УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 636/7319/23

провадження № 51-4959ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від

16 серпня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

встановив:

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 08 серпня 2024 року задоволено клопотання представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , накладено арешт і заборонено відчуження житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 .

Харківський апеляційний суд ухвалою від 16 серпня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, оскільки вищевказане рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням суду апеляційної інстанції, захисник звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду, оскільки вважає її постановленою, зокрема, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015 зазначено, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).

Отже Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 392 КПК, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Як убачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду, рішення про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження за скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу місцевого суду постановлено на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, яка передбачає, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

З огляду на те, що захисник подав апеляційну скаргу на судове рішення, постановлене в рамках судового провадження після надходження обвинувального акту до суду першої інстанції до ухвалення судового рішення, яке вирішує дане кримінальне провадження по суті, воно не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку.

Враховуючи наведене, суддя апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, дійшов правильного висновку про те, що ухвала Чугуївського міського суду Харківської області від 08 серпня 2024 року,якою накладено арешт і заборонено відчуження житлового будинку, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4

ст. 399 КПК і постановив законне, належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наявних копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3