ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2785/24 Справа № 211/1297/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі кримінальне провадження №0000054 від 17.01.2022 року за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 23 липня 2024 року, якою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Кривий Ріг, громадянину України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженому, офіційно не працевлаштованому, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, осіб похилого віку не маючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-17.02.2011 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; 07.02.2013 року звільнився із Никитивської виправної колонії Донецької області;

-25.06.2013 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.186, ч.1 ст.187, ч.2 ст.187 до покарання у вигляді позбавлення волі на строк вісім років шість місяців із конфіскацією майна; на підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання та остаточно призначено покарання у вигляді дев`яти років позбавлення волі; 15.11.2021 року звільнився з Синельниковської виправної колонії;

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 20.09.2024 року включно з можливістю внесення застави у розмірі 49620,00 гривень;

ВСТАНОВИЛА:

в провадженні Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу на розгляді перебуває кримінальне провадження №0000054 від 17.01.2022 року стосовно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.3 ст.185 КК України.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 23 липня 2024 року клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою задоволено; продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 на 60 днів до 20.09.2024 року включно з можливістю внесення застави у розмірі 49620,00 гривень.

На зазначене рішення захисником адвокатом ОСОБА_7 , діючим в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі адвокат просить скасувати вищевказану ухвалу суду та застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що пред`явлена обвинуваченому ОСОБА_8 підозра не має посилання на жоден доказ, на підставі якого зроблено висновок про вчинення останнім інкримінуємих правопорушень.

Зауважує, що суди не оцінювали докази на предмет допустимості, достатності чи достовірності, а прийняли рішення на припущеннях; місцевий суд надав оцінку обставинам та доказам без їх безпосереднього дослідження, на що не мав жодного права.

Наголошує, що ризики, передбачені ст.177 КПК України стороною обвинувачення не підтверджені жодними доказами і ґрунтуються на припущеннях. Зазначає, що його підзахисний не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, а ризик впливу на свідків також малоймовірний, оскільки потерпілі та ключові свідки допитані, а тому малоймовірно, що ці особи змінять свої показання.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити та змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із позбавленням волі, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу місцевого суду без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того,стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Як вбачається з наявних матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років.

Виходячи із пред`явленого обвинувачення та враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що існує реальний ризик, що усвідомлюючи розмір кримінального покарання яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, обвинувачений може вдатися до втечі та переховуватися від суду або здійснити тиск, на свідків, потерпілих чи експертів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Довгинцівський районний суд м.Кривого Рогу в обґрунтування прийнятого рішення про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, керувався тим, що ризики передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні, продовжують існувати.

За вказаним кримінальним провадженням відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи, наразі суд перебуває на стадії дослідження доказів, допиту свідків та потерпілих.

Судом апеляційної інстанції також зазначається правильність того, що при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого місцевий суд керувався вимогами ст. 177 КПК України, наголосивши, що суворість покарання, яке може бути призначене, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Дніпровський апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого є правильними, оскільки відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В оскаржуваній ухвалі суд обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені ч.1ст.177 КПК України до теперішнього часу існують та не зменшилися. Тобто, судом враховані: дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі, та вважає, що суд врахував наявність ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України, зокрема, ризику переховування від суду, а також можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ймовірність настання негативних наслідків, продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, на даному етапі, є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, про неможливість зміни або застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із звільненням обвинуваченого із під варти.

При цьому, поза увагою колегії суддів не залишився той факт, що місцевим судом передбачений альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, який за своєю квінтесенцією є більш м`яким запобіжним заходом, про що фактично і просить сторона захисту.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Посилання захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на той факт, що ризик впливу на свідків чи потерпілих вже неактуальний, оскільки ключові свідки та потерпілі допитані суд визнає надуманими, та такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, як зазначено місцевим судом у оскаржуваній ухвалі, свідки та потерпіла ОСОБА_10 не допитані, що нівелює будь-які доводи сторони захисту з цього приводу.

Доводи захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на відсутність ризиків, передбачених п.1 і п.5 ч.1 ст.177 КПК України та необхідність доказів таких ризиків суд визнає надуманими, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, зазначені обставини лише мають бути ймовірними та вірогідними. Посилання сторони захисту на те, що відсутні будь-які відомості чи посилання на факт наміру переховуватися чи впливати на учасників кримінального провадження не мають смислового підґрунтя, оскільки факт наявності доказів, які просить адвокат на підтвердження ризиків, нівелюють саме розуміння ризиків, та переводять їх у площину фактичних реалізованих обставин.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, не має джерела доходу, неодноразово судимий за корисливі злочини, а тому констатує відсутність стримуючих факторів, які б нівелювали ризики, які суд наразі обґрунтовано вважає існуючими.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

У справах «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Чеботарь проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення.

Суд, продовжуючи дію запобіжного заходу, на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 23 липня 2024 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді