Номер провадження: 11-кп/813/2307/24
Справа № 946/568/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 кизи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокаа ОСОБА_7 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.09.2024 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України у кримінальному провадженні №0001397,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.09.2024 року в рамках кримінального провадження №0001397, обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» до 08 листопада 2024 року з визначенням розміру застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214720 грн..

Зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що:

- клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не відповідає вимогам ст.184 КПК України. Прокурором не обґрунтовано належним чином наявність ризиків передбачених ст.177 КПК України, а також не надано доказів, що підтверджують їх існування;

- судом залишено поза увагою те, що він є інвалідом третьої групи. Натомість умови утримання його в слідчому ізоляторі не забезпечують потреби особи з інвалідністю;

- крім того зазначає, що визначений розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого, що вважається особою раніше несудимою.

Положеннями ч. 4 ст. 422- 1 КПК України визначено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі не просив розглядати апеляційну скаргу з його участю.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження.

З огляду на наведене, розгляд апеляційної скарги проводиться за відсутності учасників провадження, та згідно з положеннями ч.4 ст.107 КПК України технічна фіксація судового розгляду не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора , обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Мотиви Суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження, а також забезпеченням швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду.

Приписами ч.1, ч.2 ст. 331 КПК України встановлено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, відповідно до вимог ст.194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч.2 ст.177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосовування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до змісту ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою повинно бути розглянуте згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ч. 4 ст. 199 КПК України).

Тобто, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання особи під вартою суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків. У той же час, розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу під час судового провадження суд не встановлює наявність чи відсутність обґрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, оскільки такий стандарт доказування не застосовується на даній стадії провадження.

З наданих суду матеріалів судового провадження вбачається, що наведені у клопотаннях прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 судом у судовому засіданні належним чином перевірені, при цьому заслухані доводи прокурора та сторони захисту, досліджені письмові матеріали клопотання прокурора, з`ясовані всі необхідні обставини, які повинні бути встановлені при вирішенні питання щодо продовження строку тримання під вартою.

Так, матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України. Питання існування обґрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення, було предметом перевірки під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу. На даний час судом досліджуються докази щодо скоєння обвинуваченим зазначеного кримінального правопорушення, а тому суд апеляційної інстанції в ході перевірки ухвали суду про продовження дії запобіжного заходу не вправі надавати оцінку питанню доведеності вини щодо вчинення ним інкримінованого злочину.

Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Суд, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме того, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів встановила належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції належним чином обґрунтував існування зазначених ризиків, зважаючи на сукупність таких обставин як тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , а також відомості про особу обвинуваченого.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

При цьому, апеляційний суд враховуює, що санкція ч.3 ст.286-1 КК України є безальтернативною, оскільки вимогами ч.1 ст.75 КК України прямо заборонено застосування даної норми Закону у разі вчинення злочину, пов`язаного із порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Ці ж обставини і стали підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а від так і підтвердження існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Колегія суддів при цьому зазначає, що сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте, разом з іншими обставинами повинна враховуватись судом під час вирішення розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.

Так, судом першої інстанції, відповідно до положень ст.178 КПК України, обґрунтовано враховано відомості про обвинуваченого, зокрема про його вік, наявність соціальних зв`язків, наявність шкоди, що заподіяна кримінальним правопорушенням.

Встановлено існування ризику скоєння інших кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_6 оскільки обвинувачений хоча вважається таким, що раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, однак як вбачається з ЄДРСР, на даний час притягується у іншому кримінальному провадженні та скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення під час існування іншого кримінального провадження, в якому обвинуваченому було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Також наявний ризик незаконного впливу на свідків, потерпілих оскільки судовий розгляд у даному кримінальному провадженні ще не розпочато по суті, а тому не виключена ймовірність того, що обвинувачений, не будучи обмеженими у спілкуванні із свідками та потерпілими може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які йому достовірно відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, які не зменшились та продовжують існувати, з огляду на тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження лише розпочато, колегія суддів дійшла висновку про відсутність об`єктивної можливості застосування до обвинуваченого інших більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не зможуть запобігти наведеним ризикам та забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомості, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відсутні.

Факт наявності у ОСОБА_6 3 групи інвалідності не свідчить про недоцільність застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Будь-яких доказів того, що наявність інвалідності унеможливлює утримання ОСОБА_6 під вартою стороною захисту суду не надано.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про визначення обвинуваченому непомірного розміру застави, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, при визначені розміру застави, суд першої інстанції врахував майновий стан обвинуваченого, що буде достатнім та зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України та зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визначеного розміру застави, при цьому зауважує на тому, що розмір застави визначений в межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, у зв`язку із чим посилання сторони захисту щодо визначення непомірного розміру застави є необґрунтованими.

Щодо інших доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про незаконність оскарженої ухвали апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

НОМЕР_1 ) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , а визначений розмір застави є необхідним для забезпечення встановлених ризиків.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 182, 183, 196, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.09.2024 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України у кримінальному провадженні №0001397 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4