справа № 631/756/24
провадження № 1-кп/631/104/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця села Комсомольське Зміївського району Харківської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, холостого,

військовослужбовця військової служби за мобілізацією як солдата резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат»,

раніше не судимого, без утриманців,який суб`єктом господарської діяльностіне є,

зареєстрований та проживав до моменту затримання за адресом:

АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, на підставі обвинувального акту та угоди про визнання винуватості, укладеної сторонами 09.07.2024 року в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 вересня 2022 року під № 0000693, -

в с т а н о в и в:

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 вересня 2022 року під № 0000693, щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінального правопорушення, у виді злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, зокрема, змісту обвинувального акта із доданими до нього документами разом із укладеною 09 липня 2024 року сторонами цього кримінального провадження на стадії судового розгляду угодою про визнання винуватості, яка проведена з метою реалізації покладених на суд обов`язків щодо з`ясування добровільності укладення та перевірки її на відповідність вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України згідно із приписом частини 6 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України, судом встановлено таке.

Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 підписав та затвердив, складений старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_7 обвинувальний акт, яким вважає встановленим фактичні обставини, правову кваліфікацію кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України (а. с. 2 7).

Отже, органом досудового розслідування встановлено та не оспорюється учасниками судового провадження, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог статей 65 і 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків. Однак, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби за мобілізацією, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів, 23.06.2022 року вирішив стати на злочинний шлях та, діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин тимчасово незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій злочинний умисел, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно тимчасово ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості проходити військову службу, в умовах воєнного стану, у порушення вимог статей 65 і 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 23.06.2022 року самовільно залишив місце дислокації 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України ( АДРЕСА_2 ) та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, до 05.12.2022 року, коли прибув до Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та повідомив про себе.

Таким чином, 23.06.2022 року ОСОБА_3 умисно, в умовах воєнного стану, без поважних причин самовільно залишив місце служби ( АДРЕСА_2 ), та незаконно перебував за її межами до 05.12.2022 року (а. с. 4 - 6).

Таким чином, вказаними умисними діями ОСОБА_3 у період з 23.06.2022 року по 05.12.2022 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби), чим вчинив злочин, передбачений частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України (а. с. 6 - 7).

У зв`язку із беззаперечним визнанням ОСОБА_3 своєї винуватості у інкримінованому йому органом досудового слідства злочину за встановлених досудовим розслідуванням обставин, сторони цього кримінального провадження досягли згоди щодо укладення між ними угоди про визнання винуватості.

Відтак, 09 липня 2024 року прокурор Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_2 , якому на підставі статті 37 Кримінального процесуального кодексу України надані повноваження прокурора у цьому кримінальному провадженні, та обвинувачений ОСОБА_3 , у присутності захисника ОСОБА_4 , в приміщенні Нововодолазького районного суду Харківської області, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ,- уклали угоду про визнання винуватості, в якій зазначили, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, тобто у тому, що він у період з 23.06.2022 року по 05.12.2022 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби), внаслідок чого сторони кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 вересня 2022 року під № 0000693, узгодили йому міру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, із застосуванням положень статей 69 і 62 цього кодексу, у виді 2 (двох) років позбавлення волі, замінивши їх на тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки. Із зазначеною мірою покарання ОСОБА_3 повністю згоден. Обвинуваченому роз`яснено наслідки укладання та затвердження цієї угоди, передбачені частиною 4 статті 394, статтею 424, пунктом 1 частини 4 статті 474 та статтею 476 Кримінального процесуального кодексу України.

Зазначена угода про визнання винуватості, після підписання її сторонами кримінального провадження невідкладно надана суду у повній відповідності до вимог частини 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України й зареєстрована за вхідним № 5171/24-вх від 09.07.2024 року.

Вирішуючи питання про можливість затвердження цієї угоди, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та захисника, вивчивши в межах змісту угоди витребувані документи, подані сторонами кримінального провадження під час досудового розслідування й долучені до матеріалів справи за клопотанням сторони обвинувачення, не здійснюючи оцінку доказів на підтвердження фактичних обставин правопорушення, судом встановлено таке.

Під час судового засідання сторони кримінального провадженні запевнили суд у тому, що 09.07.2024 року уклали угоду про визнання винуватості з дотриманням та в порядку, передбаченому статтями 468, 469 та 472 Кримінального процесуального кодексу України, повністю підтримали її умови та просили затвердити, призначивши узгоджену ними ОСОБА_3 міру покарання, із застосуванням положень статей 69 і 62 цього кодексу, у виді 2 (двох) років позбавлення волі, замінивши їх на тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_3 також у судовому засіданні беззастережно підтвердив визнання ним винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, добровільність укладання цієї угоди та можливість її виконання, пояснивши, що дійсно при викладених у ній та обвинувальному акті обставинах вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, ним як особою, зазначеною в частині другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

Отже, суд безпосередньо переконався у безсумнівному та добровільному, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони (як-то застосування насильства, примусу, погрози, обіцянок, дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді) визнанням у повному обсязі ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним їх фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленні та правильному розумінні ним при підписанні письмової угоди про визнання винуватості передбачені Кримінальним процесуальним законодавством України наслідки укладання, затвердження та невиконання її умов.

Таким чином, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши ці обставини, встановлені під час судового засідання за кримінальним провадженням на підставі обвинувального акта та із укладеною угодою про визнання винуватості, суд доходить висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, і правильну кваліфікацію його дій, у зв`язку із чим, обвинувачений може бути підданий кримінальному покаранню за вчинене.

Перевіряючи укладену угоду на відповідність вимогам чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства України, суд переконався в наступному.

Підписана 09.07.2024 року в рамках внесеного 14 вересня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження під № 0000693 угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим передбачена чинним законодавством та може буди укладена згідно зі змістом пункту 2 частини 1 статті 468 Кримінального процесуального кодексу України.

25.04.2024 року у приміщенні службового кабінету № 9 адміністративної будівлі Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ,- старший слідчий цього відділу ОСОБА_7 склав та підписав, а процесуальний керівник у провадженні прокурор Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 підписав та затвердив обвинувальний акт, яким викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, що прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію правопорушення та формулювання висунутого обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України (а. с. 2 7).

Санкція зазначеної норми права, передбачає покарання за вчинення злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Класифікація кримінальних правопорушень залежно від ступеня їх тяжкості наведена у статті 12 Кримінального кодексу України.

Так, частиною 1 статті 12 Кримінального кодексу України визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

При цьому, як унормовано частинами 4 6 цієї норми права, за ступенем тяжкості злочини поділяються на:

а) нетяжкі злочини - якими є передбачені цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення яких передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років;

б) тяжкі злочини якими є передбачені цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення яких передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років;

в) особливо тяжкі злочини якими є передбачені цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення яких передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Ступінь тяжкості злочину, за вчинення якого передбачене одночасно основне покарання у виді штрафу та позбавлення волі, визначається виходячи зі строку покарання у виді позбавлення волі, передбаченого за відповідний злочин (частина 7 статті 12 Кримінального кодексу України).

Таким чином системно аналізуючи наведені норми права, вчинене ОСОБА_3 діяння, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких злочинів.

Також, враховуючи особливості та обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, встановлено, що у цьому кримінальному провадженні участі потерпілий не бере.

Тому беручи до уваги характер і тяжкість висунутого обвинувачення, це кримінальне провадження є саме таким, в рамках якого може бути укладено угоду про визнання винуватості.

Вивчаючи зміст наданої угоди, суд вбачає, що він повністю відповідає вимогам статті 472 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки в ній зазначено її сторони, формулювання обвинувачення, правова кваліфікація вчиненого, істотні для цього кримінального провадження обставини, беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у інкримінованому йому злочинному діянні, узгоджене покарання, згода обвинуваченого на його призначення, наслідки укладення, затвердження та невиконання угоди, а також дата укладення та підписи сторін.

Ухвалюючи вирок у цьому кримінальному провадженні на підставі угоди про визнання винуватості, суд звертає увагу на те, що при її укладенні сторони не досягали домовленостей про обов`язки обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, хоча прокурором враховано ступінь та характер сприяння обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього, характер і тяжкість обвинувачення, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

При перевірці домовленості сторін щодо узгодженого ними покарання ОСОБА_3 , судом зроблено висновок про те, що вони відповідають межам загальних засад призначення покарання, встановлених статтею 65 кодифікованого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про його особу, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, в межах, установлених санкцією частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, із дотриманням приписів щодо необхідності та достатності узгодженого покарання його виправленню та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Приходячи до такого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Отже, вивчаючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд керується постановоюВерховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 01.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/2178/21 (провадження № 51-1204 км 22), де суд касаційної інстанції зауважив, що «Від злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України, злочин, передбачений статтею 408 цього кодексу, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають). Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів».

Ураховуючи наявні матеріали справи, а також пояснення, відповідно до яких в його діях відсутня така мета як ухилення від військової служби, а наявна мета провести час у власних справах вдома, оскільки він потребував на лікування та мав намір повернутись до військової частини знов, суд вважає, що дії ОСОБА_3 кваліфіковані вірно.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації; раніш не судимий; із постійним місцем реєстрації; неодружений; без утриманців; на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ОБЛАСНИЙ ПСИХОНЕВРОЛОГІЧНИЙ ДИСПАНСЕР» ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ та КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ОБЛАСНИЙ НАРКОЛОГІЧНИЙ ДИСПАНСЕР» не перебуває; за місцем служби характеризується посередньо; у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Визнані сторонами кримінального провадження обставини щодо пом`якшення (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та обтяження покарання обвинуваченому (такі відсутні), визначені ними у повній відповідності із приписами статей 66 та 67 Кримінального кодексу України.

Ретельний аналіз наведеного свідчить про те, що виправлення обвинуваченого можливе шляхом заміни позбавлення волі (ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу) на тримання у дисциплінарному батальйоні, а узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості, укладеній 09.07.2024 року, покарання, із застосуванням положень статті 69 і 62 Кримінального кодексу України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі замінених на 2 (два) роки тримання у дисциплінарному батальйоні за своїм видом та розміром відповідає вимогам кримінального закону України й буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Приходячи до такого суд бере до уваги, що зміст статті 69 кримінального кодифікованого акта України на час вчинення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення й на час затвердження угоди про визнання винуватості судом зазнав змін.

Так, статтею 69 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 1576-ІХ від 29.06.2021 року, що діяв на час вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину) визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 69 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2839-ІХ від 13.12.2022 року, що діє на час затвердження угоди про визнання винуватості судом) регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналогічне за своїм смисловим навантаженням положення викладене й у абзаці 2 пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на частину 1 статті 69 Кримінального кодексу України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Отже, на момент вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого частиною 5 статі 407 Кримінального кодексу України, за наявності для цього підстав, до нього можливо було застосувати припис частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України, а на час затвердження угоди про визнання винуватості ні.

Положеннями статті 58 Основного закону нашої держави роз`яснено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Крім того, відповідно до вказівки частин 1 - 4 статті 5 Кримінального кодексу України:

1) закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість;

2) закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі;

3) закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи;

4) якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Відтак, на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 , тобто у період часу з 23.06.2022 року по 05.12.2022 року, частина 1 статті 69 Кримінального кодексу України перебувала в редакції, що поліпшувала становище особи, натомість ця ж норма кримінального закону в чинній редакції, навпаки, погіршує становище винного.

З огляду на вище наведене, ураховуючи приписи статті 58 Конституції України, а також положення статей 4 і 5 Кримінального кодексу України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння, вчиненого у період часу з 23.06.2022 року по 05.12.2022 року ОСОБА_3 визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Обговорюючи узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості питання про призначення покарання ОСОБА_3 із застосуванням приписів частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України, суд керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину та щиро покаявся у вчиненому, а також мету, мотиви, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, що у своїй сукупності та у співвідношенні дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, та свідчать про можливість застосувати положення частини 1 статі 69 цього кодексу, призначивши основне покарання, обумовлене санкцією інкримінованого йому кримінального правопорушення, нижче від найнижчої межі, однак в межах установлених санкцією частини статті Особливої частини Кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 2 роки, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Також, обговорюючи узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості питання про заміну призначеного ОСОБА_3 покарання з позбавлення волі строком два роки на тримання в дисциплінарному батальйоні на той самий строк відповідно до змісту частини 1 статті 62 Кримінального кодексу України, суд ураховує не тільки обставини цієї справи, а й особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та покарання у виді позбавлення волі не відбував і є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації.

Приходячи до такого, суд бере до уваги, що тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців є особливим видом основного кримінального покарання, що застосовується лише за злочин, вчинений, зокрема, військовослужбовцем, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, сутність якого полягає в примусовій ізоляції засудженого від суспільства протягом визначеного вироком суду строку в спеціально призначеній для цього військовій частині, де за допомогою таких засобів впливу на засуджених, як режим відбування покарання, суспільно корисна праця, виховна робота та бойова підготовка, здійснюється його виправлення.

Особливістю цього виду покарання є те, що особи, засуджені до тримання в дисциплінарному батальйоні знаходяться на військовій службі, а метою такого виду покарання відповідно до пункту 4 розділу І Порядку відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України № 155 від 04.06.2021 року (зі змінами та доповненнями) є виправлення та перевиховання засуджених у дусі чесного ставлення до праці та військової служби, суворого додержання ними Конституції, законів України, військової присяги та статутів Збройних Сил України та запобігання вчиненню ними нових кримінальних та інших правопорушень.

Отже, згідно з правилом частини 1 статті 62 та підпункту «а» пункту 1 частини 1 статті 72 та статті 73 Кримінального кодексу України покарання у виді позбавлення волі на строк два роки підлягає заміні триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк, тобто день за день.

Таким чином, висновок про таку міру покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Відтак, перевіривши угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України щодо змісту та порядку її укладання й Кримінального кодексу України щодо узгодженої міри покарання, встановивши відсутність підстав, передбачених частиною 7 статті 474 зазначеного кримінального процесуального кодифікованого закону України, суд визнає умови угоди такими, що відповідають інтересам суспільства й вимогам чинного законодавства України та вважає за можливе та необхідне її затвердити, призначивши ОСОБА_3 узгоджену сторонами міру покарання.

В рамках цього кримінального провадження цивільний позов поданий не був, речових доказів та процесуальних витрат не має.

Застосований на стадії досудового розслідування та в подальшому продовжений у підготовчому судовому провадженні у цій справі захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленої 28.05.2024 року, запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» на строк 60 днів, тобто до 26 липня 2024 року включно,- слід залишити без змін, оскільки не відпали мета та підстави його застосування.

Крім того, слід врахувати, що на стадії досудового розслідування згідно з інформацією, що міститься в ухвалі слідчого судді Ленінського районного суду міста Харкова ОСОБА_8 , постановленій 17.04.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 642/1701/24 (провадження № 1-кс/642/1103/24), ОСОБА_3 фактично затримано 12 квітня 2024 року о 13 годині 50 хвилин.

Ухвалюючи вирок, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 58 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 5, 12, 50, 58, 62, 63, 65 69, 72, 73 і частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); статтею 47 Кримінально-виконавчого кодексу України № 1129- IV від 11.07.2003 року (зі змінам та доповненнями); Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18) і 01.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/2178/21 (провадження № 51-1204 км 22), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 100, 118, 122, 124, 131 132, 368 371, 373 376, 392, 393, частиною 4 статті 394 і статями 395, 468 470, 472 475 і 532 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями), -

з а с у д и в:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 09 липня 2024 року у присутності захисника ОСОБА_4 між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_3 , в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 вересня 2022 року під № 0000693, щодо вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, та призначити йому узгоджену сторонами кримінального провадження міру покарання, а саме: із застосуванням статей 69 і 62 Кримінального кодексу України у виді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту його фактичного затримання та подальшого обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тобто з 12 квітня 2024 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

Застосований та продовжений ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» залишити без змін до набрання вироком законної сили, оскільки не відпали мета та підстави його застосування.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення із застосуванням особливостей, викладених у частині 4 статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1