Справа № 489/3204/24
Провадження № 1-кп/489/781/24
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

22 липня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №0000524 від 05.03.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баштанка Миколаївської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді водія-сапера 1 інженерного саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зі слів одруженого та маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

ОСОБА_3 на виконання Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24 лютого 2022 року та у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, 25.03.2022 призваний на військову службу за мобілізацією на період воєнного стану ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 36 від 25.03.2022 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду водія 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу вказаної військової частини та поставлено на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 292 від 15.10.2023 солдата ОСОБА_3 відряджено з 15.10.2023 до військової частини НОМЕР_2 для проведення навчань зведеного штурмового загону.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.10.2024 № 290, солдат ОСОБА_3 прибув у відрядження з військової частини НОМЕР_1 з метою створення зведеного штурмового загону військової частини НОМЕР_2 з 15.10.2023 до окремого розпорядження.

18.12.2023 близько о 07 год. 00 хв. солдат ОСОБА_3 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, самовільно залишив місце служби на території розташування зведеного штурмового загону військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 , (Інгульський район), та незаконно перебував поза межами місця служби, проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби.

04.04.2024 солдат ОСОБА_3 добровільно з`явився до Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та повідомив про себе, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив, що дійсно 25.03.2022 був прийнятий на військову службу по мобілізації та призначений на посаду водія 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , а в подальшому був призначений на посаду водія-сапера 1 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2023 був направлений у відрядження до військової частини НОМЕР_2 для проведення навчань зведеного штурмового загону. 18.12.2023 він самовільно залишив місце служби у військовій частині НОМЕР_2 , розташованій в АДРЕСА_2 та вирушив до місця проживання в м. Баштанка, де перебував до 04.04.2024 дня добровільного з`явлення до органу досудового розслідування. ОСОБА_3 засудив свої дії та вказав, що морально не готовий для продовження військової служби.

Крім власного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у скоєному підтверджується також іншими дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності.

Із повідомлення про кримінальне правопорушення від 31.01.2024 вбачається, що командир військової частини НОМЕР_2 звернувся до територіального управління державного бюро розслідувань розташованого у місті Миколаєві з приводу виявлення факту відсутності водія-сапера 1 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 без поважних причин на службі в умовах воєнного стану у період з 18.12.2023 по 30.01.2024.

Згідно з рапортом командира зведеного штурмового загону військової частини НОМЕР_2 від 16.01.2024, солдат ОСОБА_3 , водій-сапер 2 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , який відряджений з ВЧ НОМЕР_1 для виконання завдань до ВЧ НОМЕР_2 , і який з 18.12.2023 обліковується як такий, що самовільно залишив частину, станом на 11:00 год. 16.01.2024 на пункт тимчасової дислокації зведеного штурмового загону ВЧ НОМЕР_2 не повернувся.

Відповідно до витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 19.12.2023 № 711, призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_3 , водієм-сапером 2 інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з Актом службового розслідування вч НОМЕР_2 від 18.01.2024, вирішено солдата ОСОБА_3 , який з 15.10.2023 відряджений до військової частини НОМЕР_2 , за самовільне залишення місця служби з 18.12.2023 притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

Згідно з витягом з наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.03.2022 № 92 та поіменним списком військовозобов`язаних та резервістів, які відправлені до вч НОМЕР_1 , ОСОБА_3 призваний та направлений для проходження військової служби під час мобілізації до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2022 № 36, ОСОБА_3 з 25.03.2022 прийнятий на військову службу по мобілізації осіб, призначений водієм 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно з Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 94 від 01.04.2023, солдата ОСОБА_3 вважати таким, що 31.03.2023 справи та посаду водія 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 здав, 01.04.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2023 № 193, солдата ОСОБА_3 вважати таким, що 07.07.2023 справи та посаду сапера 2 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 здав, 08.07.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2023 № 292, солдат ОСОБА_3 , водій-сапер 1 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , для проведення навчань зведеного штурмового загону, з 15.10.2023 до окремого розпорядження.

Відповідно до витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.10.2023 № 290, солдат ОСОБА_3 , водій-сапер 2 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , вважається таким, що прибув у відрядження з військової частини НОМЕР_1 , з метою створення зведеного штурмового загону військової частини НОМЕР_2 , з 15.10.2023 до окремого розпорядження.

Згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 18.12.2023 № 354, солдат ОСОБА_3 , водій-сапер 2 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , який прибув до зведеного штурмового загону військової частини НОМЕР_2 , вважається таким, що 18.12.2023 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 та з 18.12.2023 зняти з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 18.01.2024 №19, ОСОБА_6 , який з 15.10.2023 відряджений до ВЧ НОМЕР_2 , притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани за самовільне залишення 18.12.2023 місця служби.

Згідно з приписом начальника відділення організації охорони, патрульно-постової служби розшуку та діяльності ІНФОРМАЦІЯ_4 від 24.04.2024 № 244, солдат ОСОБА_3 направлений до військової частини НОМЕР_1 з 30.04.2024.

Із заяви ОСОБА_3 04.04.2024 слідує, що останній звернувся до органу досудового розслідування з повідомленням про самовільне залишення військової служби 18.12.2023.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відносяться до тяжких злочинів, за місцем служби характеризується негативно, за медичною допомогою до лікарів психіатра та нарколога не звертався, раніше не судимий.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд визнає вказані в обвинувальному акті щире каяття, яке підтверджується тим, що останній висловив щирий жаль з приводу вчиненого, засудив свої дії; та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке підтверджується тим, що останній самостійно прибув до органу досудового розслідування та повідомив про себе як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби, та надав показання з приводу вчиненого.

Обставин, які згідно з ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який є військовослужбовцем, раніше не судимий, характеризується негативно, його щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, ставлення до вчиненого, небажання продовжувати військову службу в майбутньому, наявності обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача щодо виду та розміру покарання обвинуваченого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України та неможливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням, оскільки інші види покарання є недостатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому висновки суду про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням узгоджуються з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі № 726/78/23, згідно з якими «звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану, а саме наказу на вибуття в район бойових дій для захисту Батьківщини від збройної агресії ворога, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим».

Натомість за обставин даної справи, на переконання суду, звільнення від відбування покарання з випробуванням особи, яка, будучи військовослужбовцем, самовільно залишила місце служби, сприятиме тому, що інші громадяни України, які проходять військову службу під час мобілізації на особливий період та самовільно залишатимуть місце служби, будуть впевненими у безкарності за залишення місця служби під час мобілізації, на особливий період, для виконання обов`язку із захисту Батьківщини, що є неприпустимим та сприятиме погіршенню обороноздатності та захисту держави в умовах ведення війни з країною-агресором російською федерацією.

Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».

Цивільний позов не заявлявся

Витрати на залучення експертів та речові докази відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, обвинувачений не затримувався та відносно нього запобіжний захід не застосовувався.

Суд не вбачає підстав для застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, оскільки прокурором не подавалося відповідне клопотання про це.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з часу фактичного затримання для відбуття призначеного покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1