ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/819/492/24 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Категорія: продовження тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року, якою відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Томської обл. рф, громадянина України, пенсіонера, інваліда 3 групи, працюючого на посаді директора ТОВ «ІКСОРА», одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 28 листопада 2024 року, включно.

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000593 від 31.10.2022 року стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.09.2024 року, задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжено цей строк до 28.11.2024 року, включно.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою суду, захисник ОСОБА_9 подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, апелянт зазначає про безпідставність встановлення судом можливого ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_7 та впливу на свідків, не взяття судом до уваги того, що ОСОБА_7 є особою похилого віку, є інвалідом 3 групи, учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, одружений, має постійне місце проживання та роботи, бездоганну репутацію, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Також, ОСОБА_7 жодним чином не може впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки місце їх знаходження, як йому, так і захиснику невідоме.

Крім того, апелянт звертає увагу і на те, що до ОСОБА_7 може бути застосований і інший, більш м`який запобіжний захід, який зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку, а норма ч. 5 ст. 176 КПК України, згідно якої до ОСОБА_7 , за наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відповідає Конституції України.

Також, на переконання апелянта суд безпідставно не взяв до уваги доводи сторони захисту про неможливість отримання обвинуваченим ОСОБА_7 належної медичної допомоги в умовах СІЗО.

Заслухавши суддю - доповідача, захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого на підтримання доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, до теперішнього часу не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду. Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри визначено на стадії досудового розслідування.

На цій стадії процесу, суд повинен оцінювати лише підстави вважати обґрунтованим зникнення або зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували під час обрання запобіжного заходу, а ні в якому разі достатність доказів для визнання обвинуваченого винним, оскільки вказане питання вирішується в нарадчій кімнаті при винесенні вироку, лише при оцінці усіх доказів у сукупності.

Перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, яке відносить до злочинів проти основ національної безпеки України, за вчинення якого, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, хоча і є особою працевлаштованою та одруженою, однак зазначене не стало перешкодою для можливого вчинення ним злочину, що в свою чергу вказує на відсутність осіб, які б мали на нього визначальний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд вірно взяв до уваги те, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій.

Згідно практики ЄСПЛ, тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, є суттєвим елементом, що може вказувати на існування вказаного ризику, адже суворість можливого покарання може спонукати особу до втечі.

ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26.06.1991р. вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Із вказаного рішення Європейського суду вбачається, що попереднє ув`язнення може бути застосоване до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи із самої тяжкості обвинувачення.

Існування ризику переховування обвинуваченого від суду в певній мірі обумовлене тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення, адже зазначений злочин відноситься до категорії злочинів проти основ національної безпеки України, що в умовах воєнного стану, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. При цьому за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна або без такої, що може спонукати обвинуваченого до вчинення таких дій.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

В даному випадку тяжкість покарання є не єдиною підставою для висновку про існування ризику переховування обвинуваченого, оскільки обвинуваченого було затримано при спробі перетину державного кордону України. Враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, суд вважає, що перетин кордону під час проведення перевірок, обшуків, які стосуються діяльності самого ОСОБА_7 або підприємства, яке він очолює, свідчить про високу ступінь ймовірності спроби переховування.

Щодо наявності ризику можливого впливу на свідків у кримінальному провадженні суд, як вірно зазначено судом першої інстанції, встановлений КПК порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Зважаючи на те, що допит свідків у даному кримінальному провадженні розпочатий, разом з тим є недопитані свідки, існує ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків.

Наведене свідчить про те, запобіжний захід у виді тримання піді вартою обвинуваченого ОСОБА_7 має бути продовжений з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі відмови у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого.

З огляду на викладене твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність тримання вартою обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі на які посилається в апеляційній скарзі захисник, були відомі суду під винесення оскаржуваної ухвали та цілком враховані при її постановленні.

Безпідставними є і посилання апелянта і на те, що судом не взято до уваги доводи сторони захисту про неможливість отримання обвинуваченим ОСОБА_7 належної медичної допомоги в умовах СІЗО.

Так, згідно повідомлення начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області, щодо огляду та консультацій обвинуваченого ОСОБА_7 . Станом на 08.11.2023 р. стан здоров`я ОСОБА_7 розцінюється як задовільний, а призначене йому симптоматичне лікування він може отримувати в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Посилання захисника ОСОБА_9 на те, що за час перебування у слідчому ізоляторі стан здоров`я обвинуваченого погіршився, суд вважає непереконливими, оскільки стороною захисту, доказів, що вказують на те, що ОСОБА_7 потребує стороннього догляду або його стан здоров`я перешкоджає утриманню під вартою суду не надані, а досліджена судом інформація начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м.Києві та Київській області підтверджує можливість утримання в умовах слідчого ізолятору, вибору лікаря-фахівця або відповідного лікувального закладу МОЗ України або сертифікованого приватного (комерційного) лікарняного закладу, в якому він бажає отримати медичну допомогу при умові оплати даних послуг особисто, або його родичами чи законним представником.

ЄСПЛ підкреслив, що медична допомога, яка надається в установах виконання покарань, має відповідати рівню допомоги, яку органи державної влади зобов`язалися надавати для всього населення. Проте це не означає, що кожному затриманому має гарантуватися медичне лікування на тому самому рівні, що й у найкращих медичних закладах поза межами установ виконання покарань.

Судом першої інстанції врахований стан здоров`я ОСОБА_7 , адекватність рівня медичної допомоги, яка надається та може бути надана, тому відсутні підстави вважати, що йому надається неякісна медична допомога, враховуючи те, що він має додаткову можливість вибору лікаря-фахівця чи медичного закладу при умові оплати таких послуг.

Щодо посилання захисника про можливість застосування до ОСОБА_7 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів зазначає про наступне.

Так, приймаючи до уваги наявність вищевказаних ризиків, враховуючи положення ч. 6 ст. 176 КПК України про те, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто у вигляді тримання під вартою, застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не є можливим. Будь-які рішення щодо визнання зазначеної норми такою, що не відповідає Конституції України, відсутні, що вказує на неспроможність доводів апеляційної скарги захисника в цій частині.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія судді не вбачає.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 28 листопада 2024 року, включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13