Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

15 жовтня 2024 року м. Рівне

Справа № 161/13637/21

Провадження № 11-кп/4815/313/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

потерпілого - ОСОБА_8

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Луцький слідчий ізолятор» кримінальне провадження № № 0000003 від 02.08.2021 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, згідно ст. 89 КК України судимості не має, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27, ч.3 ст. 15, п.6,11, 12 ч.2 ст. 115 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, і призначено покарання - 10 років позбавлення волі з конфіскацією належного на праві власності майна, строк відбуття якого рахується з 04.01.2021 року.

На підставі ч. 2 ст. 20, п.1 ч.1 ст.94 КК України до ОСОБА_6 застосовано заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; в дохід держави - 21695,22 грн. процесуальних витрат за проведення судових експертиз та вирішено питання щодо речових доказів.

Як визнанив доведеним суд, ОСОБА_6 , спільно з особою, справа відносно якої виділена в окреме провадження, на замовлення невстановленої особи, справа щодо якої органом досудового розслідування виділена в окреме провадження, з корисливих мотивів, отримавши у невстановлені органом досудового розслідування день, час та місці грошову винагороду за вчинення злочину, умисно, діючи за попередньою змовою групою осіб, реалізовуючи заздалегідь обумовлений план, виконуючи роль безпосереднього виконавця заподіяння смерті іншій особі - ОСОБА_8 , 03 січня 2021 року близько 11 год. 30 хв, перебуваючи на території домоволодіння, що на АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, реалізовуючи спільний умисел та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого і бажаючи їх настання, умисно вчинили наступні дії: обвинувачений ОСОБА_6 наніс декілька (не менше трьох) сконцентрованих ударів мисливським ножем в життєво-важливі органи ОСОБА_8 , а особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, у цей час, сприяючи у досягненні їх спільного злочинного плану, з метою подолання опору потерпілого, застосувала до ОСОБА_8 електрошоковий пристрій в ділянку шиї зліва та розпилила в очі подразнюючий препарат з аерозольного балончика, після чого нанесла один сконцентрований удар металевим совком у ліву скроневу ділянку його голови.

Однак, ОСОБА_6 та особи, справи відносно яких виділені в окреме провадження, реалізовуючи спільний попередньо узгоджений злочинний план для виконання замовного умисного вбивства потерпілого ОСОБА_8 , не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від їх волі, а саме через активний опір ОСОБА_8 , викриття їх злочинних дій очевидцями, які почули крики потерпілого, та своєчасно надану ОСОБА_8 медичну допомогу.

ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 15, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, - незакінчений замах на умисне вбивство, з корисливих мотивів, вчинений на замовлення, за попередньою змовою групою осіб.

У поданих апеляційних скаргах:

Обвинувачений ОСОБА_6 , покликаючись на незаконність вироку, вказує, що вину у пред`явленому обвинуваченні не визнає, бо наміру вбивати потерпілого не мав.

Зазначає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, згідно яких 03 січня 2021 року між ним та ОСОБА_8 у будинку виник конфлікт, винуватцем якого був потерпілий, в ході якого розпочалася бійка. Він лише оборонявся від неправомірних дій ОСОБА_8 , а тому кваліфікація його дій, як органом досудового розслідування, так і судом визначена невірно. Також доводить, що покарання призначене без урахування даних про його особу та пом`якшуючих покарання обставин, рішення про конфіскацію його майна прийнято безпідставно, а сума стягнутого на користь потерпілого відшкодування не підтверджена належними доказами, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 .

Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2024 року щодо нього скасувати, а кримінальне провадження закрити.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 доводить, що вина ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні належними і допустимими доказами "поза розумним сумнівом" не доведена, висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, а зібрані у провадженні докази, на думку апелянта, досліджені неповно та однобічно, що стало підставою для ухвалення незаконного вироку.

Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати і виправдати його за недоведеністю вчинення інкриміноваго йому злочину, відмовивши у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 з підстав необгрунтованості.

Потерпілий ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , покликається на м`якість призначеного йому покарання, яке вважає невідповідним принципам достатності та особі винного.

Доводить, що ОСОБА_10 вчинив особливо тяжкий злочин, маючи на меті його вбивство, і раніше вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння тяжких злочинів, що на думку апелянта, є підставою для призначення ОСОБА_6 максимального покарання, передбаченого законом за вчинене.

При апеляційному розгляді будь-яких клопотань чи заяв про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні або дослідження нових доказів, виявлених у справі, учасниками судового провадження не заявлено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданих ними апеляційних скарг, які просять задовольнити і відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілого, доводи потерпілого ОСОБА_8 і його предстаника - адвоката ОСОБА_9 , які підтримують апеляційну скаргу потерпілого і просять відхилити апеляційні скарги обвинуваченого та сторони захисту, прокурора, який вважає вирок суду законним та обґрунтованим і просить залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у незакінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_8 з корисливих мотивів, вчинений на замовлення та за попередньою змовою групою осіб, за наведених у вироку обставин, підтверджується сукупністю зібраних у провадженні й розглянутих в судовому засіданні доказів, яким дана належна оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі та при її розгляді апеляційним судом щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які побудовані на сумнівних, з його погляду, доказах, як і твердження про те, що інкримінованого злочину не вчиняв, а лише оборонявся від дій ОСОБА_8 в ході раптово виниклого конфлікту, що мав місце між ним і потерпілим з вини останнього, не є переконливими.

Як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді ОСОБА_6 показав, що хотів придбати будинок, який належить ОСОБА_8 , і напередодні події приїздив до будинку, що за адресою АДРЕСА_2 .

03 січня 2021 року близько 11.30 приїхав до даного будинку разом із дружиною, під час перегляду вкзаного будинку між ним та потерпілим виник словесний особистий конфлікт, який переріс у бійку. В ході бійки, яку розпочав ОСОБА_8 , він застосував електрошокер і, оскільки потерпілий був фізично сильнішим за нього, він, побоюючись за своє життя, і захищаючись від дій останнього, автоматично вдарив ОСОБА_8 ножем.

Зазначив, що докази, які б прямо підтверджували існування обставин спланованого замовного вбивства, на його думку, матеріали справи не містять, однак підтвердив знайомство з ОСОБА_11 - колишньою дружиною потерпілого ОСОБА_8 , як і факт спілкування з нею через мережу Інтернет, що мало місце виключно із-за симпатії до ОСОБА_11 .

Між тим, з показань потерілого ОСОБА_8 , наданих в суді першої інстанції, та апеляційної інстанції, слідує, що вказаний напад був ретельно спланований та виконувався на замовлення його колишьної дружини ОСОБА_11 , з якою вони перебувають у неприязних відносинах і мають у спільній приватній власності будинок, де відбувся напад: АДРЕСА_2 , який станом на 03.01.2021 року був виставлений на продаж. При нападі будь-яких матеріальних цінностей чи грошей ОСОБА_6 та його дружина - ОСОБА_12 у нього не вимагали, а сукупність їх злагоджених дій вказує на те, що вони мали намір позбавити його життя.

Зокрема, перебуваючи напередодні події вперше в його будинку, ОСОБА_6 , який мав при собі рюкзак, представився під іншим іменем, на ньому була медична маска, яку він умисно не знімав протягом всього часу перебування, повідомивши при цьому недостовірну інформацію про те, що вказаний будинок вже попередньо оглядала його дружина, з якою вони живуть неподалік.

При цьому ОСОБА_6 , побачивши в будинку його племінника - ОСОБА_13 , різко . передумав дивитися будинок і покинув помешкання, сказавши, що прийде іншим разом.

Під час другого візиту подружжя ОСОБА_10 прийшли разом, обоє були в медичних масках та гумових рукавичках на руках, у ОСОБА_6 був той же рюкзак, що й напередодні, і він ( ОСОБА_6 ) допитувався в нього, чи є ще хтось у будинку. Після його слів, що нікого, крім нього, в будинку не має, застосування електрошокера відносно нього після слів ОСОБА_12 "давай" було раптове, удар електрошокером прийшовся в шию, однак він втримався на ногах і почав втікати. ОСОБА_6 , наздогнавши його на східцях будинку, повторно наніс удар електрошокером, проте він вирвався і побіг на вулицю, щоб кликати на допомогу і кричав про допомогу. Надворі між ними відбувалася боротьба, ОСОБА_6 намагався знову нанести удар електрошокером йому в обличчя, але він вибив його ногою.

Потерпілий ствердив, що дружина обвинуваченого - ОСОБА_12 під час нападу на нього, перебуваючи неподалік ОСОБА_6 , у той час, коли він ( ОСОБА_14 ) був у лежачому положенні, приклала електрошокер до його голови, а потім бризнула газом тричі йому в область очей. Він крутив головою у різні сторони, щоб хоч щось бачити, і в цей момент побачив у руці ОСОБА_6 ніж, спрямований йому в живіт. Оскільки викручувався то вліво, то вправо, удари ножем з боку ОСОБА_6 приходилися в різні частини тіла, зумів схопитися рукою за ніж, який був зафіксований шнурком на руці обвинуваченого, і в цей час ОСОБА_12 , промовивши «добивай», нанесла йому удар якимсь металевим предметом по голові. Він голосно кричав про допомогу до сусідів, які, почувши його крики, почали бігти до паркану. Помітивши їх, нападники втекли, він почав втрачати свідомість, а сусіди викликали поліцію і медиків.

Свої показання ОСОБА_8 повністю підтвердив при проведенні слідчого експерименту від 09.03.2021 року, в ході якого детально розповів та показав, де і за яких обставин нападники намагалися його вбити, наносячи удари, як електрошокером, так і ножем та металевим предметом по голові, із застосуванням газу в обличчя.

Показання потерпілого ОСОБА_8 щодо механізму і обставин скоєного злочину не суперечать даним судово-медичної експертизи № 84 від 16.02.2021 року, проведеної на підставі медичних документів при його перебуванні на стаціонарному лікуванні у відділенні ургентної хірургії з 03.01.2021 року, згідно якої у ОСОБА_8 виявлено рани на латеральній поверхні лівого стегна в середній та нижній третині з пошкодженням нижче розташованих мяких тканин з глибиною раневмх каналів 8 і 12 см, рани на латеральній поверхні лівого колінного суглобу, на тильній поверхні середньої фаланги 3-го пальця првої кисті, на лівій скроневій ділянці.

Дані тілесні ушкодження виникли в результаті травмуючої дії гострого предмету з колючо-ріжучими властивостями, мало місце не менше 5-ти травмуючих дій, які залишили по собі слід, і всі ушкодження виникли в короткий проміжок часу один за одним.

З висновку судово - медичної експертизи №40-МК від 02.04.2021 року слідує, що тілесні ушкодження, наявні на тілі потерпілого ОСОБА_8 , могли утворитися за обставин, які повідомив сам потерпілий під час проведення за його участю слідчого експерименту, зокрема, при нанесенні ударів ножем. Наявне на тілі потерпілого тілесне ушкодження у вигляді різаної рани тильної поеврхні середьної фаланги третього пальця правої кисті свідчить про самооборону останнього, а розташування колото-різаних ран на лівій кінцівці потерпілого ОСОБА_8 - про його активний опір.

За показаннями свідка ОСОБА_13 , який зі згоди власника тимчасово проживав у будинку ОСОБА_8 , в кінці грудня 2020 року бачив у будинку ОСОБА_6 , який прийшов ніби-то для огляду будинку перед покупкою, мав при собі рюкзак, однак, побачивши, що ОСОБА_8 не сам, передумав дивитися будинок і швидко його покинув, повідомивши, що прийде наступного разу.

Свідок ОСОБА_15 - сусідка ОСОБА_8 показала, що бачила, як між сусідом і нападником відбувалася бійка, при цьому, усі дії ОСОБА_8 свідчили про те, що він оборонявся, а чоловік та жінка - нападають. Під час зазначеної бійки, чоловік перебував в ногах у лежачого ОСОБА_8 , а жінка - ближче біля його голови, яка не робила жодних дій для припинення нападу.

Показання свідків узгоджуються з протоколом огляду місця події від 03.01.2021 року ( з доданими фототаблицями) ( т. 1 а.с.52-57) , відповідно до якого місцем вчинення злочину є територія домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_2 , огляд якого здійснено за згодою володільця житла ОСОБА_8 у присутності понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

В ході огляду території вказаного будинковолодіння при вході на територію з лівого боку, на бруківці поблизу будинку, наявна значна пляма багряно-бурого кольору, поряд з якою наявні дві подушки та ганчірка з аналогічними плямами; ліворуч, у напрямку літньої кухні на бруківці та біля мангалу наявні плями червоного кольору, а поблизу на грунті - предмет, схожий на рукоятку чорного кольору з маркувальним позначенням "НОМЕР_10". Під час проведення огляду виявлено та вилучено предмет, ззовні схожий на ніж, два сліди низу взуття, ганчірку з РБК, пластиковий предмет, змиви на марлеві тампони.

Згідно висновків експерта № СЕ-19/103-21/4151-ХЗ від 01.06.2021 року та № СЕ-19/103-21/581-Б, наданий для дослідження ніж, котрий вилучений 03.01.2021 року під час огляду місця події, належить до клинкової холодної зброї і є мисливським ножем загального призначення, виготовлений промисловим способом. На вказаному клинку ножа виявлено кров людини, генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію потерпілого ОСОБА_8 .

Аналізуючи зібрані докази, колегія суддів бере до уваги, що закон, як замах, визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату - конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі, й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення.

На цих позиціях будується і судова практика.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією, та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно - небезпечного результату.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Суд першої інстанції при оцінці діянь ОСОБА_6 (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу), з якою погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, правильно врахував характер, раптовість, рішучість та динамічність дій, вчинених щодо потерпілого, а також поведінку до, під час і після скоєння злочину .

Обране знаряддя вчинення злочину - заздалегідь підготовлений ОСОБА_6 еклектрошокер, подразнюючий препарат з аерозольного балончика, який було застосовано до ОСОБА_8 , та ніж, спрямований у життєво-важливі органи, як і численні ножові поранення ОСОБА_8 , усе це, на переконання колегії суддів, свідчить про умисел ОСОБА_6 на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_8 .

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду про те, що ОСОБА_8 його оговорює, є безпідставними, оскільки таких доказів матеріали кримінального провадження не містять і таких доказів не наведено самим ОСОБА_6 .

Щодо тверджень сторони захисту про відсутність попередньої змови між ОСОБА_6 та особою, матерілдаи щодо якої виділено в окреме провадження, на вчинення інкримінованого їм злочину слід зазначити наступне.

Так, передбачене п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, згідно з ч. 2 ст. 28 цього Кодексу має місце у випадках, коли його було спільно вчинено декількома особами, які заздалегідь, тобто, до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. За цей злочин несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчиняли дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу. З урахуванням конкретних обставин провадження та змісту спільного умислу осіб, що вчиняють убивство за попередньою змовою, до таких дій належать: застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан для того, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співучасниками; усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть, або істотно ускладнюють це; надання особі, яка, згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час учинення вбивства (у вигляді порад, передачі зброї тощо); ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу, тощо.

Аналогічна позиція міститься і в практиці Верховного Суду (постанова від 30 травня 2019 року у справі №487/3884/16-к).

Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, зокрема, показань потерпілого ОСОБА_8 , даними слідчого експерименту за участі потерпілого, де останній детально вказує про події злочину, та даними протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, якими зафіксовано, що ОСОБА_6 разом з особою, справа відносно якої виділена судом в окреме провадження, детально планували вбивство, обговорювали всі можливі питання та деталі, а також узгоджували суму грошових коштів за виконану роботу та порядок її отримання, ці докази у їх сукупності і взаємозв`язку свідчать саме про наявність попередньої змови ОСОБА_6 та особи, справа відносно якої виділена судом в окреме провадження, на вчинення вбивства потерпілого.

При судовому розгляді також встановлено, що ОСОБА_6 заздалегідь готувався до інкримінованого йому злочину і діяв саме з умислом на позбавлення життя потерпілого, оскільки підготував знаряддя вбивства раніше, що підтверджується інформацією з веб-сторінок ОСОБА_6 за 19.12.2020 та 23.12.2020 року, де зафіксовано пошук ОСОБА_6 електрошокера з можливістю його придбання.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 неодноразово зв`язувався з потерпілим ОСОБА_8 за допомогою мобільного телефону NOKIA model D908, IMEI: НОМЕР_1 , який у розібраному вигляді без батареї та карток було вилучено на прилеглій території "Урочище Боголюби, Ківерцівське ЛГ "Торчинське лісництво", як і тканинні рукавиці чорного кольору, дві прорезинові рукавиці, чотири бахіли синього кольору та розірвані фрагменти паперу, який раніше становив одне ціле, і на якому містилась інформація, написана рукописним текстом, із зазначенням: анкетні дані ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , дружини ( ОСОБА_12 ), мій номер ( ОСОБА_6 ), робочий та особи з анкетними даними ОСОБА_19 .

Вказані речі, в тому числі, і мобільний телефон, ОСОБА_6 викинув в урочищі, намагаючись позбутись доказів причетності до вчинення кримінального правопорушення, оскільки у вказаному мобільному телефоні містяться лише кілька абонентів, серед яких особа на імя " ОСОБА_20 ". Сім-карта, що використовувалась ОСОБА_6 в цьому телефоні, знайдена не була, що свідчить про умисне її знищення.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_6 намагався позбутись всіх речових доказів, в тому числі, і сім-карти, за допомогою якої він узгоджував та звітував про свої дії щодо планування та вчинення злочину із замовником.

Про те, що злочин заздалегідь сплановий, також свідчать інші письмові докази кримінального провадження, зокрема, протокол огляду речей (інформації) від 15.03.2021 року, яку було вилучено в операторів мобільного звязку ПрАТ "Київстар" та "ВФ Україна". Згідно даної інформації, під час проведення аналізу становлено наявність з`єднань 14.12.2020 року між ОСОБА_18 ( матір`ю ОСОБА_21 ), яка користується абонентськими номерами вказханих мобільних операторів НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та ОСОБА_6 , який користується номером НОМЕР_4 . У подальшому були здобуті дані про те, що у вказаний день (14.12.2020 року) зазначені особи ОСОБА_18 та ОСОБА_6 близько 10.00 год. зустрічалися для передачі грошових коштів.

Також, під час проведення аналізу абонентського номеру встановлено, що 30.12.2020 року о 13.57 год. абонентський номер із сім-картою НОМЕР_5 , який використовувася злочинцями під час домовленості з потерпілим про зустріч, активувався в АДРЕСА_3 у мобільному терміналі НОМЕР_6 , а також 28.12.2020 року в даний мобільний термінал було вставлено сім-карту із абонентським номером НОМЕР_7 , тримач від якої було вилучено під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10. Абонентський номер НОМЕР_5 перебував на теритрії Волинської області 30.12.2020 року в період з 11.02 год по 11.39 год, а 03.01.2021 року активувався в с. Боголюби з 11.37 год по 11.39 год та спілкувався з абонентським номером потерпілого НОМЕР_8 , тривалість з`єднання 14 сек.

Згідно висновку комп`ютерно-технічної екпертизи № CE-19/103-21/1415-КТ від 13.04.2021 року, на мобільному телефоні марки SAMSUNG, котрий належить особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, було виявлено фотографію, де зафіксовано переписку між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 - колишньою дружиною потерпілого та співвласницею будинку, де мав місце злочин.

Оглядом вказаного фото було встанволено, що ОСОБА_11 надсилала ОСОБА_6 фотографію свого чоловіка - ОСОБА_8 , його координати, час перебування за місцем проживання, вказавши при цьому, що " гроші передасть мамі".

Судом першої інстанції належним чином досліджені докази, а саме протокол дослідження інофрмації, отриманої при застосуванні технічних засобів силами та засобами УОТЗ ГУНП у Волинській області - зняття інформації з електронних інформаційних систем, з яких було відновлено інформацію про видалені дзвінки з мобільного терміналу Iphone 7plus ( IMEI НОМЕР_9 ) між ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_11 (ОСОБА_11), та встановлено 27 з`єднань між вказаними контактами через Телеграм в день вчинення злочину - 03.01.2021 року в період часу з 14.40 год до 18.45 год.

Після скоєного злочину щодо ОСОБА_8 , його дружина ОСОБА_11 просила ОСОБА_6 повернути гроші за невиконану роботу, про що свідчить обмін миттєвими повідомленнями в месенджері "WhatApp" між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , які знаходяться в мобільному терміналі Iphone 7plus в каталозі «чати».

Із досліджених чатів стало відомо, що вказані особи вели переписку після вчиненого злочину 03.01.2021 року.

Висновком комплексної судової психолого - психіатричної експертизи № 133 від 13.05.2021 року встанволено, що в обвинуваченого ОСОБА_6 виявлялися в період, що відноситься до часу вчинення інкримінованого йому злочину, та виявляються в даний час ознаки психічного розладу у вигляді параноїдної шизофренії, приступоподібно-прогредієнтоног перебігу в сталії нестійкої ремісії з еиоційно-вольовим зниженням, через який він не був здатний та не здатний в даний час повною мірою усвідомлювати свої дії ( бездіяльність) та (або) керувати ними.

За станом свого психічного здоров`я він потербує надання амбулатоної психіатричної допомоги в примусовому порядку. З урахуванням наявного розладу зі сторони психіки та даних нинішнього обстеження ОСОБА_6 міг в достатній мірі привально сприймати важливі по справі осбтавини, розуміти зміст своїх дій і передбачати наслідки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 115 КК України та роз`яснень п. п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, діяння, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Верховний Суд України в своїх рішеннях (справи № 5-10кс14, № 5-32кс14) неодноразово вказував, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі, й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння, і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено, як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто, коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Вчинене з корисливих мотивів умисне вбивство (п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України) кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також, коли виник корисливий мотив-до початку чи під час вчинення цього злочину.

Умисне вбивство визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України), якщо у позбавленні життя потерпілого брали участь за попередньою домовленістю, як співвиконавці, дві і більше особи. Кожна з осіб, які з умислом на вбивство завдали потерпілому поранення, незалежно від того, яке з поранень виявилося безпосередньою причиною смерті потерпілого, повинні відповідати за умисел на вбивство, як співвиконавці.

Співвиконавцями умисного вбивства повинні визнаватися також ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо було заподіяно смерть потерпілого, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, здійснили частину того обсягу дій, який група вважала за необхідне виконати з метою реалізації цього умислу.

Як встановив суд першої інстанції, про наявність між обвинуваченим ОСОБА_6 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, попередньої змови та умислу на вбивство ОСОБА_8 з корисливих мотивів та отримання грошової винагороди за вчинення злочину на замовлення, свідчить те, що ОСОБА_6 разом з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, діяли узгоджено, як до вчинення інкримінованих їм дій, під час їх вчинення, так і після скоєного, оскільки удари ножем були сконцентровані у життєво - важливий орган, були численними, мав місце намір позбавити життя потерпілого, шляхом продовження долати його опір, і після не завершення таких дій з незалежних обставин, разом приховували сліди злочину, позбулися речових доказів, в тому числі, і мобільних засобів, якими зв`язувалися та домовлялися про напад.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України, винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано, адже на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.3 ст. 15, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як незакінчений замах на умисне вбивство, з корисливих мотивів, вчинений на замовлення, за попередньою змовою групою осіб.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в апеляційних скаргах не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання", врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його спосіб та поведінку після скоєного, особу ОСОБА_6 , який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, в тосу числі, і за вчинення тяжкого злочину, має інвалідність та є обмежено осудним, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції закону, яке є мінімальним, належним чином вмотивувавши прийняте рішення, яке з урахуванням обставин та способу вчиненого, а також наслідків для потерпілого не можна вважати надто суворим чи несправедливим.

Враховуючи висновок судово-психіатричної експертизи № 10 від 18.12.2023 року, згідно якого ОСОБА_6 за станом свого психічного здоров`я потребує застосування примусовх заходів медичного характеру у вигляді надання амбулатрної психіатричної допомоги в примусовому порядку, про що не заперечує і сам обвинувачений при апеляцінйому розгляді, суд першої інстанції правомірно застосував до ОСОБА_6 положення ч. 2 ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 94 КК України.

Відповідно до вимог закону, виходячи з положень ст. 1195 ЦК України та роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судом першої інстанції вирішено і цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 .

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоров"я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Зважаючи на характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_8 у зв`язку із злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_6 , місцевий суд правомірно стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 100000 грн, яка відповідає тяжкості перенесених ним моральних страждань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, і підстав для його скасування чи зміни не вбачає, як не вбачає підстав і для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, аніж призначено вироком суду.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2