ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024року

м. Київ

справа № 456/6273/21

провадження № 51-1190 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

цивільного відповідача ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача

ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000489, про застосування примусових заходів медичного характеру щодо

ОСОБА_10 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сколе Львівської області, у силу ст. 89 КК України не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення суспільно небезпечних діянь, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2023 року клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру задоволено та застосовано до ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу із надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_10 у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, залишено без змін до набрання ухвалою законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на її користь шкоду: матеріальну в сумі 8 994 гривень, моральну у розмірі 500 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на її користь шкоду: матеріальну в сумі 6 000 гривень, моральну у розмірі

500 000 гривень, а також стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_12 , спричинену моральну шкоду в сумі 500 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_13 залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення у провадженні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2024 року ухвалу місцевого суду змінено в частині вирішення цивільного позову. Зменшено суму відшкодування моральної шкоди з Крайни ОСОБА_14 , стягнуто на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 по 300 000 гривень кожному.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, ОСОБА_10 , будучи особою, яка страждає хронічним психічним захворюванням у формі недиференційованої шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у невстановлений досудовим розслідуванням час та обставин, у невстановленому місці, не маючи передбаченого законом дозволу на поводження з вогнепальною зброєю, придбав двоствольну мисливську гладкоствольну рушницю 12 калібру, моделі ІЖ-26Е, № М05127 та боєприпаси до неї, а саме мисливські патрони 12 калібру, у невстановленій кількості. Придбану рушницю та мисливські патрони ОСОБА_10 переніс та упродовж невстановленого досудовим розслідуванням часу зберігав у підсобному приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, ОСОБА_10 у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи у підсобному приміщенні, що по АДРЕСА_2 , будучи особою, яка страждає хронічним психічним захворюванням, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, для виготовлення вогнепальної зброї, подальшого її носіння та зберігання, не маючи передбаченого законом дозволу на поводження з вогнепальною зброєю, з допомогою ножівки по металу, незаконно переробив придбану двоствольну мисливську гладкоствольну рушницю, чим виготовив із неї саморобним способом нестандартну вогнепальну зброю, а саме обріз мисливської рушниці, яка придатна для стрільби патронами

12 калібру.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечні діяння, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України, а саме незаконне носіння та зберігання вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу та ч. 1 ст. 263-1 КК України, як незаконне виготовлення вогнепальної зброї.

Крім цього, 04.07.2021, о 21 год 16 хв., ОСОБА_10 , будучи особою, що страждає хронічним психічним захворюванням, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, прибувши у м. Стрий для позбавлення життя невідомої йому людини, проходив вулицями міста, підшуковуючи потерпілого певної статі та віку, а також обстановку, в якій він не зміг би бути викритим.

В подальшому, в цей же день, приблизно о 23 год 43 хв., ОСОБА_15 , перебуваючи неподалік розташування житлового будинку

АДРЕСА_3 , не усвідомлюючи значення своїх дій та не маючи можливості керувати ними, помітив невідомого йому чоловіка, який в подальшому встановлений органом досудового розслідування, як ОСОБА_16 , який візуально підпадав під підшукувану ОСОБА_10 особу за віком та статевою приналежністю.

Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_10 здійснив

2 постріли із виготовленого ним обрізу рушниці в ОСОБА_16 , після чого з метою уникнення кримінальної відповідальності залишив місце події.

Внаслідок двох пострілів із вогнепальної зброї ОСОБА_16 спричинено тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.

Окрім цього, ОСОБА_10 для позбавлення життя ще однієї невідомої йому людини, тобто для скоєння вбивства, 16.07.2021, приблизно о 21 год 16 хв., потягом сполученням Ужгород - Київ прибув у м. Стрий, де проходив вулицями міста, підшуковуючи потерпілого певної статі та віку, а також обстановку, в якій він не зміг би бути викритим.

В подальшому, 17.07.2021, приблизно о 00 год 14 хв., перебуваючи поблизу храму «Всіх Святих Українського Народу», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не усвідомлюючи значення своїх дій та не маючи можливості керувати ними, помітив невідомого йому чоловіка, який в подальшому встановлений органом досудового розслідування, як ОСОБА_17 , який візуально підпадав під підшукувану ОСОБА_10 особу за віком та статевою приналежністю.

Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_10 здійснив

2 постріли із виготовленого ним обрізу рушниці у ОСОБА_17 , після чого з метою уникнення кримінальної відповідальності залишив місце події.

Внаслідок двох пострілів із вогнепальної зброї ОСОБА_17 спричинено тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила вбивство, за винятком вбивства, передбаченого ст. ст. 116-118 КК України.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвали судів попередніх інстанцій в частині вирішення цивільних позовів і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що в оскаржуваних судових рішеннях не зазначено, які конкретні докази підтверджують, що матір ОСОБА_10 , у даному випадку цивільний відповідач, була обізнана про психічний розглад сина, що має суттєве значення для правильного вирішення цивільних позовів на підставі ч. 2 ст. 1186 ЦК України.

Крім цього зазначає, що вирішуючи цивільні позови потерпілих, усупереч засаді безпосередності дослідження доказів, суд взяв до уваги показання

ОСОБА_7 , надані нею у ході досудового розслідування, при цьому не отримував її показань під час судового розгляду. А тому, суд необґрунтовано урахував показання ОСОБА_7 під час досудового розслідування проте, що вона знала про психічний розлад її сина, а апеляційний суд у свою чергу безпідставно не надав оцінки таким порушенням.

Акцентує увагу і на тому, що суд апеляційної інстанції, при частковому задоволенні його апеляційної скарги, не дав відповіді на всі доводи, а саме про те, що ОСОБА_10 у 2014 році вчинив злочин за який притягувався до кримінальної відповідальності на загальних підставах, тобто як осудна особа, у період з 2014 по 2017 рік не вчинив жодних дій на порушення закону та які б указували на наявність у нього психічного розладу, а також, що з матеріалів кримінального провадження убачається, що відсутні будь-які дані щодо незадовільного психічного стану ОСОБА_10 за період щонайменше останніх 10-ти років, за місцем проживання не проявляв по відношенні до інших осіб, у тому числі близьких родичів, будь-яких дій негативного характеру.

Вважає, що апеляційний суд в ухвалі не проаналізував та не надав жодної оцінки поясненням лікаря ОСОБА_10 - ОСОБА_18 під час апеляційного розгляду, попри те, що такі пояснення мали правове значення в частині доведення обставин того, чи знала ОСОБА_7 про психічний розлад ОСОБА_10 .

З урахуванням викладеного, на думку адвоката ОСОБА_8 ,суди ухвалили рішення, які не відповідають вимогам статей 370, 372 та 419 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , цивільний відповідач

ОСОБА_7 та її представник - адвокат ОСОБА_8 доводи касаційної скарги підтримали.

Прокурор та потерпіла ОСОБА_9 просили відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія судів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність вчинення ОСОБА_10 суспільно-небезпечних діянь, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, в стані неосудності, у касаційній скарзі не заперечуються.

Згідно приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 412 КПКУкраїни передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПКУкраїни, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не дотримано вказаних положень процесуального закону в частині вирішення цивільних позовів, що в подальшому залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції.

Покладаючи на ОСОБА_7 цивільну відповідальність по відшкодуванню шкоди позивачам (потерпілим), завдану суспільно небезпечними діяннями ОСОБА_10 , суд першої інстанції виходив з того, що:

під час вчинення суспільно-небезпечних діянь ОСОБА_10 перебував в стані неосудності та відповідно не несе відповідальності за спричинену шкоду;

під час досудового розслідування ОСОБА_7 , будучи допитаною в якості свідка, надала показання, що її син ОСОБА_10 був замкнутий, нікуди не виходив, у нього не було друзів та він часто сидів сам у своїй кімнаті, а зі змісту відзиву на позовні заяви вбачається, що ОСОБА_7 вказала, що після проходження служби в армії поведінка сина змінилася, він став замкнутим і дуже самотнім;

експерт у судовому засіданні зазначив, що зазвичай пацієнти з таким захворюванням, як у ОСОБА_10 , віддаляються від рідних, стають замкненими, їх нічого не турбує, такі особи стають відлюдькуватими.

Місцевий суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_7 проживала разом зі своїм сином ОСОБА_10 та вказала, що поведінка сина змінилась, допитані в судовому засіданні експерти підтвердили, що протягом тривалого часу ОСОБА_10 хворів на психічну хворобу, поведінка останнього не могла не викликати підозр у його адекватності та відповідності такої звичній для нього обстановці у його рідних, мати була обізнана про психічний розлад сина, при цьому не вживала жодних заходів, щоб запобігти його протиправній поведінці, тож у відповідності до ст. 1186 ЦК України цивільну відповідальність за шкоду, завдану внаслідок вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечних діянь, повинна нести у даному випадку саме вона, як його законний представник.

Апеляційний суд додатково указав, що доводи ОСОБА_7 про те, що коли вона перебувала на заробітках за межами України вихованням її дітей займалась бабуся, підтверджує небажання матері піклуватись про свого сина ОСОБА_10 , який має психічні вади, тому в силу закону, зокрема ч. 1 ст. 62 КПК України, ОСОБА_7 має нести цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку встановленому цим Кодексом.

Проте суд касаційної інстанції не може погодитись із даними висновками судів в частині вирішення цивільних позовів з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1186 Цивільного кодексу України, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

У постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року (справа № 717/304/16-ц, провадження № 61-24272 св18) зазначено, що згідно частини другої статті 1186 ЦК України, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Правила цієї норми передбачають вимоги, яким повинні відповідати такі особи на момент завдання шкоди: а) бути повнолітніми;

б) проживати разом з цією особою; в) знати про її психічний розлад або недоумство.

Тобто під час вирішення питання про стягнення шкоди з батьків особи, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, обов`язковому установленню судом підлягають обставини, які достовірно указують на те, чи знали батьки такої особи про її психічний розлад та чи вжили заходів щодо запобігання шкоди.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючисвоє рішення в частині вирішення цивільних позовів, послався на показання експертів, які, як зазначив суд, ствердили про те, що ОСОБА_10 протягом тривалого часу хворів на психічну хворобу, та його поведінка не могла не викликати підозр у його адекватності та відповідності такої звичній для нього обстановці у його рідних, як на обставину про обізнаність матері про психічний розлад сина.

Проте, із змісту ухвали суду першої інстанції убачається, що жоден допитаний судом експерт не надавав показань про те, що поведінка ОСОБА_10 не могла не викликати підозр у його адекватності та відповідності такої звичній для нього обстановці у його рідних.

Проте слід зазначити, що надані суду показання експертів стосуються лише констатації факту психічного захворювання у ОСОБА_10 , виду, перебігу та тривалості такого захворювання, що саме по собі не доводить факт обізнаності ОСОБА_7 про психічний розлад її сина. Жоден із експертів, показання яких містяться в ухвалі суду першої інстанції, не зазначив про те, чи могли сторонні особи, зокрема, ті які проживають з ОСОБА_10 , виявити у нього психічні розлади. Не містять таких відповідей і висновки експертиз, результати яких відображені в ухвалі місцевого суду.

Апеляційний суд, виклавши зміст ухвали суду першої інстанції, на указане уваги не звернув і у своєму рішенні не навів переконливих мотивів з посиланням на конкретні показання експертів, які були допитані місцевим судом і зазначили б проте, що поведінка ОСОБА_10 не могла не викликати підозр у його адекватності та відповідності такої звичній для нього обстановці у його рідних.

Крім того, під час апеляційного розгляду ОСОБА_18 (лікар ОСОБА_10 ) надала пояснення, в яких чітко зазначила про те, що психічне захворювання у ОСОБА_10 не виділяється як такими зовнішніми ознаками та люди, які його оточують, у тому числі і ті які з ним проживають або часто контактують, могли не виявити у нього проявів психічної хвороби. На питання суду «Чи могла мати самостійно виявити ознаки прогресуючого психічного захворювання у сина?», лікар вказала: «Якщо мати не є спеціалістом, то вона могла помітити лише якісь зміни в його поведінці, але виявити, що це саме психічне захворювання звісно не могла, як не фахівець у галузі психіатрії», що підтверджується журналом та технічним записом судового засідання від 24 січня 2024 року (т. 6 а. п. 45-48).

Однак, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі не проаналізував пояснень лікаря ОСОБА_18 та не надав їм жодної оцінки попри те, що такі пояснення мали правове значення в частині доведення обставин, які указують на те, чи знала ОСОБА_7 про психічний розлад ОСОБА_10 .

Щодо показань ОСОБА_7 , наданих нею під час допиту у ході досудового розслідування, і які, як убачається зі змісту ухвали суду першої інстанції, були взяті до уваги вказаним судом при вирішенні цивільних позовів, то слід зауважити таке.

Частиною п`ятою статті 128 КПК України унормовано, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 23 КПК України установлено принцип безпосередності дослідження доказів судом.

Засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст. 86 КПК України, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими та враховані при постановленні рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом.

Вирішуючи цивільні позови потерпілих за правилами установленими КПК України, суд першої інстанції, у порушення вимог статей 23, 86 КПК України, усупереч засаді безпосередності дослідження доказів, взяв до уваги показання ОСОБА_7 надані нею у ході досудового розслідування у якості свідка, при цьому не отримував від неї жодних показань під час судового засідання. А тому, суд безпідставно урахував вказані показання свідка під час досудового розслідування, як обставину, яка доводить, що ОСОБА_7 знала про психічний розлад її сина.

Апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі також належним чином не спростував доводів апеляційної скарги проте, що у 2014 році ОСОБА_10 вчинив злочин за який притягувався до кримінальної відповідальності на загальних підставах, тобто як осудна особа, та у період з 2014 по 2017 рік не вчинив жодних дій на порушення закону та дій, які б указували на наявність у нього психічного розладу, а також те, що із матеріалів кримінального провадження убачається, що відсутні будь-які дані щодо незадовільного психічного стану ОСОБА_10 за період щонайменше останніх 10-ти років, за місцем проживання він не проявляв по відношенню до інших осіб, у тому числі близьких родичів, будь-яких дій негативного характеру.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_7 на користь цивільних позивачів (потерпілих) матеріальної та моральної шкоди на підставі ч. 2 ст. 1186 ЦК України.

Допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення є істотними, оскільки перешкодили цим судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення в частині вирішення цивільних позовів, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для їх скасування і призначення в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_10 скасувати в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , яка також діє в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_12 , до цивільного відповідача ОСОБА_7 і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вказані судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3