У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000954, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 червня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Анастасіївка Хабаровського району Хабаровського краю рф, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

-обвинуваченої за ч. 2 ст. 121 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 червня 2023 року ОСОБА_6 засуджена за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 3 місяці.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.

Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк тримання її під вартою з 20 листопада 2022 року до 04 січня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 судові витрати за проведення експертиз на суму 8 345 грн 14 коп. Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна. Вирішено питання речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та змін та доповнень до неї.

В поданій апеляційній скарзі (з урахуванням змін та доповнень до неї), захисник ОСОБА_7 просить вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_6 на ст. 118 КК України та призначити покарання в межах санкції даної статті.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник вважає, що вирок суду є незаконним та підлягає зміні з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначив, що судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що він не бачив спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , оскільки у той час він і ОСОБА_9 спали, і що показання під час проведення слідчого експерименту свідок надав під тиском працівників поліції.

На думку апелянта, показання, які надані свідком ОСОБА_9 в ході проведення слідчого експерименту, якого не було допитано у судовому засіданні у зв`язку зі смертю, є недопустимим доказом.

Вважає, що судом не надано належної оцінки показанням допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_10 , який підтвердив можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень при обставинах, повідомлених ОСОБА_6 .

Зазначив, що ОСОБА_6 під час розмови з потерпілим тримала у правій руці ніж гострим кінцем прямо перед собою, а коли ОСОБА_11 підійшов та різко схопив обвинувачену за плечі, ніж проникнув до його передньої черевної стінки.

Захисник вважає, що суд першої інстанції невірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки вона не мала умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

У поданій апеляційній скарзі захисник вважав, що дії обвинуваченої слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Проте, у доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 зазначив, що дії обвинуваченої слід кваліфікувати за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

Зазначив, що протягом вересня-грудня 2023 року ОСОБА_6 проходила курс лікування від алкогольної залежності, і вже після лікування повідомила захиснику обставини злочину. Зокрема, що 19.11.2022 вона захищала себе від протиправних посягань ОСОБА_11 , який будучи в стані алкогольного сп`яніння, приставав до неї, а коли отримав категоричну відмову, схопив ОСОБА_6 за горло та почав душити. Користуючись правом на необхідну оборону від суспільно-небезпечного посягання на її життя, ОСОБА_6 , намагаючись уникнути здавлювання шиї, тримаючи в цей час в правій руці ніж, один раз вдарила в область черева ОСОБА_11 , після чого він відпустив її шию та вийшов з кімнати. Вранці ОСОБА_6 дізналася, що ОСОБА_11 помер.

На думку захисника, ОСОБА_6 захищалась від протиправних дій ОСОБА_11 , тобто від суспільно небезпечного посягання на її життя та здоров`я, а тому діяла в межах оборони, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Захисник просить повторно дослідити докази, а саме: протокол огляду місця події від 20.11.2022; протокол огляду предметів від 22.11.2022; висновки експерта №340 та №340/1; протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 ; допитати свідка ОСОБА_8 та експерта ОСОБА_10 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.

19 листопада 2022 року приблизно о 22:00 год, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_11 перебували в крайній кімнаті житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де спільно розпивали алкогольні напої.

У цей час між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих відносин виник конфлікт, під час якого у ОСОБА_6 виник умисел, направлений на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_6 , діючи умисно, правою рукою схопила кухонний ніж, який знаходився на столі, та нанесла ним один удар в область черевної порожнини ОСОБА_11 .

Внаслідок умисних протиправних дій, ОСОБА_6 спричинила потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки, яке супроводжувалось пошкодженням брижових судин, попереково-ободової кишки, шлунку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Після отримання тілесних ушкоджень, потерпілий ОСОБА_11 вийшов із житлового будинку та, перебуваючи на території подвір`я за вищевказаною адресою, помер від гострої крововтрати внаслідок проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки, яке супроводжувалось пошкодженням брижових судин, попереково-ободової кишки, шлунку.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_12 винною в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, та кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 121 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили кваліфікувати дії обвинуваченої за ст. 118 КК України.

Прокурор ОСОБА_5 вважав вирок суду законним та обґрунтованим. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Потерпілий ОСОБА_13 повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, до суду не з`явився. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як передбачено ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам.

На переконання суду, вина ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та її дії кваліфіковані правильно.

Обвинувачена ОСОБА_6 в суді першої інстанції визнала вину частково. Стверджувала, що не мала умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому. 19.11.2022 вона разом з співмешканцем ОСОБА_8 , а також з ОСОБА_11 та ОСОБА_14 вживали горілку. Стоячи біля столу, з ножем у руці, вона нарізала сало. ОСОБА_11 підійшов до неї, взяв її за плечі, хотів обійняти. Вона відштовхнула його лівою рукою, продовжуючи тримати ніж у правій руці, прижатій до боку. Коли вона відштовхнула ОСОБА_11 , він повернувся і вийшов з будинку, а вона лягла спати. Вранці вийшла на вулицю та побачила, що в неї на подвір`ї лежить ОСОБА_11 . Вона зрозуміла, що він помер.

В апеляційній скарзі захисник зазначив, що ОСОБА_6 після проходження лікування від алкогольного залежності, розповіла, що вона захищала себе від протиправних посягань ОСОБА_11 , який приставав до неї, схватив за горло та почав її душити.

Аналогічні доводи висловила обвинувачена ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду, стверджуючи, що потерпілий її душив за горло, а тому вона заподіяла удар ножем в область черева.

Отже, обвинувачена не визнала вину в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а її захисник вважав, що вона вчинила вбивство з необережності, а в подальшому в апеляційній скарзі висловив нову версію подій, зазначивши, що обвинувачена перевищила межі необхідної оборони.

Проте, на переконання колегії суддів, є доведеною вина ОСОБА_6 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, встановлених судом першої інстанції.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 20.11.2022 о 09:34 надійшло повідомлення до відділу поліції, що за адресою: АДРЕСА_2 , на подвір`ї виявлений труп ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 68).

Згідно протоколу огляду місця події від 20.11.2022 з фототаблицею та відеозаписом до нього, з дозволу ОСОБА_6 , за участі понятих та судово-медичного експерта, оглянуто територію домоволодіння по АДРЕСА_1 .

На відстані 4,5 м від вхідної хвіртки на землі, в положенні лежачи на правій боковій поверхні живота, виявлено труп ОСОБА_11 зі слідами насильницької смерті.

При огляді житлового будинку, в кімнаті № 1 на столі виявлено та вилучено два ножі: ніж із дерев`яною рукояткою довжиною 26 см, та ніж з полімерною чорною рукояткою довжиною 32 см ра розміром леза 20x2,5 см, в кімнаті №3 на столі виявлено та вилучено ніж з рожевою рукояткою (т. 1 а.с. 71, 72-92, 93).

Відповідно протоколу огляду предметів від 22.11.2022 з фото таблицею до нього, на одязі трупу ОСОБА_11 , а саме: спортивних брюках, куртці виявлено плями речовини бурого кольору; футболці блакитного в лівому боці -поріз тканини 2,3 см та плями речовини бурого кольору; футболці чорного кольору в лівому боці - поріз тканини 2,3 см та плями речовини бурого кольору; кофті темно-синього кольору в лівому боці - поріз тканини 2,3 см та плями речовини бурого кольору (т. 1 а.с. 98, 106-116).

Відповідно висновків судово-медичних експертиз №340 та №340/1, смерть ОСОБА_11 настала від гострої крововтрати внаслідок проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки, яке супроводжувалось пошкодженням брижових судин, попереково-ободової кишки, шлунку, які носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

При експертизі трупу виявлена рана в 105 см від підошви лівої стопи та в 5 см від умовної серединної лінії тіла зліва по біля грудинній лінії.

Раневий канал від рани проходить через шкіру, підшкірно-жирову клітковину лівого прямого м`яза живота, очеревину, черевну порожнину, великий сальник, попереково-ободову кишку, брижу кишківника, брижові судини, стінку шлунку на великі кривизні, сліпо закінчується в порожнині шлунку. Направлення ранового каналу - спереду назад, знизу вверх, зліва направо. Довжина ранового каналу - 13 см.

Експерт дійшов висновку, що форма та розміри рани, наявність ранового каналу свідчить про утворення тілесних ушкоджень внаслідок дії вістря та леза клинка ножа.

Враховуючи локалізацію рани, не виключається вірогідність утворення тілесних ушкоджень внаслідок падіння з положення стоячи на вістря предмета, який має колюче-ріжучи властивості (т. 1 а.с. 151-156, 158-163).

Судово-медичний експерт ОСОБА_10 в суді першої інстанції підтвердив висновки експертизи та пояснив, що довжина каналу велика, бо ніж попав у м`які тканини. На куртці та футболці потерпілого були пошкодження. Щоб виникли такі тілесні ушкодження, повинна бути сила.

Окрім того, як слідує з пояснень експерта, ОСОБА_11 був у стані алкогольного сп`яніння 4 проміле, тому він міг впасти на будь-який гострий предмет. Можливо отримати тілесні ушкодження при падінні на ніж. У ОСОБА_11 пошкоджена зліва передня черевна стінка, усі пошкодження з одного боку. Не виключає травми від падіння.

Між тим, колегія суддів зауважує, що в суді встановлено, що тілесні ушкодження спричинені потерпілому не внаслідок падіння, а в результаті цілеспрямованого заподіяння обвинуваченою ОСОБА_6 удару ножем в область черева потерпілого.

В суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечувала, що саме вона здійснила удар ножем.

Згідно висновку судово-медично-криміналістичної експертизи речових доказів №156-МК на препараті шкіри від трупа ОСОБА_11 з передньої черевної стінки зліва, виявлено одне колено-різане пошкодження, яке утворилось внаслідок дії плаского колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, яке має вістря, обух та лезо. Можливість утворення пошкодження на препараті шкіри від дії клинка ножа з рукояткою чорного кольору, який був вилучений при огляді місця події 20.11.2022, не виключена.

Можливість утворення пошкодження на препараті шкіри від дії клинків ножів з дерев`яною рукояткою та рукояткою блідо-червоного кольору виключена.

На предметах одягу ОСОБА_11 виявлено: на куртці сірого кольору два колено-різаних пошкодження, розташованих в нижній третині лівої поли та спинки ліворуч, на куртці чорного кольору чотири колено-різаних пошкодження, розташованих в верхній третині правої поли, в нижній третині лівої поли та спинки ліворуч; на сорочці чорного кольору п`ять колено-різаних пошкоджень, розташованих в верхній третині правої поли, в нижній третині лівої поли та спинки ліворуч; на сорочці блідо-блакитного кольору чотири пошкодження, розташованих в верхній третині правої поли, в нижній третині лівої поли та спинки ліворуч; на фуфайці чорного кольору п`ять пошкоджень, розташованих в верхній третині правої поли, в нижній третині лівої поли та спинки ліворуч.

Пошкодження утворились внаслідок дії плаского колюче-ріжучого предмета, який має вістря, обух лезо. Можливість утворення пошкоджень на наданих предметах одягу від дії клинка ножа з рукояткою чорного кольору не виключена. Пошкодження на предметах одягу ОСОБА_11 , які розташовані в нижній третині передньої поверхні ліворуч та на фрагменті шкіри трупа ОСОБА_11 відносно співпадають за локалізацією та конструктивними особливостями травмуючого предмета (т. 1 а.с. 168-188).

Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.11.2022, під час особистого обшуку затриманої ОСОБА_6 в неї виявлено та вилучено в`язану жіночу кофту чорного кольору, в яку вона була одягнена під час вчинення злочину 19.11.2022 (т. 1 а.с. 135-138).

Згідно протоколів про відібрання зразків для експертизи від 20.11.2022 у ОСОБА_6 відібрано венозну кров, зрізи нігтьових пластин правої та лівої руки, зразок букального епітелію (т.1 а.с.143-145).

Відповідно висновків судових молекулярно-генетичних експертиз, на які суд першої інстанції послався у вироку, встановлено генетичні ознаки зразку букального епітелію ОСОБА_6 , генетичні ознаки зразка крові потерпілого ОСОБА_11 (т.1 а.с. 194-200, 206-214)

Згідно висновку судової молекулярно-генетичної експертизи, на кофті підозрюваної ОСОБА_6 виявлено кров людини. Генетичні ознаки слідів крові виявлених на кофті збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_11 (т.1, а.с. 220-228).

Окрім того, за висновком судової молекулярно-генетичної експертизи, на занавісці, вилученої при огляді будинку ОСОБА_6 , виявлено кров людини та встановлено її генетичні ознаки. Генетичні ознаки крові людини виявленої на занавісці збігаються між собою, збігаються з генетичними ознаками крові потерпілого ОСОБА_11 (т.2 а.с.43-52).

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснив, що 19.11.2022 за місцем проживання з ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 вживали спиртні напої. Він ( ОСОБА_8 ) заснув, а вранці його розбудила ОСОБА_6 та повідомила, що ОСОБА_11 помер.

Проте, під час проведення 21.11.2022 слідчих експериментів, тобто безпосередньо після вчиненого злочину, за участю свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були безпосередніми очевидцями злочину, свідки на місці вчиненого злочину вказали на обставини його вчинення, пояснили про механізм спричинення ОСОБА_6 удару ножем.

Так, відповідно протоколу слідчого експерименту від 21.11.2022 та відеозаписом до нього за участю свідка ОСОБА_8 , вбачається, що останній показав, де саме розташовувалися він, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 . Вказав, що у кімнаті № 3 ОСОБА_6 стояла навпроти ОСОБА_11 та між ними виник конфлікт. Він ( ОСОБА_8 ) сидів на дивані та був повернутий обличчям до ОСОБА_11 , а ОСОБА_6 була розташована спиною до нього.

Під час конфлікту ОСОБА_6 правою рукою взяла зі столу ніж та цією ж рукою спричинила ножове поранення ОСОБА_11 . При цьому, свідок вказав, що удар був знизу вгору (т. 1 а.с. 100-105).

Згідно протоколу слідчого експерименту від 21.11.2022 та відеозаписом до нього за участю свідка ОСОБА_9 , останній повідомив, де саме розташовувались він, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . Також вказав, що ОСОБА_6 взяла зі столу кухонний ніж у праву руку та замахнулася ним знизу до верху, спричинивши один удар ножем в бік ОСОБА_11 , після чого останній вибіг з кімнати (т. 2 а.с. 23-25).

Вищезазначені показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , надані під час проведення слідчого експерименту, щодо обставин кримінального провадження, а саме, щодо обставин заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_11 ножом, щодо механізму заподіяння, а саме: заподіяння удару знизу до верху, а також щодо локалізації удару в область череву, узгоджуються як між собою, а також з вище наведеними висновками судово-медичних експертиз.

Колегія суддів зауважує, що слідчі експерименти проведені з дотриманням вимог ст. 104, 223, 228, 231 КПК, за участю понятих, з застосуванням відеозапису, тобто в обстановці, яка виключала будь-який тиск на свідків.

Тому доводи захисника та твердження обвинуваченої, що на свідка ОСОБА_8 , який є її співмешканцем, було здійснено тиск з боку працівників поліції, є голослівними.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, в суді не допитано свідка ОСОБА_9 , оскільки свідок помер.

Всупереч доводам апелянта, відсутні підстави для визнання недопустимим як доказ протокол слідчого експерименту за його участю.

Так, за приписами ч. 1 ст. 240 КПК України, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення слідчого експерименту передбачає відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Отримані під час цієї слідчої (розшукової) дії відомості не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає відповідний протокол, який у розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.

Показання і протокол слідчого експерименту, за висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 14.09.2020 (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

Усупереч твердженням захисника, матеріали провадження свідчать, що слідчу дію було проведено з дотриманням приписів ст. 240 КПК України, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 детально показали, де саме, яким чином було завдано ОСОБА_6 тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 .

Окрім того, матеріали провадження не містять даних щодо тиску на ОСОБА_8 працівниками поліції під час проведення слідчого експерименту. Дані, встановлені під час проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 , який є співмешканцем обвинуваченої, відповідають фактичним обставинам справи, згідно якого останній добровільно розповів про обставини спричинення тілесного ушкодження та вказав механізм його спричинення ОСОБА_11 . Крім того, свідка попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, роз`яснено його права, в тому числі не свідчити щодо близьких родичів та членів сім`ї, а також право скористатися послугами адвоката.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено досліджені всі докази по справі, яким надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, рішення щодо ОСОБА_6 прийняте відповідно до вимог діючого КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про неправильне встановлення судом першої інстанції спрямованості умислу ОСОБА_6 , що призвело до неправильної кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки обвинувачена лише оборонялась від нападу потерпілого, а тому вона діяла у стані необхідної оборони, але перевищила її межі, є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються ними.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі та необґрунтовано кваліфікував дії обвинуваченої за ч. 2 ст. 121 КК України.

Так, стаття 36 КК України містить законодавче визначення поняття «необхідна оборона», відповідно до якого необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ККС Верховного Суду від 11.05.2021 (справа №336/4259/18; провадження №51-6029км20), для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Обов`язковою умовою кваліфікації злочину за ч. 1 ст. 118 КК України є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим або непрямим умислом. При цьому свідомістю винного має охоплюватись той факт, що він діє в умовах необхідної оборони або умовах, необхідних для затримання злочинця. Якщо особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального посягання, заподіяння нею смерті іншій особі не слід кваліфікувати за ст. 118 КК України.

У будь-якому випадку, для встановлення об`єктивної ознаки за ч. 1 ст. 118 КК України, а саме перевищення меж необхідної оборони, їй має передувати саме наявність суспільно-небезпечного посягання.

Вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що дії потерпілого ОСОБА_11 , які за твердженням обвинуваченої стали причиною конфлікту, за своїм характером та обставинами не можуть розцінюватись як такі, що досягли ступеня суспільної небезпечності і викликали у ОСОБА_6 необхідність вжиття активних дій із застосуванням знаряддя злочину - ножа, спрямованих на відвернення посягання саме таким способом.

Жодних даних про те, що дії ОСОБА_6 були самозахистом від протиправних дій ОСОБА_11 , в матеріалах кримінального провадження не містяться.

Твердження апелянта та пояснення обвинуваченої, що потерпілий її душив, є голослівними, не мають жодного підтвердження.

Зокрема, з протоколу слідчого експерименту від 31.01.2023 та відеозаписом до нього за участю підозрюваної ОСОБА_6 , остання зазначала, що ОСОБА_11 підійшов до неї, вона стояла біля столу і тримала у правій руці кухонний ніж, лезом вперед на рівні свого живота. Коли він схопив її за плечі та притулився до неї, вона його відштовхнула, після чого потерпілий відійшов від неї та вона поклала ніж на стіл (т.2 а.с. 10-14).

Зазначений, слідчий експеримент було проведено за участю захисника ОСОБА_7 , судово-медичного експерта та понятих, з застосуванням відеозапису та дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Підозрювана ОСОБА_6 під час даної слідчої дії не надавала жодних показань з приводу того, що потерпілий її душив, про що вказав захисник в апеляційній скарзі.

Згідно висновків судово-медичних експертиз, у ОСОБА_11 виявлена рана, направлення раневого каналу - спереду назад, знизу вверх, зліва направо. Довжина раневого каналу 13 см.

У діях ОСОБА_6 не вбачається ознак необхідної оборони, оскільки у неї не було невідкладності в заподіянні удару гострим колюче-ріжучим предметом (ножем), а наносячи удари ножем в життєво важливу ділянку тіла потерпілого, та зі значною силою, обвинувачена усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачала негативні наслідки.

Із протоколів слідчих експериментів за участі свідків вбачається, що обвинувачена схопила зі столу ніж і ОСОБА_6 був нанесений один удар ножем знизу вверх у бік потерпілого ОСОБА_11 . При цьому із показань свідків не вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 вчиняв будь-які дії, які б могли бути розцінені як протиправні, або посягали на життя чи здоров`я будь-кого, в тому числі обвинуваченої.

Колегія суддів вважає, що заподіяння ОСОБА_6 тілесного ушкодження ножем в область черевної порожнини, зі значною силою, свідчить про прямий умисел на вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Тобто, в даному випадку беззаперечно вбачаються обставини, за яких, обвинувачена ОСОБА_6 могла усвідомлювати відсутність реального посягання на її охоронювані законом права та інтереси, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави, що охоплюється поняттям необхідної оборони за ст. 36 КК України, оскільки потерпілий подібних дій не вчиняв.

Колегія суддів визнає неспроможними доводи захисника стосовно завдання обвинуваченою тілесного ушкодження потерпілому як в стані необхідної оборони, так і внаслідок необережності, оскільки ці доводи спростовані сукупністю доказів у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що клопотання захисника щодо повторного допиту свідка ОСОБА_8 та експерта ОСОБА_10 , а також повторного дослідження письмових доказів, є безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Колегія суддів з даного питання зауважує, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода захисника письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 (справа №127/14811/17).

Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням. Сама по собі незгода захисника та обвинуваченого з висновками, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів, апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Так, свідок ОСОБА_8 та експерт ОСОБА_10 допитані в суді першої інстанції. Їх показання викладені у вироку без викривлень та у повному обсязі, що не заперечується захисником. Враховуючи наведене, обставин, які б вказували на неповну допиту зазначених осіб або їх допит з порушенням процесуального закону, колегією суддів не встановлено та стороною захисту не доведено.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 пояснив, а обвинувачена під час апеляційного розгляду стверджувала, що неї були пошкодження на шиї, як наслідки удушення від дій потерпілого. Проте, як захисник, так і обвинувачена заявили, що будь-яких об`єктивних даних на підтвердження цих обставин немає. Як слідує з матеріалів кримінального провадження, ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду, про ці обставини обвинувачена суду не повідомляла, а також і свідок ОСОБА_8 , який є її співмешканцем.

За такого, враховуючи наведене, підстави для повторного допиту свідка ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не має, оскільки цей свідок був допитаний в суді, будь яких порушень кримінального процесуального закону не допущено, що підтвердив захисник.

Зважаючи на наведене, підстав для повторного дослідження письмових доказів та допиту свідка та експерта, колегія суддів суд не вбачає.

Оцінюючи досліджені судом першої інстанції докази, всупереч доводам апелянта, колегія суддів вважає, що всі досліджені докази, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення, є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, та достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом.

За такого, колегія суддів, оцінюючи у сукупності пояснення обвинуваченої, експерта, свідків, письмові докази, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими, вважає правильними висновки суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом».

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, дослідивши докази та надавши їм належну оцінку, в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого.

На думку колегії суддів, вина обвинуваченої доведена поза розумним сумнівом. Судом апеляційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть тягнути за собою зміну оскаржуваного вироку, про що просить в апеляційній скарзі захисник.

Що стосується призначеного покарання обвинуваченій, то суд першої інстанції достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким злочином. Враховано дані про особу винної, яка раніше не судима, посередньо характеризується за місцем мешкання.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_6 в момент вчинення правопорушення виявляла і в даний час виявляє психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю. Постійне вживання, проте вказані психічні розлади не досягають ступені душевного захворювання і недоумкуватості. Є осудною. Застосування заходів медичного характеру не потребує (т. 1 а.с. 230-232).

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлено.

Покарання за ч. 2 ст. 121 КК України призначено в межах санкції зазначеної статті, та у розмірі, наближеному до мінімального, є необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3