Окрема думка судді ОСОБА_1
до постанови Об`єднаної палати
Касаційного кримінального суду Верховного Суду
від 07 жовтня 2024 року
у справі № 466/525/22
1. Справа стосується обвинувачення в збуті та зберіганні з метою збуту наркотиків. Суди визнали недопустимими результати обшуку, проведеного без ухвали слідчого судді у житлі засудженого. Це не позначилося на кваліфікації дій засудженого за частиною 3 статті 307 Кримінального кодексу (КК), однак сторона обвинувачення наполягала на тому, що ці докази допустимі, оскільки обшук був проведений з метою «врятування майна», що звільняє від обов`язку попередньо отримати дозвіл суду.
1. Об`єднана палата скасувала ухвалу апеляційного суду з підстав неправильного застосування статей 69 та 75 КК, але підтримала висновок судів попередніх інстанцій щодо недопустимості результатів обшуку.
1. Я погодився з більшістю у рішенні скасувати оскаржену ухвалу з мотивів необґрунтованого застосування статей 69 та 75 КК.
2. Я також згоден з висновком, що посилання в цій справі на «невідкладний випадок» є безпідставним.
3. Однак я не можу доєднатися до моїх високоповажних колег на шляху до цього висновку, оскільки по дорозі довелося зруйнувати гарантії статті 30 Конституції України (Конституції) через екстравагантне тлумачення виразу «врятування майна».
4. Стаття 30 Конституції в частині, що стосується цієї справи, передбачає:
«Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням … майна, … можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку».
5. Об`єднана палата дійшла висновку, що віднайдення та вилучення об`єктів, які можуть стати доказами у кримінальній справі, і є «врятуванням майна» в значенні статті 30 Конституції.
6. Більшість ґрунтує свою позицію, по-перше, на тому, що частина 3 статті 233 Кримінального процесуального кодексу (КПК) становить собою «інший, встановлений законом, порядок проведення в них огляду і обшуку» в значенні статті 30 Конституції.
6. Це помилкове тлумачення. В цій частині стаття 233 КПК передбачає, що увійти до володіння особи без ухвали слідчого судді можливо
«лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням … та майна …».
7. Хоча це положення встановлює порядок дій після невідкладного обшуку, однак воно не передбачає іншого - відмінного від визначеного Конституцією - порядку проникнення до володіння, зокрема, в частині визначення невідкладного випадку.
8. Інкорпорація в текст КПК конституційного формулювання не дає підстав змінювати його значення, а, навпаки, означає, що це тлумачення має відповідати тому значенню, у якому воно використано в Конституції.
9. Врятування майна означає запобігання його знищенню, зусилля, спрямовані на відвернення або принаймні зменшення шкоди, яка може бути завдана інтересам володільця майна. Зусилля, спрямовані на відшукання майна, яке володілець зберігає або сховав з метою убезпечити від загроз, далекі від наміру «врятувати майно». Навіть якщо володілець вважає за потрібне знищити своє майно, наприклад, винести сміття або витратити гроші, або випити пляшку горілки, це не дає права державі його вторгатися у володіння, аби його врятувати і вилучити. Якщо таким чином визначати «врятування майна», то набагато краще невідкладного обшуку під таке визначення підпадає крадіжка або інша діяльність, спрямована на позбавлення володільця його майна. Я певен, що укладачі Конституції не мали на увазі таке «врятування».
10. По-друге, більшість посилається на те, що тлумачення «врятування майна» підпорядковано завданням кримінального процесу, передбаченим статтею 2 КПК, а тому відшукання і вилучення майна й є його врятуванням.
11. Я згоден з тим, що стаття 233 КПК слугує досягненню завдань кримінальної юстиції, які сформульовані у статті 2 КПК. Серед цих завдань - «охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження», запобігання «необґрунтованому процесуальному примусу» і забезпечення кожному «належної правової процедури».
12. Безумовно, до них відноситься й охорона фундаментального права, гарантованого статтею 30 Конституції. Право на недоторканість приватного володіння - це ознака, що відрізняє безправне суспільство від суспільства, де панує право. Право не зазнавати втручання держави до тих пір, поки суддя не зважить всі докази і не дійде висновку, що саме за таких обставин приватність має поступитися нагальним суспільним потребам, - це те, заради чого і створюються конституції.
13. Захисту цього права підпорядкована і заборона проникнення до володіння без ордеру, і вимога обґрунтувати необхідність обшуку слідчому судді (стаття 234 КПК), і вимога визнати недопустимими докази, отримані внаслідок процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу (частина 2 статті 87 КПК).
14. Взагалі весь КПК спрямований на те, щоб прагнення розслідувати злочин не руйнувало фундаментальні права і свободи особи. Виходячи з цього, Суд має забезпечити дієвість конституційних гарантій і запобігти спробам їх послабити або зруйнувати. Завдання Суду захищати Конституцію, особливо в ситуації, коли є спокуса (і навіть суспільний запит) знайти шпаринки в установлених нею бар`єрах.
15. Але я не бачу в постанові обґрунтування, яким чином розширення значення «врятування майна» на відшукання доказів винуватості слугує виконанню забезпеченню охорони прав і свобод особи або забезпеченню належної правової процедури, невід`ємним елементом якої є попередній судовий контроль над втручанням у фундаментальні права особи.
16. Саме тому я не можу погодитися із тлумаченням більшістю поняття «врятування майна» у статті 30 Конституції, і вважаю, що вимога отримання попереднього дозволу судді на проникнення до володіння має залишатися непорушною, крім виключних, зазначених у Конституції, випадків в їх традиційній інтерпретації.
17. Знак рівняння між «врятуванням майна» і «виявленням та вилученням доказів», поставлений цією постановою, практично зітер межу між ординарним обшуком, який має проводитися на підставі судового рішення, і невідкладних обшуком; і це загрожує перетворенню винятку на правило.
18. Ще більш небезпечно, що в цій постанові більшість продемонструвала метод тлумачення, яким легко будь-якому поняттю надати непередбачуване або навіть протилежне значення. Тому є ризик, що - попри суворі застереження цієї постанови - цей метод наслідуватиметься судами при тлумаченні обставин, важливих для визначення законності обшуку і допустимості його результатів.
Post factum перегляд
19. Попри мою незгоду з тлумаченням більшістю «врятування майна», я підтримую висновки щодо предмету розгляду при зверненні до слідчого судді після стверджуваного «невідкладного» обшуку.
20. Я згоден з висновком Суду про те, що потенційна цінність результатів обшуку для кримінального переслідування не може бути сама по собі підставою для його схвалення і судді мають бути надані докази необхідності на час вторгнення у володіння врятувати життя людей або майно. Обґрунтування ухвали про надання дозволу на обшук підставами, які не передбачені частиною 1 статті 233 КПК і не підтверджуються матеріалами справи, не може вважатися вмотивованим та переконливим у розумінні пункту 1 статті 6 та пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенції).
21. Також важливо, що «невідкладність» має стосуватися конкретних предметів, яким загрожувало знищення і які, таким чином, мали бути врятовані. Тому невідкладний обшук не може виходити за межі, обумовлені негайною потребою «врятування майна», і не може стосуватися об`єктів, яким знищення не загрожувало. Таким чином, слідчий суддя, перевіряючи обставини проведення обшуку, не може легалізувати ті його результати, які виходять за безпосередню мету «врятування майна».
22. У той же час я не можу беззастережно погодитися з тим, що процедура звернення до судді в порядку частини 3 статті 233 КПК відповідає вимогам статті 8 Конвенції.
23. Суд послався у постанові на практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), який визнає, що відсутність попереднього судового ордеру може бути компенсована доступністю судового перегляду post factum.[1] Однак ЄСПЛ говорить про доступність такого перегляду для зацікавленої особи, тобто до її доступ до судової процедури, яка дає можливість представити свої доводи стосовно як «невідкладності випадку», зумовленого потребою «врятувати майно», так і інших аспектів вторгнення у володіння.
24. Таким чином, хоча процедура, визначена у частині 3 статті 233 КПК, й надає певні гарантії від зловживань, але не повністю задовольняє вимоги статті 8 Конвенції.
Допустимість результатів обшуку
25. Дійшовши правильного висновку про відсутність в цій справі обставин, які свідчать про «невідкладний випадок», більшість, на мою думку, без достатніх підстав зробила висновок про недопустимість результатів цього обшуку.
26. Цей Суд зазначав, що добровільна згода володільця позбавляє необхідності звертатися до судді за дозволом на обшук.[2]
27. В оскаржених судових рішеннях не досліджено питання такої згоди. Суд першої інстанції зазначив, що при затриманні засуджений добровільно повідомив працівників поліції про наявність у його житлі наркотичних засобів. Судові рішення не містять інформації, чи заперечував засуджений свою згоду або добровільність такої згоди під час провадження. Також судами не досліджено питання допустимості інформації щодо наркотиків, отриманої від засудженого поліцейськими. Без з`ясування цих питань неможливо визначити питання законності обшуку і допустимості його результатів.
28. Тому я вважаю, що висновок Суду в постанові про недопустимість результатів обшуку лише на підставі відсутності «невідкладного випадку» зроблено без врахування всіх обставин, важливих для вирішення цього питання. Апеляційний суд, який - на відміну від касаційної інстанції - вправі досліджувати докази, має можливість з`ясувати це питання і прийняти рішення щодо допустимості відомостей, отриманих під час обшуку.
Суддя ОСОБА_2