УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 541/633/22

провадження № 51-3787ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,

Зміст судових рішень

За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Як установив суд, ОСОБА_5 близько 14:55, перебуваючи на території АЗС «Автотранс» у м. Миргород, Полтавська обл (вул. Гоголя, 176), маючи при собі попередньо отриману у військовій частині автоматичну зброю ? «АК-74» 1990 року випуску, калібру 5,45 мм, споряджений магазином з 30-ма патронами калібру 5,45x39 мм, помітив одягнену у військову форму Збройних Сил України, без знаків розрізнення, окрасу «піксель», ОСОБА_6 , яка проходила військову службу в Збройних Силах України, разом з іншими військовослужбовцями.

В той час, ОСОБА_5 , який був одягнений у цивільний одяг, почав демонструвати та наводити на присутніх зброю ? «АК-74», внаслідок чого ОСОБА_6 , з метою здійснення особистої оборони аби врятувати своє життя та здоров`я, почувши вигуки «біжи», «тікай», почала швидко бігти в протилежний бік від ОСОБА_5 .

У подальшому, ОСОБА_5 , діючи умисно, спрямував в бік ОСОБА_6 , дуло наявної при ньому автоматичної вогнепальної зброї та здійснив два постріли в бік ОСОБА_6 , заподіявши два вогнепальні поранення, одне з яких відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Внаслідок спричинених тілесних ушкоджень ОСОБА_6 було доставлено до відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії КНП «Миргородська ЛІЛ» Миргородської міської ради, де остання померла від отриманих тілесних ушкоджень.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2024 року вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі потерпілий вказує про те, що ухвала апеляційного суду є незаконною і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що умисні дії засудженого та його поведінка після вчинення злочину свідчать про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 115 КК. Крім цього, зазначає про втрату близької людини, яка є непоправною, відчуття нестерпних моральних мук, які змушують прикладати додаткові зусилля для організації свого повсякденного життя. Тому вважає, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років. У зв`язку з цим, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України

(далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Розгляд питань стосовно повноти судового розгляду, правильності установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірності окремих доказів та показань з урахуванням положень ст. 433 КПК до повноважень Верховного Суду законом не віднесено, а тому вони не підлягають перевірці, оскільки не є предметом касаційного розгляду.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стосовно доводів потерпілого щодо неправильної кваліфікації дій засудженого

За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч. 1 ст. 26 ), а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26).

Як вбачається із судових рішень обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 був направлений до суду за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Тому, відповідно до ст. 3 КПК у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення є прокурор, оскільки зазначена кваліфікаціє не відноситься до справ приватного обвинувачення.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПКфактичні обставини кримінального правопорушення у обвинувальному акті, правова кваліфікація кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення викладаються так як це вважає встановленим прокурор.

Приписами ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Положеннями ст. 338 КПК передбачено право прокурора змінити обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації або обсягу обвинувачення.

Відповідно до судових рішень у цьому кримінальному провадженні прокурор не змінював обвинувачення, в тому числі щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 за більш тяжкий злочин.

У зв`язку з цим, суди провели судовий розгляд з дотриманням вимог ст. 337 КПК і за власної ініціативи, без зміни прокурором обвинувачення, не могли погіршити становище особи.

Апеляційний суд за приписами ст. 419 КПК виклав доводи прокурора і потерпілого в ухвалі, які посилались лише на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, внаслідок м`якості, дав їм оцінку та належним чином мотивував прийняте рішення.

Крім цього, апеляційний суд погодився з правильністю кваліфікації дій ОСОБА_5 , запропонованою прокурором, за ч. 2 ст. 121 КК, а самеумисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої, та відхилив доводи засудженого, що він не вчиняв інкримінованого йому злочину.

Підстав вважати ухвалу апеляційного суду незаконною чи необґрунтованою, на чому наполягає потерпілий, колегія суддів не вбачає.

Касаційний суд, відповідно до своїх повноважень, також позбавлений можливості вийти за межі пред`явленого прокуратурою обвинувачення в бік кваліфікації дій за більш тяжкий злочин.

Виходячи з наведеного, доводи касатора про необхідність кваліфікації дій засудженого за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК не ґрунтуються на вимогах закону.

Стосовно доводів потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості

У новій касаційній скарзі потерпілий знову порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Судами враховано ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ОСОБА_5 злочину, який є тяжким злочином, дані про особу винуватого, який не має судимості, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, позицію потерпілого, який наполягав на призначені суворого покарання та просив врахувати поведінку засудженого після вчинення злочину, а саме ненадання медичної допомоги загиблій. Також враховано в порядку ч. 2 ст. 66 КК пом`якшуючі покарання обставини (після вчинення злочину не покинув місця вчинення злочину, чекав на працівників поліції, не здійснював будь-яких дій по прихованню вчинення злочину, не приховав знаряддя вчинення злочину, просив вибачення у потерпілого, намагався відшкодувати шкоду) та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Ураховуючи обставини справи у їх сукупності, дані про особу винуватого, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання в межах санкції статті обвинувачення застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнуто мети покарання.

З огляду на викладене призначене у цьому конкретному кримінальному провадженні засудженому покарання відповідає вимогам кримінального закону і за своїм розміром не є явно несправедливим, а тому відсутні підстави для скасування судового рішення внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, як про це вказує потерпілий у касаційній скарзі.

Оскільки переконливих доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду потерпілий у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3