гСправа № 187/1404/24 Провадження №1-кп/0187/114/24
ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙСУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року селище Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу (кримінальне провадження № 0000042 від 02.07.2024) відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровська, українець, громадянин України, який ніде не зареєстрований, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 02.12.2021 Солонянським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та на підставі ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 3 роки, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, за участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , за місцем свого мешкання, де на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на завдання інших насильницьких дій потерпілій ОСОБА_6 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на завдання інших насильницьких дій, ОСОБА_3 , знаходячись в зазначений час та у зазначеному місці, з метою реалізації свого злочинного умислу направленого на завдання інших насильницьких дій, діючи умисно, перебуваючи на проти потерпілої ОСОБА_6 , стоячи на відстані приблизно 1-го метру, раптово наніс їй 1 удар-поштовх долонями своїх обох рук в область лівої та правої сторони грудної клітини, внаслідок чого потерпіла відчула різкий фізичний біль у грудній клітці та не втримавшись на ногах впала на земелю спиною вниз, при цьому вдарившись своєю лівою та правою лопаткою об землю. Після чого, потерпіла підвелась на ноги, та ОСОБА_3 , продовжуючи свій злочинний умисел направлений на завдання інших насильницький дій, діючи умисно, перебуваючи на проти потерпілої ОСОБА_6 , стоячи на відстані приблизно 1-го метру, раптово наніс їй ще один удар-поштовх долонями своїх обох рук в область лівої та правої сторони грудної клітини, внаслідок чого потерпіла відчула різкий фізичний біль у грудній клітці та не втримавшись на ногах впала на земелю спиною вниз, при цьому вдарившись своїм лівим ліктьовим суглобом.

Таким чином, ОСОБА_3 , умисно завдав інші насильницькі дії, які завдали фізичного болю потерпілій ОСОБА_6 , та не спричинили тілесних ушкоджень.

Отже, своїми умисними діями, що виразились в умисному завданні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_3 свою провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення заперечував, однак не заперечував обставин конфлікту між ним та потерпілою і заподіяння ним потерпілій поштовхів. Так, 19.06.2024 близько 22.00 годині коли він перебував в будинку за місцем свого мешкання разом із ОСОБА_7 . На територію подвір`я прийшов співмешканець ОСОБА_7 - ОСОБА_9 разом із мамою ОСОБА_6 та ОСОБА_10 з вимогою до ОСОБА_7 про повернення додому, однак вона їм відмовила. Так як ОСОБА_7 відмовилася йти з вказаними особами, він попросив їх залишити подвір`я, однак вони продовжили вимагати у ОСОБА_7 йдти з ними, при цьому ОСОБА_9 почав хапати її за руку. У них виник словесних конфлікт, в ході якого, він штовхнув спочатку ОСОБА_9 , а потім двічі ОСОБА_6 . Стверджує, що такими діями захищав ОСОБА_7 .

Не дивлячись на заперечення обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні правопорушення, за обставин, визнаних судом доведеними, підтверджується сукупністю досліджених та оцінених в судовому засіданні доказів, які ретельно перевірені та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності, для ухвалення даного обвинувального вироку.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 показала, що 19.06.2024 в вечірній час її син ОСОБА_9 попрохав допомогти забрати йому співмешканку ОСОБА_7 від ОСОБА_3 . Погодившись вони пішли до домоволодіння ОСОБА_3 де їх вже чекала ОСОБА_10 . Близько о 22.00 год. вони зайшли у подвір`я будинку АДРЕСА_1 , постукали в двері і до них вийшов ОСОБА_3 та ОСОБА_13 них виник словесний конфлікт із ОСОБА_3 і вході словесної перепалки, він штовхнув ОСОБА_9 , від чого той впав. Після чого, стоячи обличчям навпроти неї, ОСОБА_3 сильно штовхнув її долонями своїх обох рук в грудну клітину від чого вона впала на землю спиною вниз та вдарилася об землю своїми лопатками. Вона підвелася та ОСОБА_3 знову сильно штовхнув її долонями своїх обох рук в грудну клітину і вона знову впала на земелю спиною вниз, при цьому своєю лівою рукою, а саме лівим ліктьовим суглобом при падінні вдарилася об дерев`яні дрова які лежали на землі. Від сильних поштовхів вона відчула дуже сильний біль в області грудної клітини, а від падіння - в лопатках та лівого ліктьового суглобу.

Ні матеріальні збитки ні моральна шкода їй не відшкодована. При визначенні міри покарання покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що 19.06.2024 приблизно 21.00 години йому подзвонила ОСОБА_10 та повідомила, що його співмешканка ОСОБА_7 зараз пішла до ОСОБА_3 та попросила щоб він пішов до ОСОБА_3 та забрав ОСОБА_7 . Він разом з матір`ю ОСОБА_6 пішли до ОСОБА_3 . Близько о 22.00 годині вони підійшли до будинку ОСОБА_3 , де їх чекала ОСОБА_10 . Вони зайшли у подвір`я, погукали ОСОБА_3 , разом з ним до них вийшла ОСОБА_7 . У них виник словесний конфлікт в ході якого ОСОБА_3 штовхнув його, від чого він впав. Далі він перебуваючи навпроти ОСОБА_6 штовхнув її долонями своїх обох рук в грудну клітину від чого вона впала на землю спиною вниз. Після чого, ОСОБА_6 піднялася, та ОСОБА_3 знову штовхнув її таким же чином і вона знову впала вдарившись об дерев`яні дрова які лежали на землі.

Крім того, свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що 19.06.2024 ввечері, оскільки її донька ОСОБА_7 будучи в стані алкогольного сп`яніння пішла до ОСОБА_3 вона подзвонила ОСОБА_14 та попросила щоб він прийшов до ОСОБА_3 та забрав ОСОБА_7 , оскільки вона хвилюється за її безпеку. Вони разом із ОСОБА_14 і ОСОБА_6 близько 22:00 підійшли до будинку ОСОБА_3 , постукали у двері і до них вийшли ОСОБА_3 і її доньока ОСОБА_7 . Між ними виник словесний конфлікт вході якого ОСОБА_3 штовхнув ОСОБА_9 , від чого той впав, а далі штовхнув долонями своїх обох рук в грудну клітину ОСОБА_6 . Від зазначено поштовху, остання впала на землю. Коли вона підвелась то ОСОБА_3 знову штовхнув ОСОБА_6 в грудну клітину та вона знову впала на земельну, при цьому вдарилася об дерев`яні дрова які лежали на землі. Після цього вони залишили територію домоволодіння ОСОБА_3 і викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що коли вони з ОСОБА_3 пішли до нього додому та перебували в будинку до них прийшли її мати ОСОБА_10 , її співмешканець ОСОБА_14 та його мати ОСОБА_6 . Вони вимагали щоб вона пішла з ними та вона на це не погодилась, на що ОСОБА_14 і ОСОБА_6 хватали її за руки та намагалися потягнути з собою. ОСОБА_3 відштовхнув ОСОБА_14 і ОСОБА_6 та чи падала остання їй не відомо, вона цього не бачила.

Крім того судом досліджено документи, що містяться в матеріалах кримінального провадження та надані сторонами кримінального провадження з яких слідує наступне:

Як видно з електронного рапорта старшого інспектора чергового ПВ № 10: 19.06.2024 о 21:21 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 19.06.2024 о 21:51 за адресою АДРЕСА_1 заявницю побив ОСОБА_20 в стані сп`яніння та зараз він погрожує оточуючим шилом говорить що всіх поріже. ШМД не потрібно. Заявник: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.06.2024 ОСОБА_6 просить вжиття заходів до гр. ОСОБА_20, мешканець с. Єлизаветівка, котрий за місцем свого мешкання в АДРЕСА_1 завдав їй фізичного болю і тілесних ушкоджень.

З дозволу власника домоволодіння ОСОБА_21 в його присутності та присутності понятих і за участі ОСОБА_6 02.09.2024 оглянуто домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого ОСОБА_6 вказала місце де ОСОБА_3 її штовхнув, куди саме вона впала, про що складено відповідний протокол огляду місця події з долученням фототаблиці.

Під час досудового розслідування, а саме 10.07.2024 проведено слідчий експеримент за участі ОСОБА_6 , про що складено відповідний протокол з додатками (фототаблицею) під час якого потерпіла показала механізм нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , що мало місце 19.06.2024 близько о 22 годині 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 . Так, близько о 22.00 годині в ході словесного конфлікту, коли потерпіла знаходилася у подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , стоячи обличчям до останньої на відстані близько 1-го метру до потерпілої сильно штовхнув долонями своїх обох рук в грудну клітину. Поштовх по силі був схожий на удар. Від зазначено поштовху-удару, потерпіла впала на землю спиною вниз та вдарилася об землю своїми лопатками. Після чого, свідок ОСОБА_10 допомогла встати на ноги, та ОСОБА_3 знову сильно штовхнув долонями своїх обох рук в грудну клітину. Поштовх-удар по силі був також схожий на удар. Та потерпіла знову впала на земельну ділянку спиною вниз, при цьому своєю лівою рукою а саме лівим ліктьовим суглобом при падінні вдарилася об дерев`яні дрова які лежали на землі, при цьому отримавши рвану рану ліктьового суглобу. У потерпілої дуже сильно заболіло в області грудної клітини, лопаток та лівого ліктьового суглобу і тому вона закричала від болю та після чого ледь підвелася та одразу подзвонила зі свого мобільного телефону до поліції.

В свою чергу згідно висновку судового експерта від 11.07.2024 № 83-Е при судово-медичній експертизі потерпілої з урахуванням наданої медичної документації виявлене тілесне ушкодження у вигляді рвано-забійної рани лівого ліктьового суглобу. Вказане тілесне ушкодження могло утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо з обмеженою контактуючою поверхнею або при ударі об такий (такі) можливо в термін, вказаний в постанові про призначення судово-медичної експертизи, тобто 19.06.2024 року. За своїм характером виявлене тілесне ушкодження відноситься до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі пункту 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.

Вказане тілесне ушкодження могло утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо з обмеженою контактуючою поверхнею, або при ударі об такий (такі).

Вказати взаємне розташування потерпілої та нападника в момент утворення ушкодження неможливо у зв`язку з відсутністю судово-медичних даних. Можливо вказати, що механізм утворення ушкодження не суперечить даним протоколу слідчого експерименту від 10.07.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_6 .

Вказане тілесне ушкодження могло утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо з обмеженою контактуючою поверхнею, або при ударі об такий (такі). Можливо вказати, що механізм утворення ушкодження не суперечить даним протоколу слідчого експерименту від 10.07.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_6 .

Враховуючи характер та локалізацію виявленого при судово-медичній експертизі тілесного ушкодження, можливо вказати, що механізм виникнення даного ушкодження не суперечить даним протоколу слідчого експерименту від 10.07.2024 року, за участю потерпілої ОСОБА_6 .

У суду відсутні будь-які сумніви в достовірності зафіксованих в процесуальних документах, складених за результатами проведених слідчих дій фактів, оскільки вони послідовні та узгоджується між собою, отримані в порядку визначеному КПК України та без порушень основних прав і свобод закріплених в Конвенції.

Всі вищенаведені докази в своїй сукупності свідчать про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Даючи оцінку доводам захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до наданих показань потерпілої вона звернулася до органів поліції в день заподіяння поштовхів і тілесних ушкоджень, а саме 19.06.2024 зателефонувавши на лінію 102 та того ж дня надавала працівникам поліції свої пояснення, що відповідає матеріалам провадження, зокрема, змісту електронного рапорта старшого інспектора чергового ПВ № 10 від 19.06.2024 та письмовим поясненням ОСОБА_6 .

Надалі після отримання відповідного висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи № 80 від 02.07.2024 за яким у ОСОБА_6 , з урахуванням наданої медичної документації виявлені тілесні ушкодження у вигляді рвано-забійної рани лівого ліктьового суглобу. Вказані тілесні ушкодження могла утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів) можливо з обмеженою контактуючою поверхнею, або при ударі об такий такі. Дане ушкодження могло виникнути в термін, на який вказує обстежувана. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі рапорта працівника поліції, 02.07.2024 вказану інформацію було внесено до ЄРДР і розпочато кримінальне провадження. Як убачається з витягу з ЄРДР, у розділі «Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення» зазначено дату спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень 19.06.2024.

Крім того, в цій частині суд звертає увагу і на те, що в протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19.06.2024 потерпіла ОСОБА_6 чітко вказала про заподіяння їй тілесних ушкоджень саме 19.06.2024.

Таким чином кримінальне провадження було розпочате за заявою ОСОБА_6 і документи підтверджують той факт, що насильницькі дії завдані потерпілій саме 19.06.2024, а кримінальне провадження розпочато за рапортом поліцейського від 02.07.2024.

Внесення відомостей про вчинене правопорушення в строки, що не відповідають вимогам ст. 214 КПК суд не вважає таким порушенням, які перешкоджають суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, з огляду на те, що жодних порушень фундаментальних прав в зв`язку з цим не виникло і стороню захситу не повідомлено

Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ не у всіх випадках, коли мають місце певні дефекти реалізації кримінально-правових механізмів, рішення, прийняте саме на основі процесуальних підстав, може відповідати загальним стандартам справедливого судового рішення.

Суд наголошує, що всі надані стороною обвинувачення докази здобуті після внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

Кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого із заявою, яка зумовлює визначені у ч. 1 ст. 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. Тож навіть якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винуватого до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, є підставою для кримінального переслідування особи за кримінальне правопорушення приватного обвинувачення.

Вказане узгоджується з правовою позицією ВП від 03.07.2019 (справа №288/1158/16-к, провадження №13-28кс19).

Таким чином, твердження адвоката ОСОБА_5 щодо істотного порушення норм КПК через не внесення в порушення вимог ст. 214 КПК відповідних відомостей до ЄРДР не пізніше наступного дня після отримання повідомлення про злочин і направлення начальником слідчого відділу заяви ОСОБА_24 від 19.06.2024 для її вирішення в порядку Закону України «Про звернення громадян» тобто, не вбачаючи в такій події ознак кримінального правопорушення та внесення відомосте про правопорушення за № 0000042 лише 02.07.2024 за рапортом поліцейського офіцера громади, а не заявою ОСОБА_6 , що не відповідає вимогам ст. 477 КПК помилкове, не відповідає фактичним обставинам провадження і жодним чином не свідчить про недопустимість доказів отриманих під час досудового розслідування.

Не є прийнятними і доводи захисту щодо відсутності волевиявлення потерпілої щодо проведення досудового розслідування за фактом завдання їй фізичного болю в результаті поштовху ОСОБА_3 19.06.2024.

Так, 19.06.2024 звертаючись на лінію «102» ОСОБА_6 вказує, що її побито, того ж дня в протоколі про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вказує, що їй завдано фізичного болю та тілесних ушкоджень, в поясненнях від 19.06.2024 вона також зазначає про завдання їй тілесних ушкоджень, будучи допитаною як потерпіла 10.07.2024 ОСОБА_6 показала, що ОСОБА_3 двічі штовхав її в груди від чого вона падала, в області грудей у неї декілька днів боліло, хоча тілесних ушкоджень не було, такі ж покази надані нею під час слідчого експерименту .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 02.07.2024 внесені відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 125 КК. 22.07.2024 дізнавач, установивши, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_3 , підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, виніс постанову про перекваліфікацію складу кримінального правопорушення у кримінальному провадженні з ч. 1 ст. 125 на ч. 1 ст. 126 КК. На підставі вищезазначеного до ЄРДР внесені відомості про правову кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 126 КК.

Як випливає з аналізу положень глави 36 КПК, визначений процесуальний порядок здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за своєю правовою природою є приватно-публічним різновидом кримінального провадження і його варто розглядати як диференціацію форми такого провадження у межах загальної його форми, врегульованої КПК. Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, публічного обвинувачення і суду.

Таким чином дізнавач, встановивши обставини, які вказували на вчинення стосовно потерпілої дій, які підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 126 КК, а не за ч. 1 ст. 125 КК, за якою було розпочато кримінальне провадження, обґрунтовано змінив кваліфікацію в цьому кримінальному провадженні. Для такої кваліфікації органу досудового розслідування не потрібно було приймати від потерпілої ще одну заяву щодо тих же обставин кримінального правопорушення, за якими і здійснювалося досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні, оскільки кримінальним процесуальним законом на потерпілу не покладено обов`язку визначати правильність кваліфікації неправомірних дій, вчинених щодо неї, що є обов`язком органу досудового розслідування та сторони обвинувачення.

Крім того, наведені обставини щодо послідовного зазначення потерпілою, з моменту звернення до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення щодо неї правопорушення і про спричинення їх болю також вказує на безпідставність твердження сторони захисту про відсутність доказів спричинення їй фізичного болю. Так вдаючись до аналізу показань ОСОБА_6 наданих в судовому засіданні, сторона захисту вдається до їх трактування на свій лад, намагаючись нівелювати її ствердну відповідь на питання щодо відчуття болі саме після отриманого поштовхів з боку обвинуваченого.

Надаючи оцінку, доводам захисту та обвинуваченого про те, що він діяв перебуваючи у стані необхідної оборони, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Під суспільно небезпечним посяганням слід розуміти спробу заподіяти шкоду охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, або іншої особи, суспільним інтересам або інтересам держави. До таких інтересів належать: життя, здоров`я, особиста і статева свобода, честь і гідність особи, власність, недоторканність житла, а також інші права і законні інтереси особи, яка захищається, або іншої особи.

Кінцевою метою дій того, хто захищається, є захист вищезазначених цінностей. Ця мета досягається шляхом відвернення чи припинення посягання. Захист при необхідній обороні виявляється тільки в активних діях, які за зовнішніми ознаками можуть співпадати з ознаками тих діянь, які передбачені КК (наприклад, заподіяння тілесних ушкоджень).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Так, аналізуючи покази в судовому засіданні обвинуваченого, суд критично ставиться до його показів в тій частині, що він не мав наміру штовхати саме ОСОБА_6 , а намагався штовхнути її сина, який хапав за руки ОСОБА_7 , оскільки дані доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються, характером дій обвинуваченого, спрямованих саме на здійснення поштовху обома руками в груди потерпілої з метою спричинення їй фізичного болю їх послідовність, а саме: активний характер дій і їх повторюваність, так як вже після першого поштовху мав місце другий таким же способом і припинені такі дії лише після того як потерпіла після другого поштовху підвелася і відразу залишила подвір`я обвинуваченого.

Слід зазначити, що свідок, ОСОБА_7 , в судовому засіданні не підтвердила, що мала місце бцдь-яка небезпека для неї, яка потребувала негайної реакції та її захисту, в тому числі від дій потерпілої.

При цьому, критично відноситься до твердження сторони захисту щодо відсутності умислу на спричинення потерпілій фізичного болю, оскільки обвинувачений мав реальну можливість уникнути таких наслідків враховуючи особу потерпілої та не застосовувати поштовхів значної сили, чи вжити інших заходів.

Жодних повідомлень про протиправність дій потерпілої та свідків ОСОБА_14 чи ОСОБА_10 , зокрема, що незаконного проникнення до житла обвинуваченого до правоохоронних органів, ні ОСОБА_3 ні власник домоволодіння не подавав.

За таких обставин, суд, оцінивши кожний доказ та сукупність зібраних доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що ОСОБА_3 своїми діями, які виразилися в умисному завданні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує положення статті 65 КК України, зокрема ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, який відповідно до статті 12 КК України є кримінальним проступком; обставини його вчинення та наслідки, ставлення обвинуваченого до скоєного.

ОСОБА_3 має середню освіту, не одружений, не має на утриманні малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований та стабільного доходу не має, ніде не зареєстрований, не перебуває на обліку у лікаря нарколога чи психіатра, раніше судимий.

Обставини, які пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Як обставини, які в силу статті 67 КК України обтяжує покарання підсудному, суд враховує рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, у межах санкції статті, а саме у виді громадських робіт, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого, запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

При цьому призначаючи покарання суд враховує, що ОСОБА_3 вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02.12.2021 засуджений за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 років та на підставі ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 3 роки. Таким чином призначаючи остаточне покарання суд застосовує ст. 71, 72 КК України та до покарання, призначеного за даним вироком слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Судові витрати відсутні.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КК України.

При визначенні початку обрахунку строку відбування покарання та зарахування попереднього ув`язнення суд враховує, що ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14.08.2024 ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і того ж дня його фактично його затримано, таким чином строк попереднього ув`язнення слід зарахувати в строк покарання, рахуючи строк покарання з моменту фактичного затримання підсудного, тобто, з 14.08.2024, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Керуючись статтями 100, 337, 349, 368-370, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт.

На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України, до покарання за цим вироком часткового приєднати невідбуте покарання за вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року, та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 3 (три) роки 10 (десять) днів позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто, з 14 серпня 2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Петриківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1