ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року

м. Київ

справа № 229/1339/22

провадження № 51-2446км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 25 липня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Ясинуватої Донецької області, жительки АДРЕСА_1 ), працювала начальником ст. Очеретине структурного підрозділу ст. Покровськ регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», не судимої,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 1142 Кримінального кодексу України (далі - КК) (у редакції статті, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дружківського районного суду Донецької області від 25 липня 2023 року, залишеним 06 грудня 2023 року апеляційним судом без змін, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 1142 КК (у редакції статті, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалено строк покарання обчислювати з дня набрання вироком законної сили. На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк призначеного остаточного покарання ОСОБА_6 зараховано строк її попереднього ув`язнення з 03 квітня 2022 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день такого ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо арешту і конфіскації майна та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_6 винуватою у поширенні інформації про розташування Збройних Сил України (далі - ЗСУ) чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, за можливості їх ідентифікації на місцевості, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ, вчиненому в умовах воєнного стану.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до п. 20 частини першої статті 106 Конституції України, закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території Україні, який було неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України по теперішній час.

Як установив суд, приблизно в середині березня 2022 року (більш точні дата та час органом досудового розслідування не встановлено) до ОСОБА_6 , за допомогою месенджера «Телеграм» вийшов на зв`язок ОСОБА_8 , депутат так званої «Народної Ради ДНР» ІІ скликання від так званої політичної партії ОР «Донецька Республіка», про що ОСОБА_6 достовірно обізнана не була, та запропонував останній надавати йому інформацію про місцезнаходження та рух військовослужбовців і військової техніки ЗСУ, що розміщені у смт Очеретине, на що ОСОБА_6 добровільно погодилась.

З метою координації дій, ОСОБА_6 домовилась із ОСОБА_8 про спосіб поширення інформації - месенджер «Телеграм».

Так, ОСОБА_6 , за домовленістю з ОСОБА_8 , 31 березня 2022 року у період часу з 08 години 10 хвилин до 08 години 12 хвилин, перебуваючи на території смт Очеретине Покровського району Донецької області, навмисно, усвідомлюючи, що в Україні введено воєнний стан, за допомогою акаунта в месенджері «Телеграм», зареєстрованого на її номер мобільного телефону, оператора мобільного зв`язку «Водафон Україна» - НОМЕР_1 , поширила ОСОБА_8 не розміщену у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ інформацію про розташування ЗСУ у вказаному селищі, з можливістю ідентифікації їх на місцевості.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить на підставі ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати постановлені щодо неї вирок від 25 липня 2023 року та ухвалу від 06 грудня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою вимогу, скаржниця зазначає, що її вину не доведено, а висновки судів нижчих інстанцій ґрунтуються на припущеннях та сумнівних і недопустимих доказах, яким суд всупереч вимог ст. 94 КПК належної оцінки не дав. Зокрема, як зазначає ОСОБА_6 , її затримання було здійснено за відсутності для цього належних підстав і без рішення суду, при цьому протокол затримання містить неправдиві відомості - фактично її було затримано 03 квітня 2022 року, й цього ж дня вилучено телефон, а не 05 квітня 2022 року як зазначено у протоколі; зняття інформації з її телефону було здійснене шляхом втручання у приватне спілкування, оскільки телефон було вилучено до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування (далі - ЄРДР) й без ухвали слідчого судді; постанова про арешт майна (телефону) винесена з порушенням строків, визначених ч. 5 ст. 171 КПК. Вважає, що у цій справі прокурор, приймаючи рішення у порядку, встановленому ст. 615 КПК, привласнив функції суду, що позбавило її можливості оскаржити до суду законність затримання, неправомірність проведення слідчих дій, у тому числі застосування до неї психологічного тиску зі сторони співробітників Служби безпеки України (далі - СБУ). Як стверджує засуджена, вказані докази, а також похідні від них докази, є недопустимими, проте суд першої інстанції, грубо порушуючи засади законності та верховенства права, розглянувши кримінальне провадження щодо неї упереджено, безпідставно визнав її винною. Водночас, суд апеляційної інстанції допущені місцевим судом порушення не усунув й постановив ухвалу, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 також просить з тих же підстав скасувати згадані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На переконання автора скарги, стороною обвинувачення не було надано жодного допустимого доказу, який би беззаперечно вказував на викладені в обвинувальному акті факти, висунуте ОСОБА_6 обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Як зазначає захисник, суд, констатуючи факт, що з виявленого під час огляду мобільного телефону ОСОБА_6 скриншоту можливо було ідентифікувати на місцевості розташування ЗСУ, залишив поза увагою, що в Донецькій області наявні два населених пункти з назвою «Очеретине»: у Покровському та Краматорському районах; при цьому ні у запиті СБУ, ні у відповіді на нього не було ідентифіковано про яке саме селище йде мова. Вказує, що рапорт СБУ, який став підставою для внесення відомостей до ЄРДР, містив у додатку на підтвердження вини ОСОБА_6 скриншот переписки, зміст якого значно відрізняється за змістом від знімку екрана, виявленого у телефоні його підзахисної. Крім того, захисник наводить доводи, аналогічні за змістом доводам, викладеним у касаційній скарзі засудженої, щодо незаконності, на думку сторони захисту, заходів для забезпечення кримінального провадження у вигляді процесуальних рішень, прийнятих прокурором у порядку, встановленому ст. 615 КПК, та відсутності законних підстав для їх винесення прокурором, а не судом. Крім того, скаржник стверджує, що ОСОБА_6 фактично було затримано 03 квітня 2022 року, проте судами не з`ясовано, де вона перебувала до процесуального затримання, де був її телефон і що з ним робили.На думку касатора суд апеляційної інстанції формально розглянув апеляційну скаргу сторони захисту і постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції засуджена та її захисник підтримали подані ними скарги, прокурор заперечив проти їх задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони захисту, міркування прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчихінстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставині не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених у вироку.

У касаційних скаргах, за їх змістом, засуджена та її захисник, у числі іншого, не погоджуються з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, заперечують, по суті, достовірність фактичних даних, а також повноту судового розгляду, тоді як їх перевірки в силу закону (статті 433, 438 КПК) до повноважень суду касаційної інстанції не віднесено.

Натомість, як убачається з матеріалів цього кримінального провадження, перевіривши зібрані під час досудового розслідування фактичні дані, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 1142 КК (у редакції статті, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення), суд з додержанням вимог ст. 23 КПК у вироку навів детальний аналіз усіх безпосередньо сприйнятих і досліджених під час судового розгляду доказів і, керуючись ст. 94 цього Кодексу, дав оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності у своїй сукупності та взаємозв`язку.

Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_6 і з`ясував її позицію щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої остання,не оспорюючи факт переписки з ОСОБА_8 та надсилання йому інформації про працівників залізниці, заперечила, що передавала останньому відомості стосовно розташування і переміщення ЗСУ. При цьому підтвердила, що під час її затримання визнавала факт передачі ОСОБА_8 відомостей, проте зробила це через психологічний тиск, який на неї чинився працівниками правоохоронних органів.

Дослідивши показання ОСОБА_6 , суд належним чином обґрунтував своє рішення про винуватість засудженої у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти основ національної безпеки України. Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу фактичних даних, що містяться у: протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 05 квітня 2022 року; протоколі огляду від 05 квітня 2022 року; висновку експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів від 10 травня 2022 року № 48 та протоколі огляду від 01 липня 2022 року з додатками до них; відповіді заступника командувача Об`єднаних сил апарату головнокомандувача ЗСУ на запит першого заступника начальника Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях від 05 травня 2022 року, зміст яких докладно відображено у вироку.

Як убачається з дослідженого судом протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 05 квітня 2022 року о 13 годині 45 хвилин ОСОБА_6 було затримано з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 208 КПК. Під час затримання остання у присутності захисника пояснила, що інформацію ОСОБА_8 передавала не навмисно, договору про передачу йому інформації через месенджер «Телеграм» між ними не було. Також затримана ОСОБА_6 на пропозицію слідчого добровільно надала наявний у неї мобільний телефон «Хіаоmi Redmi Note 8T», ІМЕЙ1: НОМЕР_2 , ІМЕЙ2: НОМЕР_3 із встановленою сім-карткою НОМЕР_1 . Протокол затримання особи, підозрюваної у злочині, підписано ОСОБА_6 та її захисником - ОСОБА_9 без будь-яких зауважень, доповнень чи заперечень (т. 1, а. п. 71-73).

Згідно з даними, наявними у протоколі огляду від 05 квітня 2022 року, виданий ОСОБА_6 мобільний телефон було оглянуто у присутності підозрюваної та її захисника і встановлено, що при вході в меню «Фото» вказаного телефону наекрані відображаються розділи зі збереженими фотознімками та відеофайлами: «Камера, Вайбер, Телеграм відео, Телеграм, ВК, Ватсап картинки, Вайбер відео, загрузки, Однокласники, Ватсап відео, картинки, загрузки Вайбер картинки».При перегляді розділу «Камера» встановлено наявність таких фотознімків: скриншот переписки з абонентом у контактах, записаного, як «АА». Відповідно до вказаної переписки абонент «АА» питає (російською мовою): «Доброе. Че там?». Другий абонент відповідає (російською мовою): «Возле больницы находится ДК. Сейчас там под елками стоит 2 военные большие машини с боеприпасами. Ночью с УМР выезжала техника. Куда? - непонятно. Напротив подстанции ЭЧ стоит военный грузовик. Вы со мной?». Також при вході до месенджеру «Телеграм» було встановлено абонента контакту « НОМЕР_4 », зареєстрованого у цьому месенджері за номером телефону НОМЕР_5 , а в меню «Контакти» за допомогою пошуку серед контактів було встановлено як « ОСОБА_10 НОМЕР_6 ». Будь-яка переписка із вказаним абонентом на момент огляду відсутня. Вказаний протокол огляду також підписано ОСОБА_6 та її захисником - ОСОБА_9 без будь-яких зауважень чи заперечень (т. 1 а. п. 81-83).

Як убачається з висновку наявної у матеріалах провадження та дослідженої судом експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів від 10 травня 2022 року, експертом було досліджено згаданий телефон ОСОБА_6 та встановлено наявну інформацію про відео-, аудіо- файли, файли зображень і текстові записи, інформацію наявну та видалену у встановлених на телефоні додатках для електронного листування: «Instagram», « ІНФОРМАЦІЯ_2 », («VKontakte»), «Viber», «OK» («Odnoklassniki»), «Whatsapp», «Messenger» («Facebook messenger»), «Telegram», «Gmail», а також можливість доступу до мережі Internet та наявність слідів з`єднання із нею. Виявлено й встановлене у наданому на дослідження мобільному телефоні, програмне забезпечення для електронного листування. Крім того, виявлено графічні файли, які за ознаками схожі на знімки екрану (скриншоти), що було зафіксовано експертом у звіті (із зазначенням розміру, дати та часу їх створення) у вигляді файлу та разом із іншою, зазначеною у експертному дослідженні інформацію, збережено на носій інформації - карту пам`яті micro SDXC марки «Transcend» із написом « НОМЕР_7 » й додано до висновку експерта (т. 1 а. п. 85-92).

Зазначений носій інформації за результатами проведеної експертизи було оглянуто 01 липня 2022 року та протоколом цієї процесуальної дії було встановлено, що серед файлів звіту проведеного експертного дослідження, містяться зображення переписки з телефону ОСОБА_6 з абонентом « НОМЕР_4 », який за показаннями підозрюваної є ОСОБА_8 . Вказане зображення надруковане та додане до протоколу як додаток № 2 на 1 аркуші. З доданого експертом звіту вбачається, що належний ОСОБА_6 телефон містить файл, ім`я якого screenshot 2022-03-31-08-23-07-957 org.telegram.messenger.jpg. розміром (байт) 585739, створений 31 березня 2022 року о 08:23:08 . Зміст файлу мовою оригіналу: «31 марта. Доброе утро. Доброе. Че там? Возле больницы находится ДК. Сейчас там под елками стоит 2 военные большие машини с боеприпасами. Ночью с УМР выезжала техника, куда?, непонятно. напротив подстанции ЭЧ стоит военный грузовик. Вы со мной?" (т. 1 а. п. 94-95, 108).

Як убачається з відповіді заступника командувача Об`єднаних сил апарату головнокомандувача ЗСУ, яку було надано на запит першого заступника начальника Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях від 05 травня 2022 року, у період з 27 березня по 04 квітня 2022 року у смт Очеретине Донецької області поблизу приміщення будинку культури перебував особовий склад одного із підрозділів ЗСУ із автомобільною технікою, поблизу електро-підстанції станції Очеретине зазначеним підрозділом також розміщувалась автомобільна техніка. Вказана інформація не розміщувалась у відкритому доступі ГШ ЗСУ, Міністерством оборони України, ГУР МО України, СБУ або в офіційних джерелах країн-партнерів, а її повідомлення представникам спецслужб, збройних формувань рф та окупаційної адміністрації р ф, у тому числі представникам т. зв. «ДНР», могла нанести шкоду державній безпеці України, підірвати стан боєготовності підрозділів ЗСУ чи нести загрозу життю та здоров`ю їх військовослужбовцям (т. 1 а. п.78-79).

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення засудженою суспільно небезпечного діяння проти основ національної безпеки України.

Переконливих доводів, які би свідчили про протилежне, у касаційній скарзі не наведено.

За встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано судом за ч. 2 ст. 1142 КК (у редакції статті, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення).

Міркування сторони захисту щодо недопустимості як доказів протоколів затримання ОСОБА_6 та огляду її телефону, постанови про арешт майна були предметом перевірки місцевого та апеляційного судів, ці суди визнали їх безпідставними, навівши належні мотиви для спростування зазначених доводів.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами цього кримінального провадження, на підставі рапорту заступника начальника 1 відділу ГВ КР 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполі Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях (далі - 2 управління ГУ СБУ) про виявлення в діях ОСОБА_6 ознак злочину проти основ національної безпеки України, 05 квітня 2022 року об 11 годині 55 хвилини 53 секунди слідчим СВ 2 управління ГУ СБУ було внесено відомості до ЄРДР про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Того ж дня о 14 годині з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 208 КПК, ОСОБА_6 у присутності захисника було затримано, їй було роз`яснено права та обов`язки, у тому числі право не свідчити проти себе. За змістом протоколу, ОСОБА_6 надала слідчому викривальні пояснення, а також на пропозицію слідчого добровільно видала свій мобільний телефон. У протоколі було зазначено, що під час затримання психологічного та фізичного насильства з боку працівників СБУ до затриманої особи не здійснювалося. При цьому в протоколі також було вказано, що зі слів ОСОБА_6 її було фізично затримано приблизно о 14 годині 03 квітня 2022 року. Протокол цієї слідчої дії підписано ОСОБА_6 та її захисником - ОСОБА_9 . Будь-яких зауважень чи заперечень, у тому числі щодо обставин вилучення телефону 03 квітня 2022 року засуджена не зазначала, ніяких міркувань не висловлювала.

Отже, матеріалами справи спростовуються доводи засудженої про те, що її було затримано до внесення відомостей до ЄРДР й підстав для її затримання не було.

Того ж дня, після оголошення ОСОБА_6 про підозру, у її присутності й присутності захисника ОСОБА_9 було оглянуто добровільно виданий слідчому належний засудженій мобільний телефон, та під час проведення цієї слідчої дії стороною захисту будь-яких зауважень висловлено не було, протокол підписано без застережень.

У подальшому, 06 квітня 2022 року (наступного дня після добровільної видачі засудженою телефону та його огляду), заступник керівника Донецької обласної прокуратури постановою, винесеною у порядку ст. 615 КПК, наклав на згаданий телефон арешт. Отже посилання сторони захисту щодо накладення арешту на майно поза межею строків, передбачених ст. 171 КПК, є безпідставними.

Крім того, після затримання ОСОБА_6 старший слідчий СВ 2 управління ГУ СБУ за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях звернувся до заступника керівника Донецької обласної прокуратури з клопотанням про обрання підозрюваній особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Постановою заступника керівника Донецької обласної прокуратури 05 квітня 2022 року в порядку ст. 615 КПК винесено постанову про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який у подальшому 28 квітня 2022 року у тому ж порядку було продовжено прокурором.

Постанови прокурора про обрання запобіжного заходу та його продовження, а також накладення арешту на майно, всупереч твердженням сторони захисту, містять належні обґрунтування підстав, передбачених ст. 615 КПК, щодо неможливості вирішення вказаних питань суддею. Тому колегія суддів відхиляє доводи засудженої та її захисника у цій частині.

Слід також зазначити, що за приписами ст. 4 ст. 615 КПК скарги на будь-які рішення, дії чи бездіяльність прокурора, слідчого, прийняті або вчинені ним на виконання повноважень, визначених цією статтею, можуть бути подані до суду. Проте жодного разу сторона захисту таким процесуальним правом не скористалася. А відтак доводи касаторів про позбавлення їх права на оскарження постановлених прокурором рішень до суду є надуманими.

Твердження скаржників про вилучення телефону у позапроцесуальний спосіб, що потягло втручання у приватне спілкуванняє необґрунтованими.

Як було встановлено місцевим судом, ОСОБА_6 добровільно надала слідчому наявний у неї мобільний телефон. Процесуальний закон не вимагає від слідчого здійснювати збирання доказів виключно шляхом отримання тимчасового доступу до них. У разі, коли особа, у розпорядженні якої знаходяться речі, документи та інші матеріали, які мають доказове значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, висловлюючи своє волевиявлення, добровільно надає їх слідчому, це не свідчить про здобуття таких доказів органом досудового розслідування у позапроцесуальний спосіб та не є підставою для визнання їх недопустимими. Більш того, добровільна видача телефону відбулася після внесення відомостей до ЄРДР під час затримання ОСОБА_6 , а тому твердження засудженої про фактичне проведення обшуку, який обов`язково вимагав наявність ухвали слідчого судді є безпідставним.

Крім того, відповідно до даних, відображених на носії інформації, на якому за допомогою технічного засобу зафіксовано перебіг судового засідання в суді першої інстанції, ОСОБА_6 під час її допиту судом заявила, що працівниками правоохоронних органів у період з 03 до 05 квітня 2022 року на неї чинився психологічний тиск, їй погрожували, тримали невідомо де, а також незаконно вилучили її телефон, внаслідок таких неправомірних дій вона обмовила себе. За клопотанням прокурора така версія засудженої перевірялася судом. За наслідками перевірки 07 червня 2023 року слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000245 від 06 вересня 2022 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК, у зв`язку з відсутністю в діях працівників СБУ або інших співробітників правоохоронних органів складу цього кримінального правопорушення.

Вказану постанову, не було оскаржено ні засудженою, ні її захисниками.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що суд не дав оцінки тій обставині, що в Донецькій області існує два населених пункти із назвою «Очеретине», при цьому ні в запиті СБУ, ні у відповіді на нього не було ідентифіковано про яке саме селище йде мова, є голослівними. Як убачається із запиту СБУ та відповіді на нього, мова йшла про смт Очеретине. Зазначене селище міського типу знаходиться у Покровському районі Донецької області. Разом із тим, у Краматорському районі тієї ж області дійсно є населений пункт з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », проте він має інший адміністративний статус - село.

Що стосується змісту доданого до рапорту заступника начальника 1 відділу ГВ КР 2 управління ГУ СБУ скриншоту, то відповідно до даних, відображених на носії інформації, на якому за допомогою технічного засобу зафіксовано перебіг судового засідання в суді першої інстанції, прокурор у судовому засіданні пояснив, що зазначені первинні матеріали та скриншот було зроблено з телефону іншої особи, щодо якої триває досудове розслідування. Крім того, в основу обвинувачення ОСОБА_6 покладено лише виявлені експертом у цьому кримінальному провадженні записи з мобільного телефону останньої, а додаток до згаданого рапорту СБУ слугував тільки підставою для затримання ОСОБА_6 та проведення стосовно неї досудового розслідування.

Отже, дотримавшись стандарту доведення вини поза розумним сумнівом, місцевий суд умотивовано вирішив, що зібрані докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Натомість позиція скаржниці та її захисника про його незаконність є неспроможною.

Аналогічні за змістом доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_11 , цей суд належним чином розглянув і, визнавши їх неприйнятними, відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваних вироку й ухвали, про що йдеться в касаційних скаргах, під час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури не встановлено. Зазначені в касаційній скарзі доводи не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість судових рішень і давали підстави для їх скасування.

Разом з цим, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у максимальних межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 1142 КК, не є співмірним характеру вчинених нею дій та даним про її особу, а тому дійшла висновку про можливість пом`якшити призначене ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 1142 КК покарання.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації. Водночас каральна функція покарання не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства, і не становити «особистого надмірного тягаря для особи». У всякому разі покарання має бути домірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така пропорційність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Вирішуючи питання про обрання виду призначеного ОСОБА_6 покарання, місцевий суд врахував, зокрема, обставини вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, й визнав, що саме покарання у виді позбавлення волі буде необхідним і достатнім для виправлення засудженої, запобіганню вчиненню нових злочинів та буде достатнім для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК. Такий висновок визнав обґрунтованим суд апеляційної інстанції, не ставить його під сумнів і касаційний суд.

Разом з тим, призначаючи засудженій максимальне покарання, передбачене санкцією інкримінованої їй статті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК, оскільки не зазначив переконливих мотивів, чому неможливо досягти мети покарання у разі призначення ОСОБА_6 цього покарання у меншому розмірі.

Так, вирішуючи питання про обрання ОСОБА_6 заходу примусу, місцевий суд урахував невизнання нею вини, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Враховано було і дані про особу засудженої: те, що остання до кримінальної відповідальності притягується вперше, має хронічні захворювання, на спецобліках не перебуває, одружена, має на утриманні доньку, ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент вчинення кримінального правопорушення була працевлаштованою.

Таким чином, враховуючи усі зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає необхідним пом`якшити призначене засудженій ОСОБА_6 покарання та призначити його в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 1142 КК (у редакції статті, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Саме таке покарання колегія суддів вважає за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових кримінальних правопорушень, воно буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги слід задовольнити частково, а судові рішення в частині призначеного покарання змінити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 25 липня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Пом`якшити ОСОБА_6 призначене покарання за ч. 2 ст. 1142 КК (у редакції статті, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) до 5 років 6 місяців позбавлення волі.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3