Справа №592/2979/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/881/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, українця, громадянина України, освіта повна середня, студент 5-го курсу Сумської філії ХНУВС, працює водієм в ПП «Согор», зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно якої, останній просить вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.12.2023, скасувати в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на строк 01 рік, та відмовити у задоволенні позовних вимог Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради через їх необґрунтованість.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк один рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком один рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього відповідно до ст.76 КК України обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані з залученням експертів в розмірі 3775 грн. 60коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради 1099, 14 грн. за стаціонарне лікування потерпілої.

У задоволенні позову КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Сумської міської ради про стягнення на користь лікарні витрат на стаціонарне лікування потерпілої, відмовлено.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про те, що 22 грудня 2022 року перебуваючи з ПП «Согор» у трудових відносинах, здійснював регулярні пасажирські перевезення на належному підприємству транспортному засобу, та на якому було вчинено дорожньо-транспортна пригода.

Оскільки відповідно до Постанови ВС від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц, шкода завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, тому обвинувачений ОСОБА_7 не є належним відповідачем по справі, в розрізі ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Відповідно, суд не вірно ухвалив рішення щодо стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди.

Також апелянт звертає увагу на те, що суд застосувавши ст. 75, ст. 76 КК України не врахував положення ст. 77 КК України та роз`яснення, які містяться в абзаці 5 п. 9 постанови Пленуму ВС України «Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003.

Відповідно до змісту вказаної постанови, застосувавши аналогію права слід дійти висновку, що якщо додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки ст. 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути визначені у такому випадку, серед яких позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк відсутня.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 22.12.2022 року близько 06 год. 50 хв., ОСОБА_7 керував у м. Суми технічно справним автомобілем «Рута-25 ПВ» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Рухаючись по проспекту Перемоги (проспект Курський) в м. Суми в районі ТЦ «МОСТ» за адресою проспект Перемоги, 81, ОСОБА_7 , будучи неуважним та не спостерігаючи за дорожньою обстановкою, знехтував безпекою дорожнього руху, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості або ж зупинки керованого ним транспорту перед нерегульованим пішохідним переходом, щоб дати дорогу пішоходу, який перебував на ньому, як наслідок, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «Рута-25 ПЕ». Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №100 від 24.02.2023, спричинено тілесні ушкодження у виді закритого скалкового внутрішньосуглобового перелому виростків правої великогомілкової кістки та підголовчатого перелому правої великогомілкової кістки, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. У даній дорожній ситуації ОСОБА_7 , керуючи автомобіля «Рута-25 ПЕ» номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги Правил дорожнього руху (затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, введених у дію з 01.01.2002), передбачені пунктом: 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Допущені ОСОБА_7 порушення вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху знаходяться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала щодо поданої апеляційної скарги, просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Також у ч. 1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Аналіз норм статей 1166, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, в тому числі майнова, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статей 1166, 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Зазначений висновок узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 19 червня 2019 року в справі № 630/163/16-к, від 24 листопада 2022 року в справі № 686/12239/18.

Усталена судова практика застосування зазначеного положення цивільного законодавства, виходить з того, що за майнову шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, суд касаційної інстанції (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №229/4838/17) зазначає, що не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

Враховуючи викладені норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд не вірно застосував приписи цивільного законодавства, а також не врахував усталену практику Верховного Суду.

За матеріалами кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 на момент дорожньо-транспортної пригоди, 22 грудня 2022 року виконував свої трудові обов`язки, а саме здійснював перевезення пасажирів, як водій маршрутного таксі по проспекту Перемоги (проспект Курський) в м. Суми, на автомобілі «РУТА-25 ПВ», номерний знак НОМЕР_1 .

Таким чином, судом першої інстанцій було встановлено, що ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, перебував у трудових відносинах з ПП «Согор», що підтверджується долученими доказами, зокрема копією трудової книжки, відповідно якої обвинувачений ОСОБА_7 з 10.09.2022 по 10.02.2023 працював на посаді водія автотранспортного засобу.

Відповідно, в результаті неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 було завдано шкоду у робочий час, діями, які пов`язані з виконанням ним своїх трудових (службових) обов`язків у ПП « ОСОБА_10 », яке є власником джерела підвищеної небезпеки, а тому висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачений повинен відшкодовувати завдану майнову шкоду, є передчасним та не ґрунтується на вимогам закону.

Вказаний висновок колегії суддів узгоджується з усталеної практики Верховного Суду розгляду цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка випливає з дорожньо-транспортної пригоди, про що зазначено в постановах Верховного суду від 19.06.2019 ( справа № 630/163-16к), від 07.12.2022 (справа № 756/16899/17).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з`ясування даних обставин мало вагоме значення для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення в частині вирішення цивільного позову Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради до ОСОБА_7 про стягнення на їх користь 1099 грн. 14 коп. за стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_9 , які залишені судом першої інстанції поза увагою. А тому вирок суду в частині вирішення цивільних позовів не може залишатися без змін.

Отже, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження порушені загальні засади кримінального провадження в частині вирішення цивільного позову, а тому у вказаній частині вирок суду підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про неправильне вирішення судом цивільного позову в частині відшкодування витрат за стаціонарне лікування потерпілого, заслуговують на увагу.

Що стосується доводів скарги обвинуваченого про необґрунтоване призначення йому додаткового покарання з огляду на положення ст. 77 КК України, то колегія суддів вважає їх помилковим трактуванням апелянта положень закону про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до вимог ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, за змістом вказаної статті, особу може бути звільнено з випробуванням від відбування призначеного покарання саме у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Положення статті 75 КК України не поширюються на додаткові покарання, в тому числі на покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

У той же час, статтею 77 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Також вказана норма Закону України про кримінальну відповідальність дублюється в абзаці 5 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003.

Тобто, аналіз статей 75, 77 КК України, дає можливість зробити однозначний висновок про те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням стосується тільки призначеної судом основної міри покарання.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Так, суд, при призначенні основного та додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у повному обсязі дотримався вказаних вимог закону та правильно врахував фактичні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має молодий вік, працює, є студентом, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування шкоди потерпілій, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді обмеження волі, в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, без його реального відбування, із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Статтею 414 КПК України як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. 50, 65 КК України та призначив покарання у повній відповідності до санкції ч. 1 ст. 286 КК України зі застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 01 рік.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення останнього і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, й підстав вважати його занадто суворим, не убачається.

За приписами п. 1 ч. 1ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.

Апеляційний суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, а саме положення ч.1ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

За таких обставин вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову постановлено з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, тому апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову - скасуванню з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст.404,405,407,410,412,415,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 грудня 2023 року відносно ОСОБА_7 , скасувати в частині вирішення цивільного позову Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради до ОСОБА_7 про стягнення коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілої від злочину, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, та призначити в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 грудня 2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4