КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 11 вересня 2024 року клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2024 року,

за участі:

в режимі відеоконференцзв`язку прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна-

адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури ОСОБА_6 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, яке вилучено 26 березня 2024 року в ході проведення обшуку автомобіля NISSANX-TRAIL, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на автомобіль NISSAN X-TRAIL, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_5 із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Не погоджуючись з таким рішенням, власника майна ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та повернути належне ОСОБА_5 майно.

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що 14 травня 2024 року оголошено вступну та резолютивну частину оскаржуваного рішення, повний текст ухвали проголошено без участі власника майна, на час подання скарги, копію оскаржуваного рішення не отримано, апеляційну скаргу подано 20 травня 2024 року. З цих підстав апелянт просив поновити строк на апеляційне оскарження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що клопотання подано з пропущенням строку, передбаченого КПК України та прокурором у клопотанні не ставилося питання про його поновлення.

Апелянт зазначає, що є добросовісним набувачем арештованого автомобіля та не має статусу підозрюваної у кримінальному провадженні.

Крім того, транспортний засіб не відповідає ознакам, передбачених ст. 98 КПК України.

30 липня та 11 вересня 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення та доповнення представника ОСОБА_7 до апеляційної скарги поданої власником майна ОСОБА_5 .

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження і перевіривши наведені апелянтом доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, який викладено у постанові від 27 травня 2019 року у справі № 461/1434/18, у випадку коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК України постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив у інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали. Разом з цим, у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України.

Статтею 117 КПК України визначено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно, поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження є обставини, що об`єктивно перешкоджали особі, яка має право на оскарження ухвали, вчасно подати апеляційну скаргу.

У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, апелянт зазначила, що 14 травня 2024 року оголошено вступну та резолютивну частину оскаржуваного рішення, повний текст ухвали проголошено без участі власника майна, на час подання скарги, копію оскаржуваного рішення не отримано, апеляційну скаргу подано 20 травня 2024 року. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 04 січня 2023 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000004, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 190 КК України.

Прокурор у своєму клопотанні зазначає, що впродовж 2018-2023 року група осіб за участю ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб, перебуваючи на території міста Києва, використовуючи завідомо підроблені документи, шляхом обману заволоділа об`єктами нерухомого майна, а саме квартирами за адресами: 1) АДРЕСА_2 ) АДРЕСА_3 ; 3) АДРЕСА_4 ; 4) АДРЕСА_5 ; 5) АДРЕСА_6 ; 6) АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , 7) АДРЕСА_9 ; 8) АДРЕСА_10 ; 9) АДРЕСА_11 ; 10) АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 ; 11) АДРЕСА_14 ; 12) АДРЕСА_15 ; 13) АДРЕСА_16 ; 14) АДРЕСА_17 ; 15) АДРЕСА_18 , а також шляхом обману намагаються заволодіти грошовими коштами добросовісних покупців у розмір 39 000 доларів США від продажу квартири АДРЕСА_19 .

26 березня 2024 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року проведено обшук у автомобілі, який перебуває у володінні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: NISSAN X-TRAIL, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 . Того ж дня, вказаний транспортний засіб вилучено.

Постановою старшого слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_15 від 13 квітня 2024 року транспортний засіб NISSAN X-TRAIL, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000004.

15 квітня 2024 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 поштою направив до Шевченківського районного суду м. Києва клопотання про накладення арешту на транспортний засіб NISSAN X-TRAIL, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2024 року клопотання задоволено.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

У п.168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на

мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст. 170 КПК України).

Приймаючи рішення, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000004 про накладення арешту на вказане майно,слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку про необхідність накладення арешту на вказаний транспортний засіб, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співмірність втручання у права власника майна, з потребами кримінального провадження.

З огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси ОСОБА_5 з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Твердження ОСОБА_5 , що вона є добросовісним набувачем арештованого автомобіля, а також законність набуття нею транспортного засобу, підлягають перевірці органом досудового розслідування під час проведення досудового розслідування, з урахуванням обставин кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що вона не має статусу підозрюваної у кримінальному провадженні, не вказує на незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, оскільки як зазначено у клопотанні, транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, у клопотанні прокурора зазначено, що вилучений 26 березня 2024 року в ході проведення обшуку автомобіля, який перебуває у володінні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме NISSAN X-TRAIL, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , в ході якого, зокрема вилучено вказаний автомобіль, використовувався підозрюваним як засіб полегшення вчинення кримінального правопорушення, шляхом транспортування потенційних клієнтів у незаконній діяльності, яку інкримінують ОСОБА_8 про що свідчить вилучене в автомобілі майно, а тому вказаний транспортний засіб відповідає критеріям речових доказів, визначених положенням ст. 98 КПК України.

З огляду на положення п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Доводи апелянта, що клопотання подано з пропущенням строку, передбаченого КПК України та прокурором у клопотанні не ставилося питання про його поновлення, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, виходячи з наступного.

З наданих матеріалів вбачається, що майно на яке прокурор просив накласти виявлено та вилучено 26 березня 2024 року (протокол обшуку від 26 березня 2024 року а.с. 189-195, т. 1), який проведено на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року (а.с. 196-201, т. 1). Відповідно до експрес-накладної Нової почти (а.с.262, т. 1) клопотання про арешт направлено на адресу Шевченківського районного суду м. Києва 28 березня 2024 року, плановий час доставки 29 березня 2024 року, тобто клопотання про арешт майна подано з дотриманням положень ч. 5 ст. 171 КПК України.

Однак, 08 квітня 2024 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва клопотання про арешт майна повернуто прокурору для усунення недоліків, та надано строк у 72 години для усунення вказаних недоліків та приведення у відповідність до вимог ст. 172 КПК України. 11 квітня 2024 року слідчим отримано копію ухвали та матеріали клопотання (а.с. 203-207, т. 1).

Після усунення вказаних в ухвалі слідчого судді недоліків, прокурор повторно звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт зазначеного майна. Відповідно до копії конверту (а.с.248, т. 1), клопотання про арешт майна направлено прокурором до суду 15 квітня 2024 року, тобто у строк визначений ухвалою слідчого судді, а тому строк на подачу клопотання про арешт майна не вважається пропущеним.

Інші доводи на які посилається апелянт також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховані ним при прийнятті рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга власника майна ОСОБА_5 , з урахуванням викладених в ній доводами, задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити власнику майна ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2024 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2024 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 761/14336/24 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_19

Провадження № 11сс/824/4037/2024 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК