.03.2021 р., 163 від 15.02.2021 р. та актом судово-медичного дослідження № 164 від 10.02.2021 р., згідно яких кров потерпілого ОСОБА_12 за ізосерологічною системою АВО відноситься до групи А з ізогемаглютинінами анти-В з супутнім антигеном Н.Кров ОСОБА_7 за ізосерологічною системою АВО відноситься до групи АВ(ІV) з супутнім ОСОБА_35 .В піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластинок лівої руки ОСОБА_7 знайдена кров ОСОБА_12 та знайдені два пласта клітин багатошарового плоского зроговілого епітелію самого ОСОБА_7 (т. 1а.к.п. 218- 224, 163, 240-241).

- висновком експерта № 233 від 22.03.2021 р., згідно якого на чоловічій куртці, вилученій 04.02.2021 р. у ОСОБА_7 під час його затримання, знайдено кров ОСОБА_12 (т.1 ак.п. 242-245).

- висновком експерта № 56 від 23.02.2021 р., згідно якого в піднігтьовому вмісті зразків нігтьових пластинок обох рук потерпілого ОСОБА_12 знайдена кров самого потерпілого та виключена можливість належності виявленої крові ОСОБА_7 , що відображено у (т. 1а.к.п. 224-227).

- протоколом затримання від 04.02.2021 р., згідно якого ОСОБА_7 як підозрюваний у вчиненні злочину, був затриманий 04.02.2021р о 11-15 год. та у нього були вилучені особисті речі в тому числі чоловіча куртка (т. 1а.к.п. 153-156).

- висновком експерта № 750 від 15.02.2021 р., згідно якого у крові ОСОБА_7 етиловий спирт не виявлений (т. 1а.к.п. 229-230).

- висновком комісійної судово-психіатричної експертизи №128 від 09.03.2021 року, згідно якого ОСОБА_7 в період часу, що стосується вчинення вказаного кримінального правопорушення, на хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки не страждав, у тимчасовому хворобливому розладу психічної діяльності не перебував, у зв`язку з чим був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Обвинувачений ОСОБА_7 знаходився у стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, при цьому його дії не були обумовлені маяченням, обманами сприйняття, афективними розладами та кількісно порушеною свідомістю, тому за своїм психічним станом він був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. (т. 1а.к.п 246-249).

- висновком експерта № 282 від 13.04.2021 р., згідно якого на рукоятці ножа, вилученого при обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , знайдені потові виділення без домішки крові, які належать ОСОБА_7 та також, на клинці знайдена кров, що належить потерпілому ОСОБА_12 (т. 2 а.к.п. 1-5).

- висновком експерта № 149 від 15.04.2021 р., згідно якого на двох клаптях шкіри обличчя (верхня губа і ліва щока), а також одному клапті шкіри лівої бічної поверхні шиї, що вилучені від трупу ОСОБА_12 виявлено три колото-різаних пошкодження, всі пошкодження мають схожі ознаки, утворені колоте-ріжучим предметом, клинок якого має обушок, відносно гостре лезо і максимальну ширину зануреної частини клинка не більше 2,2см; всі ушкодження були спричинені клинком представленого на дослідження ножа, що підтверджено у (т.2 а.к.п. 9-12,13-14).

- висновком експерта № 12/19Д від 28.04.2021р. з фото таблицею, у відповідності до якого при дослідженні трупа ОСОБА_12 були виявлені наступні ушкодження: - колото-різане поранення м`яких тканин лівого півкола шиї і лівої стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (входу в гортань) з раною, що розташована на лівій бічній поверхні шиї в її верхній третині; наскрізне колото-різане поранення лівої щоки; колото-різана рана верхньої губи ліворуч; - лінійне садно (подряпина) на лівій щоці, численні синці у ділянках обличчя і вушних раковин, поверхнева різана рана на тильній поверхні правої кисті в проекції другого п`ясно-фалангового суглобу, синець на тильній поверхні лівої кисті.

Перелічені вище поранення лівої щоки, верхньої губи зліва і лівого півкола шиї спричинені діями колючо-ріжучого предмету. За колото-різаний характер поранень свідчать наступні морфологічні ознаки: лінійна форма ран; рівні, добре зіставлені краї і звужені їх кінці, переважання довжини ранових каналів над довжиною рани.

Канал рани лівої щоки направлений зліва направо та декілька зверху вниз (відносно умовно вертикального положення тіла постраждалого). Канал рани верхньої губи зліва має напрямок спереду назад та справа наліво. Канал рани з боку лівої бічної поверхні шиї спрямований зліва направо і декілька зверху вниз.

Відповідно до даних секційного і медико-криміналістичного дослідження указаних поранень вони були заподіяні плоским колюче-ріжучим знаряддям - ножом, який має гостре лезо, з максимальною шириною клинка на рівні занурення не більше 2,2см. Подряпина на лівій щоці також була спричинена гострим краєм (або кінцем) колюче-ріжучого предмету.

Поверхнева різана рані на тильній поверхні основи другого пальця правої кисті утворена від дії предмету, який має загострений край (лезо) - ніж.

Сінці обличчя і вушних раковин, а також з боку тильної поверхні лівої кисті утворені від дій тупих предметів (предмета). Характерні особливості вказаних предметів, що травмували, у виявлених ушкодженнях не відобразилися.

Резюмуючи викладене вище, колото-різані поранення лівої половини обличчя та шиї спричинені в результаті трьох дій колюче-ріжучим предметом відповідно у ділянку верхньої губи ліворуч поблизу лівої носо-губної складки, ділянку лівої щоки, а також ділянку з боку лівої бічної поверхні шиї в її верхній третині. Крім того, на лівій щоці наявне лінійне садно (подряпина), яке також зумовлене дією гострого краю або кінця - ножем.

Також були виявлені численні синці з локалізацією у ділянках очних ямок (більше на лівій), на спинці носа, в серединному відділі лоба і на лобі праворуч з розповсюдженням на праву виличну та праву підочноямкову ділянки, на правій щоці, в обох привушно-жувальних ділянках і на вушних раковинах, а також на передній поверхні підборіддя. Це свідчить за неодноразову дію тупим предметом (предметами) у різні ділянки обличчя. Таким чином, спостерігаються істотні розбіжності між даним слідчого експерименту (щодо відображення механізму спричинення ушкоджень) і результатами судово-медичної експертизи померлого ОСОБА_12 (т.1 а.к.п. 51-54, 55).

- протоколом від 26.04.2021р. з фото таблицею пред`явлення речей для впізнання під час якого свідок ОСОБА_15 впізнав мобільний телефон марки «Samsung», який належав потерпілому ОСОБА_12 та останній видав ОСОБА_7 (т.2 а.к.п. 20-24).

- протоколом від 26.04.2021р. з фото таблицею згідно якого свідок ОСОБА_15 під час впізнання впізнав ніж, який 03.02.2021р. він бачив у своєму будинку на столі та який належав загиблому, а в подальшому був вилучений у приміщенні туалету ОСОБА_14 (т.2 а.к.п. 25-27, 28).

- протоколом від 26.04.2021р. з фото таблицею, згідно якого під час пред`явлення речей для впізнання свідок ОСОБА_15 впізнав мобільний телефон білого кольору, який належав ОСОБА_7 та який останній шукав, що підтверджується відповідним (т.2 а.к.п. 29-31, 32).

- протоколом проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_7 26.04.2021 року, згідно якого останній на місці події у присутності понятих, за участі захисника, розповів та показав, за яких обставин він наніс тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 . Зокрема, ОСОБА_7 повідомив, що 03.02.2021 він вживав алкогольні напої разом із своїми знайомими на ім`я ОСОБА_19 та ОСОБА_36 , які проживають по АДРЕСА_2 . Через деякий час - у вечірній час, але на вулиці було вже темно ОСОБА_7 пішов та повернувся, але у будинку не було світла, тому він повернувся до свого батька (який проживає неподалік) та взяв лампочку. Повернувшись за місцем мешкання своїх знайомих ОСОБА_22 та ОСОБА_37 , ОСОБА_7 взяв стілець та намагався вкрутити лампочку, але стілець був зламаний та підозрюваний з нього впав. Тоді ОСОБА_36 звинуватив підозрюваного у тому, що останній зламав стілець, на що ОСОБА_7 заперечив та сказав, що лише зайшов з метою знайти свій мобільний телефон, так як десь його обранив та не може знайти. У зв`язку з тим, що у кімнаті не було світла, підозрюваний взяв сірники та почав підпалювати їх, щоб було зручніше шукати мобільний телефон, коли підозрюваний ОСОБА_7 підпалив сірник та повернувся до свого знайомого ОСОБА_22 , то останній намагався ножем нанести тілесних ушкоджень підозрюваному ОСОБА_7 . Тоді підозрюваний вихватив ніж, та в цей час, наніс декілька ударів ліктем ОСОБА_22 . Після того, як ніж опинився у руках у підозрюваного ОСОБА_7 , ОСОБА_19 сів на диван, а ОСОБА_7 попросив у нього мобільний телефон, з метою зателефонувати з приводу роботи, та сказав ОСОБА_22 , що зайде уранці, після чого пішов. Вранці він дізнався, що чоловік на ім`я ОСОБА_19 помер. В подальшому ОСОБА_7 на місці скоєння злочину показав всі вищенаведене в будинку, підтвердивши свої покази. Далі ОСОБА_7 зазначив, що пішов з будинку та направився до будинку свого батька, де подальшому заховав ніж у вуличній вбиральні та запропонував всім учасникам слідчого експерименту пройти за місцем мешкання свого батька. ОСОБА_7 запропонував всім учасникам слідчого експерименту пройти на території домоволодіння його батька, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , де на прилеглій к будинку території вказав на вуличну вбиральню та зазначив, що саме у вказаному приміщенні він сховав ніж, показавши де саме, саме у цьому місці і був виявлений ніж (т.2 а.к.п. 76-81,82-87).

- судом 1-ої інстанції досліджувався додаток до вказаного протоколу проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_7 від 26.04.2021 р., який повністю відповідає вказаному протоколу та будь-яких порушень під час проведення вказаної слідчої дії та її фіксації судом виявлено не було ( т.2 а.к.п. 87).

- протоколом проведення слідчого експерименту 26.04.2021р. зі свідком ОСОБА_15 , згідно якого останній на місці події у присутності понятих, розповів та показав, за яких обставин ОСОБА_7 наніс тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , які фактично не відрізняються від його показів під час судового розгляду. Зокрема, ОСОБА_15 повідомив, що 03.02.2021р. він разом зі свої знайомим ОСОБА_38 , який проживав з ним разом, знаходилися за місцем свого мешкання. У вечірній час, біля 19-20год до них прийшов їх спільний знайомий ОСОБА_7 , який був в стані алкогольного сп`яніння та почав шукати свій мобільний телефон, вони відповіли що не знають. Потім ОСОБА_7 взяв стілець та почав їм розмахувати, при цьому зачепив лампочку, яка розбилася та зламав стілець. Надалі ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_12 та сказав йому « ОСОБА_18 телефон, я подзвоню» та попередив, якщо він подзвонить на свій номер та знайде у них телефон їм буде погано. ОСОБА_19 самостійно дав йому свій телефон, який витягнув з-під подушки, ОСОБА_7 подзвонив на свій номер, але ніякого дзвінка вони не почули, тому що телефону не було. Потім, ОСОБА_7 сказав, що оскільки його телефону не має, він на деякий час візьме телефон ОСОБА_20 , та пішов на вихід. При цьому, ОСОБА_21 піднявся з ліжку, взявши ножа зі столу та пішов за ОСОБА_17 у тамбур, двері туди були зачинені. Надалі свідок нічого не бачив, оскільки світла не було та було темно, але чув як у тамбурі було чутно удари. Потім ОСОБА_17 пішов, а ОСОБА_19 сам зайшов до кімнати, при цьому він нічого не казав та про допомогу не просив, а ліг у ліжко, а він нічого у нього і не питав. Він також ліг відпочивати біля ОСОБА_20 на одне ліжко, а вночі він прокинувся та побачив, що ОСОБА_19 вже холодний.

- під час судового розгляду був відтворений додаток до вказаного протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 , у відповідності до якого зафіксовані обставини проведення слідчого експерименту та надані свідком пояснення, які він підтвердив на місці події (т. 2 а.к.п. 95).

- висновком комісійної судово-медичної експертизи № 87 від 07.10.2022 р., згідно якого при дослідженні трупа ОСОБА_12 малися наступні ушкодження (т. 3 а.к.п. 44-59): одне колото-різане поранення м`яких тканин шиї лівої бічної поверхні шиї в верхній третині з пораненням стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (вхід в гортань), одне наскрізне колото-різане поранення лівої щоки, одна колото-різана рана верхньої губи зліва, одна поверхнева різана рана тильної поверхні правої кисті; садно лівої щічної ділянки; синці ділянок обох очних ямок, спинки носа, лобної ділянки з переходом на праву виличну та праву підочну ділянки, правої щічної ділянки, обох привушно-жувальних ділянках, ділянки підборіддя, тильної поверхні лівої кисті.

Колото-різане поранення м`яких тканин шиї лівої бічної поверхні шиї в верхній третині з пораненням стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (вхід в гортань), наскрізне колото-різане поранення лівої щоки, колото різана рана верхньої губи зліва утворилися від дії плаского колючо-ріжучого предмета - клинок ножа, про що свідчать наступні морфологічні ознаки: лінійна форма ран; рівні, добре зіставлені краї ушкоджень та їх звужені кінці; перевага довжини ранових каналів над довжиною рани.

Поверхнева різана рана тильної поверхні правої кисті та садно лівої щічної ділянки утворилися від дії плаского ріжучого предмета - лезо або вістря ножа.

Синці ділянок обох очних ямок, спинки носа, лобної ділянки з переходом на праву виличну та праву підочну ділянки, правої щічної ділянки, обох привушно-жувальних ділянках, ділянки підборіддя та тильної поверхні лівої кисті могли утворитися від ударної дії тупих твердих предметів, судити про індивідуальні особливості яких, на підставі наявних даних, немає можливості, однак, не виключено, що даними предметами могли бути руки (стиснута в кулак кисть, ділянка ліктьового згину), ноги (у взутті) та інші предмети.

Механізм на який вказує обвинувачений в ході проведення слідчого експерименту від 26.04.2021 року не відповідає тим тілесним ушкодженням, що були виявлені у загиблого:

- колото-різане поранення м`яких тканин шиї лівої бічної поверхні шиї в верхній третині з пораненням стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (вхід в гортань), наскрізне колото-різане поранення лівої щоки, колото-різана рана верхньої губи зліва спричинені в результаті що найменше трьох дій колюче-ріжучим предметом у відповідні ділянки;

- поверхнева різана рана тильної поверхні правої кисті та садно лівої щічної ділянки утворене дією леза або вістря ножа;

- наявність численних синців ділянок обох очних ямок, спинки носа, лобної ділянки з переходом на праву виличну та праву підочну ділянки, правої щічної ділянки, обох привушно-жувальних ділянках, ділянки підборіддя, тильної поверхні лівої кисті, свідчить на користь неодноразової дії (ударів) тупим (тупими) предметом (предметами) у різні ділянки обличчя.

Все це, свідчить на суттєві розбіжності між даними слідчого експерименту від 26.04.2021 року (стосовно відображення механізму заподіяння тілесних ушкоджень) і результатами судово-медичної експертизи загиблого ОСОБА_12 .

Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, що малися у ОСОБА_12 , не виключено, що до моменту втрати свідомості потерпілий міг здійснювати самостійні дій - ходити, позвати, проте, проявляти здатність до комунікації міг обмежено, чи не міг взагалі, тобто, цілком ймовірно, що загиблий не міг розмовляти, кричати тощо, з урахуванням характеру поранення шиї.

- показаннями допитаного під час судового розгляду експерта ОСОБА_33 , який вказаний висновок підтвердив у повному обсязі та стверджував, що версія обвинуваченого в частині нанесення ненавмисного удару ножем під час оборони є неспроможною та спростовується наявною кількістю травмуючих ушкоджень у потерпілого та механізмом нанесення колото-різаної рани шиї, оскільки глибина раневого каналу, локалізація ушкодження та сила удару свідчить про те, що шия була фактично пробита наскрізь. Наявні на правій руці загиблого ушкодження також вказують, що останній ножа в правій руці не тримав.

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства таоцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, за обставин, наведених у вироку та правильно кваліфікував його дії як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що згідно п. 5 ч. 2 ст. 396, ч. 3 ст. 404 КПК України, особа, яка подає апеляційну скаргу, учасник судового провадження має право клопотати перед судом про дослідження доказів судом апеляційної інстанції, на підставі чого під час апеляційного розгляду просив повторно дослідити письмові докази у провадженні, а також відтворити звукозаписи показань обвинуваченого та свідків, які надані ними в суді 1-ої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду від 01.10.2024 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, з підстав відсутності його жодного обґрунтування, натомість, в апеляційній скарзі прокурор не наводить жодного доводу щодо необхідності повторного дослідження зазначених доказів, в той час коли клопотання та доводи обвинувачення стосуються незгоди із встановленими фактичними обставинами та зводяться до одного абзацу (Т. 3 а.п. 151).

При цьому сам по собі факт подачі на вирок апеляційної скарги із вимогою про його скасування не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції автоматично зобов`язаний переглянути справу у повному обсязі, як це здійснював суд першої інстанції.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Такий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі №127/14811/17 (провадження 51-5046км20).

Водночас положеннями КПК не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання обвинуваченого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.

Таким чином, ст. 404 КПК України не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. Коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про те, що висновки суду щодо виправдання обвинуваченого та перекваліфікацію його дій не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, апеляційний суд встановив наступне.

Так, прокурор зазначає, що суд не прийняв до уваги, як доказ вини ОСОБА_7 за ч.1 ст. 186 КК України, покази свідка ОСОБА_13 які були надані в судовому засіданні, також суд не прийняв до уваги протокол впізнання зі свідком ОСОБА_11 мобільного телефону який належав потерпілому та який видав обвинувачений наступного дня працівникам поліції. Також суд, при постановлені вироку не посилається на протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , відео та аудіо фіксації слідчої дії, де свідок розповів та показав де саме та за яких обставин ОСОБА_7 заволодів мобільним телефоном що належав потерпілому. Крім того, суд не надав належну правову оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_7 який добровільно пояснив, що він під час подій інкримінованих йому злочинів забрав у потерпілого мобільний телефон, для власних потреб та пішов з ним додому, а наступного дня до затримання добровільно віддав його працівникам поліції.

Щодо вказаних доводів, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Як вбачається з вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 не заперечуючи своєї причетності до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, спочатку послідовно стверджував, що в нього не було умислу на вбивство ОСОБА_12 . Сторона захисту та обвинувачений вважали, що дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковані як умисне вбивство, адже обвинувачений заподіяв смерть потерпілому, перебуваючи у стані необхідної оборони, з метою відвернення протиправного нападу з ножом та захисту від нападу ОСОБА_12 , який, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, перший схопив ножа та намагався нанести удар ОСОБА_7 , а останній обороняючись здійснив декілька прийомів та вихопивши ніж, міг в темряві випадково нанести тілесні ушкодження потерпілому. В подальшому просив його виправдати, оскільки він вбивати не хотів.

При цьому обвинувачений суду пояснив, що 03.02.2021 року він вживав алкогольні напої разом із своїми знайомими на ім`я ОСОБА_19 та ОСОБА_36 , які проживають по АДРЕСА_2 біля будинку його батька. Він на протязі цього дня декілька разів повертався до них в будинок, останній раз в вечорі, коли на вулиці було вже темно. Зайшовши до них та побачивши, що в будинку не було світла, він повернувся до будинку свого батька та взяв лампочку. Повернувшись за місцем мешкання своїх знайомих ОСОБА_22 та ОСОБА_37 , він взяв стілець та намагався вкрутити лампочку, але стілець був зламаний та тому він з нього впав. Тоді ОСОБА_36 звинуватив його у тому, що він зламав стілець, на що він заперечив та сказав, що лише зайшов з метою знайти свій мобільний телефон, так як десь його обранив та не може знайти. У зв`язку з тим, що у кімнаті не було світла, він взяв сірники та почав підпалювати їх, щоб було зручніше шукати мобільний телефон. Коли він підпалив сірник та повернувся, то побачив як до нього рухається ОСОБА_16 з ножем в руках та намагається ножем нанести йому удар. Тоді, він вихопив ніж у ОСОБА_20 , та в цей час, наніс йому декілька ударів ліктем. Після того, як ніж опинився у нього в руках, ОСОБА_19 сів на диван, а він попросив у потерпілого мобільний телефон з метою зателефонувати на свій номер, але оскільки телефон його не відповів, а йому було необхідно вранці подзвонити з приводу роботи, тому він сказав що телефон поверне вранці, після чого пішов. Вранці він дізнався, що ОСОБА_19 помер. Окрім того, обвинувачений пояснив, що ніж був не його та забрав він його з собою щоб хлопці іншого нічого не накоїли, а в подальшому ніж він поклав до вуличної прибиральні та потім самостійно його видав співробітниками поліції.

Натомість, суд не встановив у обвинуваченого прямого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, мотивувавши своє рішення тим, що обвинувачений надав суду покази про небажання вбивати потерпілого, а орган досудового розслідування цього не врахував. Інших неприязних стосунків між потерпілим та обвинуваченим не було. Удар був нанесений в темряві кухонним ножем. ОСОБА_7 не мав жодних перешкод довести злочин до кінця та не продовжував свої дії, хоча обвинувачений мав реальну можливість продовжити заподіяння потерпілому ударів ножем у життєва важливі органи

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Судом провадження розглянуто повно та дотримано змагальності його розгляду. Доводи, наведені в апеляційній скарзі щодо інших порушень кримінального процесуального закону, не є такими, що тягнуть скасування оскаржуваного судового рішення.

Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

З урахуванням зазначеного та обставин кримінального провадження суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_7 не можуть свідчити про спрямованість його умислу на умисне вбивство ОСОБА_39 та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а відтак ОСОБА_7 повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки своїх дій, тобто за спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, від якого останній помер.

Як зазначає прокурор в апеляційній скарзі, пред`явлене обвинувачення доводиться в суді усіма доказами, які представила сторона обвинувачення й додатково отриманими під час судового розгляду комісійна судово-медична експертиза. А суд під час постановлення оскаржуваного вироку мав достатні і належні докази для визнання винним ОСОБА_7 у пред`явленому йому прокурором обвинуваченні. Проте цього необґрунтовано не зробив, допустивши неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, та невірно кваліфікувавши дії обвинуваченого лише за ч.2 ст. 121 КК України. Обвинувачений ОСОБА_7 добровільно надаючи свої покази в суді змінював їх, плутався в обставинах та подіях, які відбувались на місці події злочинів з його участю. Останні покази надані обвинуваченим відмінні від першочергових наданих ним на початку судового розгляду, що на думку сторони обвинувачення вказує на те, що він не визнаючи своєї вини, всіляко намагається уникнути справедливої та достатньої міри покарання.

Аналізуючи вказані доводи, апеляційний суд визнає їх необґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України та усталеної судової практики, питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При цьому, якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, в основі кваліфікації його дій як умисного вбивства, орган досудового розслідування і прокурор послались на те, що обвинувачений ОСОБА_7 навмисно, з мотиву помсти за уявлене порушення його прав з боку потерпілого, в процесі завдання чисельних ударів своїми руками по голові ОСОБА_12 , завдав останньому не менше трьох ударів колюче-ріжучим предметом кухонним ножем в область життєва важливих органів, а саме: у ділянку лівої половини шиї з ушкодженням стінки ротової частини глотки і шийних судин, ліву щоку і верхню губу, а також праву кисть руки.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції про те, що врахувавши характер знаряддя злочину, як придатне для спричинення тілесного ушкодження, локалізацію тілесних ушкоджень (життєво важливий орган шия) орган досудового розслідування не врахував інших вищезазначених обставин конкретної справи, які мають значення для визначення спрямованості умислу обвинуваченого, зокрема, показань обвинуваченого про небажання вбивати потерпілого.

Крім того, свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні зазначав, що ніякого конфлікту між потерпілим та обвинуваченим не було, ОСОБА_7 вже виходив з приміщення коли ОСОБА_12 взявши ножа став його наздоганяти та між ними відбулася бійка, після якої ОСОБА_12 самостійно пришов в кімнату та ліг на ліжко.

Таким чином, підставою для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України стороною обвинувачення було визначено вчинення ОСОБА_7 безпосередньо перед вбивством корисливого злочину - грабіжу, але така підстава не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

Під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції з показань обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_27 , ОСОБА_13 , експертів ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , а також висновків експертів, дійшов висновку, що відсутні докази, які б у сукупності підтверджували вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки маючи можливість довести умисел до завершення, дій щодо переслідування потерпілого з метою нанесення тілесних ушкоджень за допомогою ножа з метою вбивства, він не здійснював. Також, раніше ОСОБА_7 не висловлював погрози вбивством на адресу ОСОБА_12 , заздалегідь не підшуковував знаряддя злочину, удар був нанесений в темряві кухонним ножем самого потерпілого, який перший схватився за ніж, оскільки перед цим різав хліб та накинувся на обвинуваченого коли той вже уходив; після завдання удару ножем ОСОБА_7 не продовжував своїх дій, хоча потерпілий був ще живий.

При цьому всі свідки в судовому засіданні характеризували ОСОБА_7 як добру та не агресивну людину, а навпаки ОСОБА_12 , який неодноразово був раніше засудженим та відбував реальні строки покарання як дуже агресивну людину, тим паче в стані алкогольного сп`яніння. Оскільки як встановлено судом, ОСОБА_12 добровільно віддав телефон, тому з боку ОСОБА_7 мотиву помсти для вбивства не встановлено та обвинувачений не мав жодних перешкод довести злочин до кінця.

Також, суд 1-ої інстанції встановив, що будь-яких інших неприязних стосунків між потерпілим та обвинуваченим не було; як під час конфлікту з потерпілим, у звязку з чим, що за встановлених фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_7 умисно спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть останнього та його дії кваліфікував за ч. 2 ст. 121 КК України.

Усвідомлюючи, що потерпілий живий, обвинувачений мав реальну можливість продовжити заподіяння потерпілому ударів ножем у життєво важливі органи, чого не зробив, оскільки не мав умислу на позбавлення його життя.

Колегія суддів виходить з того, що під спрямованістю умислу розуміється мобілізація інтелектуально-вольових зусиль винного на вчинення діяння, що посягає на конкретний об`єкт, здійснюється обраним винуватим способом та заподіює конкретні наслідки. При цьому, безпосереднє і вкрай важливе значення для кваліфікації має встановлення виду умислу за ступенем конкретизації в свідомості суб`єкта злочину передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків, до яких відносять визначений, альтернативний і невизначений умисел.

Замах на кримінальне правопорушення може бути здійснений тільки за наявності прямого визначеного (конкретизованого) умислу, питання про який необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, де визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначений умисел виражається в тому, що особа має конкретне, точне уявлення про один індивідуально визначений результат свого діяння, передбачає можливість настання конкретного суспільно небезпечного наслідку. Водночас відповідну конкретизацію у свідомості особи тих наслідків, яких вона прагне, не можна зводити в усіх випадках до чітких формальних параметрів. Визначений умисел завжди є таким, коли винний передбачає і бажає настання одного конкретизованого наслідку, досягнення певної мети, зокрема смерті потерпілого, що має місце в тих випадках, коли винний передбачає конкретний наслідок не просто як один із можливих від вчиненого діяння, а як неминучий (високо вірогідний) результат свого суспільно небезпечного діяння, де настання менш небезпечних наслідків є скоріше виключенням із правил розвитку причинно-наслідкових зав`язків через щасливий збіг обставин для потерпілого.

На відміну від визначеного умислу, при альтернативному або невизначеному умислі свідомість винного охоплює можливість настання двох або більше конкретно визначених наслідків (альтернативний), або широкого спектру негативних наслідків в межах одного виду шкоди чи різних її видів, що хоча і охоплюються передбаченням винного, але індивідуально не визначені в його свідомості (невизначений). При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні потерпілому.

Застосування такого способу вчинення злочину як фізичне насильство із застосуванням ножа, завжди пов`язане з усвідомленням і передбаченням наслідків його використання. Водночас за встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що мисленим уявленням засудженого про результат своїх дій охоплювалось виключно заподіяння смерті як конкретизований результат вчиненого діяння з огляду на обстановку вчинення правопорушення, характер дій засудженого та їх спрямованість.

Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь та їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів та закріплених належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

З урахуванням усталених підходів до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. Зокрема, необхідно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо.

Доводи апеляційної скарги прокурора, щодо правильності кваліфікації органом досудового розслідування дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження встановив, що висновок суду першої інстанції щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідає вимогам кримінального закону та належним чином мотивований, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, згідно з показаннями свідка ОСОБА_26 бійка була приблизно секунд 30, не більше, потім ОСОБА_17 пішов, а ОСОБА_19 сам зайшов до кімнати, при цьому він нічого не казав та про допомогу не просив, а ліг на ліжко, а він нічого у нього і не питав. Він також ліг відпочивати біля ОСОБА_20 на одне ліжко, оскільки не зрозумів що ОСОБА_19 поранений. Біля двох часів ночі він прокинувся та доторкнувся до ОСОБА_22 , який вже не рухався та був вже холодний. При цьому, обвинувачений пішов з місця події та не переслідував ОСОБА_12 .

Крім того, згідно з висновків судово-медичних експертиз, які узгоджуються із висновком комісійної судово-медичної експертизи № 87 від 07.10.2022 р., згідно якого при дослідженні трупа ОСОБА_12 малися наступні ушкодження (т. 3 а.к.п. 44-59): одне колото-різане поранення м`яких тканин шиї лівої бічної поверхні шиї в верхній третині з пораненням стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (вхід в гортань), одне наскрізне колото-різане поранення лівої щоки, одна колото-різана рана верхньої губи зліва, одна поверхнева різана рана тильної поверхні правої кисті; садно лівої щічної ділянки; синці ділянок обох очних ямок, спинки носа, лобної ділянки з переходом на праву виличну та праву підочну ділянки, правої щічної ділянки, обох привушно-жувальних ділянках, ділянки підборіддя, тильної поверхні лівої кисті. Колото-різане поранення м`яких тканин шиї лівої бічної поверхні шиї в верхній третині з пораненням стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (вхід в гортань), наскрізне колото-різане поранення лівої щоки, колото різана рана верхньої губи зліва утворилися від дії плаского колючо-ріжучого предмета - клинок ножа, про що свідчать наступні морфологічні ознаки: лінійна форма ран; рівні, добре зіставлені краї ушкоджень та їх звужені кінці; перевага довжини ранових каналів над довжиною рани.

Поверхнева різана рана тильної поверхні правої кисті та садно лівої щічної ділянки утворилися від дії плаского ріжучого предмета - лезо або вістря ножа.

Синці ділянок обох очних ямок, спинки носа, лобної ділянки з переходом на праву виличну та праву підочну ділянки, правої щічної ділянки, обох привушно-жувальних ділянках, ділянки підборіддя та тильної поверхні лівої кисті могли утворитися від ударної дії тупих твердих предметів, судити про індивідуальні особливості яких, на підставі наявних даних, немає можливості, однак, не виключено, що даними предметами могли бути руки (стиснута в кулак кисть, ділянка ліктьового згину), ноги (у взутті) та інші предмети.

Механізм на який вказує обвинувачений в ході проведення слідчого експерименту від 26.04.2021 року не відповідає тим тілесним ушкодженням, що були виявлені у загиблого:

- колото-різане поранення м`яких тканин шиї лівої бічної поверхні шиї в верхній третині з пораненням стінки ротової частини глотки поблизу надгортанника (вхід в гортань), наскрізне колото-різане поранення лівої щоки, колото-різана рана верхньої губи зліва спричинені в результаті що найменше трьох дій колюче-ріжучим предметом у відповідні ділянки;

- поверхнева різана рана тильної поверхні правої кисті та садно лівої щічної ділянки утворене дією леза або вістря ножа;

- наявність численних синців ділянок обох очних ямок, спинки носа, лобної ділянки з переходом на праву виличну та праву підочну ділянки, правої щічної ділянки, обох привушно-жувальних ділянках, ділянки підборіддя, тильної поверхні лівої кисті, свідчить на користь неодноразової дії (ударів) тупим (тупими) предметом (предметами) у різні ділянки обличчя.

Все це, свідчить на суттєві розбіжності між даними слідчого експерименту від 26.04.2021 року (стосовно відображення механізму заподіяння тілесних ушкоджень) і результатами судово-медичної експертизи загиблого ОСОБА_12 .

Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, що малися у ОСОБА_12 , не виключено, що до моменту втрати свідомості потерпілий міг здійснювати самостійні дій - ходити, позвати, проте, проявляти здатність до комунікації міг обмежено, чи не міг взагалі, тобто, цілком ймовірно, що загиблий не міг розмовляти, кричати тощо, з урахуванням характеру поранення шиї.

Таким чином, колегія суддів вважає, що сукупність встановлених у ході судового провадження і зазначених місцевим судом у вироку обставин вчиненого діяння, знаряддя вчинення злочину, характер і локалізація тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, не вказують про наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 прямого визначеного (конкретизованого) умислу, спрямованого на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 .

Фактичні обставини, встановлені судом в цьому кримінальному провадженні, зумовлюють висновок, що обвинувачений ОСОБА_7 передбачав, що своїми діями заподіює шкоду здоров`ю, але ступінь тяжкості заподіяння цієї шкоди в своїй свідомості в достатній мірі не конкретизував.

При цьому, апеляційний суд вважає голослівними доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 добре бачив ОСОБА_12 , а також розумів цілеспрямованість своїх ударів в життєво-важливі органи, посилаючись на те, щосвітло могло падати з вікна у кімнату та через відкриті двері з вулиці в тамбур приміщення, де відбулись події злочинів, що доводиться розташуванням предметів та виявлених слідів злочину, оглянутих під час протоколу огляду місця події від 04.02.2021 року.

Натомість, апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що обвинувачений і потерпілий перебували у нетверезому стані, сварка між ними виникла раптово без будь-якого приводу, події відбувалися у вечірній час вдома в темряві без будь-якого світла, у потерпілого наявна поверхнева різана рана тильної поверхні правої кісті, а у ОСОБА_7 зафіксована тільки ушиблене ссадно правого локтьового суглобу (т.1 а.к.п 189), що також виключає перевищення меж необхідної оборони та доводить наявність прямого умислу у обвинуваченого на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, після того як він забрав ножа. Факт наявності у ОСОБА_12 інших тілесних ушкоджень свідчить про боротьбу між ним і ОСОБА_7 , що обвинуваченим не оспорюється.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те що у ОСОБА_7 не було не було умислу на вбивство ОСОБА_12 , а саме на спричинення тілесних ушкоджень від яких в подальшому потерпілий помер. Цей висновок суду першої інстанції підтверджується належними та допустимими доказами у справі а саме висновками експертиз, протоколом слідчих експериментів, показаннями як обвинуваченого так і свідка ОСОБА_11 , який повідомив суду що обвинувачений після завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_12 добровільно покинув місце події.

При цьому, апеляційним судом не перевіряється версія сторони захисту щодо нанесення ОСОБА_7 удару ножем потерпілому під час перевищення меж необхідної оборони, оскільки вона була ретельно перевірена судом 1-ої інстанції, в тому числі шляхом призначення комплексної судово-медичної експертизи, спростована під час судового розгляду та не знайшла свого підтвердження. Окрім того, апеляційний суд враховує, що захистом апеляційній скарги не подавались, отже обвинувачений погодився із кваліфікацією його дій та призначеним покаранням.

Так, допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.1 ст. 186 КК України не визнав і суду пояснив, що оскільки він загубив свій телефон та намагався його знайти, але марно, то попросив у ОСОБА_12 його телефон щоб зателефонувати, на що останній самостійно та добровільно витягнув свій телефон з під подушки та віддав йому; ОСОБА_7 , подзвонивши на свій телефон, не додзвонився; потім він сказав що візьме телефон до ранку так як йому необхідно ще подзвонити, на що потерпілий не заперечував.

З показів свідка ОСОБА_11 вбачається, що оскільки ОСОБА_7 загубив свій телефон та намагався його знайти, тому обвинувачений попросив телефон у ОСОБА_12 подзвонити на свій, на що останній самостійно та добровільно без будь-яких погроз витягнувши телефон з-під подушки віддав його ОСОБА_7 .

Як встановлено судом 1-ої інстанції, версія обвинуваченого про те, що він загубив свій телефон, підтверджується протоколом огляду від місця події від 04.02.2021 р., яким було виявлено на подвір`ї будинку ОСОБА_11 мобільний телефон білого кольору належного ОСОБА_7 .

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно з положеннями ст. 86, ст. 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в основу обвинувачення ОСОБА_7 у відкритому заволодінні майном ОСОБА_12 органами досудового розслідування було покладено показання свідка ОСОБА_11 , протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , протокол огляду від місця події від 04.02.2021 р.

Так, в апеляційній скарзі прокурор стверджує про те що судом не було покладено в основу вироку та не проаналізовано показання свідка ОСОБА_11 , а також проведений із ним слідчий експеримент. Натомість, апеляційний суд вважає що вказаний свідок ОСОБА_11 був безпосереднім очевидцем подій та повідомив суду що умислу у ОСОБА_7 на відкрите заволодіння майном ОСОБА_12 не було, оскільки потерпілий добровільна віддав обвинуваченому свій телефон, його показання відображені у вироку суду та ним надана відповідна оцінка, в тому числі і у співвідношенні із даними, які він повідомив під час проведення слідчого експерименту, з яких вбачається, що оскільки ОСОБА_7 загубив свій телефон та намагався його знайти, тому обвинувачений попросив телефон у подзвонити на свій, на що останній самостійно та добровільно без будь-яких погроз витягнувши телефон з-під подушки віддав його ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що суд не надав належну правову оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_7 який добровільно пояснив, що він під час подій інкримінованих йому злочинів забрав у потерпілого мобільний телефон, для власних потреб та пішов з ним додому, а наступного дня до затримання добровільно віддав його працівникам поліції.

Натомість, стороною обвинувачення не спростована версія обвинуваченого про те, що він загубив свій телефон, яка підтверджується, зокрема, протоколом огляду від місця події від 04.02.2021р., яким було виявлено на подвір`ї будинку ОСОБА_11 мобільний телефон білого кольору належного ОСОБА_7 , а також показаннями свідка ОСОБА_13 суду повідомила, що біля 04:00 год .вранці 04.02.2021 р. до неї до дому прийшов ОСОБА_28 та повідомив що ОСОБА_30 помер, після чого вона подзвонила на телефон останнього, але ніхто не відповів. Потім біля 05-30 год. вона прийшла до будинку ОСОБА_15 , де побачила померлого ОСОБА_22 в калюжі крові, також кров вона бачила в тамбурі. Того ранку біля порогу будинку ОСОБА_15 на вулиці вона знайшла білий мобільний телефон Сидорова, який показала співробітникам поліції.

Інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 186 КК України, стороною обвинувачення не надавалося.

Зміст принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини висвітлено у ст. 17 КПК України, і він полягає, крім іншого, у тому, що:

- особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

- ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

- усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Як слідує зі змісту положень п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, крім іншого, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обов`язок доказування якої, відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Суд, за власною ініціативою, не може збирати докази, а лише надає ним оцінку. Натомість, в апеляційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів про те, що судом 1-ої інстанції оцінка доказів надана із порушенням вимог КПК України, оскільки апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, доводи прокурора про те, що суд не надав оцінки суперечливим показам обвинуваченого ОСОБА_7 , не надав оцінки свідкам обвинувачення, не поклав їх в основу вироку, взагалі не зазначив мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення, є голослівними.

При цьому слід зазначити, що суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 186 КК України, грабіж передбачає тільки прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - матеріальний інтерес. При цьому, предметом злочину, передбаченого ст. 186 КК України, є саме чуже майно.

Апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин, погоджується з висновком суду 1-ої інстанції про те, що дійсні наміри обвинуваченого ОСОБА_7 залишилися поза увагою сторони обвинувачення, що призвело до неправильного викладення обставин події, не вірного формулювання обвинувачення та безпідставної юридичної кваліфікації дій обвинуваченого як - грабіж.

Складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільне небезпечне діяння, яке визнається злочином. Відсутність хоча б одного з елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є злочином.

Таким чином, у судовому засіданні, що виключає кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 186 КК України.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що оскільки стороною обвинувачення не доведено одна із складових складу злочину - суб`єктивна сторона, а саме, умисел на заволодіння чужим майном, тому стороною обвинувачення, поза розумним сумнівом, не доведено наявність умислу обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, що свідчить про відсутність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України.

Згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65-67 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, наслідки злочину.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому призначено з урахуванням усіх обставин справи та його особи, отже вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому є законним та справедливим.

Судом 1-ої інстанції враховано, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив відповідно до статті 12 КК України тяжкий злочин, який характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, внаслідок якого було спричинено умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого; за місцем мешкання характеризується задовільно; на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, не одружений, має батька ОСОБА_14 , 1957 р.н., який є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням (т.1 а.к.п. 185-193, т.1 а.к.п. 107-108).

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною суд визнав вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, призначаючи обвинуваченому покарання, суд 1-ої інстанції врахував, що вчинення обвинуваченим злочину проти життя людини свідчить про підвищену, надзвичайну небезпечність засудженого для суспільства, обвинувачений виявив явну зневагу до невід`ємного права на життя людини, а тому суд вважає, що досягнути мети його виправлення та попередження нових злочинів можливо лише шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи відсутність обставин, що пом`якшують покарання для обвинуваченого та наявність однієї обтяжуючої обставини, особу винного, суд дійшов висновку, що справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є призначення покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуттям, в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

Підстав для застосування ст. 69, ст. 75 КК України до обвинуваченого, апеляційним судом не встановлено, як і не встановлено підстав для пом`якшення або збільшення призначеного покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що покарання призначено обвинуваченому з урахуванням всіх обставин справи та даних про його особу.

Дане покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним злочинів, оскільки виправити останнього неможливо без ізоляції від суспільства.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, апеляційний суд доходить переконання про те, що, оцінивши сукупність доказів, наданих органом досудового розслідування, суд 1-ої інстанції дійшов очевидного, вірного та обґрунтованого висновку про те, що докази, які б беззаперечно, без сумніву доводили провину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України стороною обвинувачення не надано, тому правильно розтлумачив сумніви стосовно доведеності провини на його користь.

Разом із тим, звертає на себе увагу наявність суперечностей між мотивувальною та резолютивною частиною оскаржуваного вироку суду.

Так, виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд, в мотивувальній частині вироку, оцінивши докази, на які посилався прокурор, які досліджені в ході судового розгляду, і враховуючи, що збирання доказів по справі за ч. 1 ст. 186 КК України, вичерпано, а всі докази, які наявні у справі, перевірені, прийшов до висновку про відсутність складу зазначеного кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України.

При цьому, в мотивувальній частині вироку суд 1-ої інстанції, серед іншого, обґрунтовано зауважує на тому, що в діях обвинуваченого відсутні ознаки суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, тобто відсутній склад злочину.

Частина 1 ст. 373 КПК України визначає випадки ухвалення виправдувального вироку в кримінальному провадженні. Зокрема, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За таких обставин, відсутність в діянні особи складу кримінального правопорушення та відсутність події кримінального правопорушення є окремими, взаємовиключними, підставами для ухвалення виправдувального вироку.

Враховуючи обґрунтований висновок суду 1-ої інстанції про не доведеність, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 є ознаки суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, колегія суддів доходить висновку про те, що останній повинен були бути виправданим, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, саме у зв`язку із недоведеністю органом досудового розслідування того, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що резолютивну частину оскаржуваного вироку необхідно змінити, зокрема, змінити підставу для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначивши про недоведеність стороною обвинувачення того, що в його діянні є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Пункт 2 ч. 1 ст. 407 КПК України встановлює, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, згідно п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Пункт 4 ч. 1 ст. 411 КПК України передбачає, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Відтак, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції зміні з мотивів, зазначених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 373, 376, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.12.2022, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 186 та ч. 1 ст. 115 КК України змінити.

Абзац другий резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:

ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк, з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4