Справа № 355/900/23 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2332/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - начальника Баришівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Баришівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Баришівка, Київської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, раніше не судимого,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, 26 квітня 2023 року приблизно о 17 годині 20 хвилини ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п.п. а) п. 2.9 Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що «водієві забороняється керувати транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Рухаючись по вулиці Привокзальна в смт. Баришівка, Броварського району, Київської області в напрямку від вул. Шевченка до вул. Центральна, проїжджаючи ділянку неподалік будинку АДРЕСА_2 , не був уважний та не стежив за зміною дорожньої обстановки, чим порушив п.п. б) п. 2.3 Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі».

Під час виконання маневру обгону попереду їдучого автомобіля, не обрав безпечну швидкість свого руху, в результаті чого втратив можливість постійно контролювати рух свого транспортного засобу та безпечно керувати ним, чим порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», внаслідок чого допустив виїзд керованого ним автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 на ліве відносно напрямку його руху узбіччя, де допустив наїзд правою боковою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , який в той час знаходився на лівому узбіччі відносно напрямку руху автомобіля, та рухався у зустрічному автомобілю напрямку, після чого ОСОБА_7 допустив зіткнення передньою правою частиною керованого ним автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 з бетонною електроопорою.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав відповідно до висновку судово-медичної експертизи тяжкі тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, переломо-вивиху II шийного хребця з субарахноїдальними крововиливами на рівні І-ІІІ шийних хребців; переломів 3-6 ребер справа по середньо-пахвинній лінії, 3-5, 9 справа та 9 ребра зліва по навколо хребтовим лініям, перелому тіла IX грудного хребця, забою обох легень, гемопневмотораксу справа; перелому лівої ключиці в середній третині та тіла лівої лопатки зі зміщенням уламків; відриву брижі тонкої кишки, підкапсулярного розриву селезінки, гемоперитонеуму (наявність в черевній порожнині близько 1500 мл рідкої крові зі згортками), гематоми клітковини тазу; переломо-вивиху лівого гомілково-ступеневого суглобу; саден в області грудної клітки.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. а) п. 2.9, п.п. б) п. 2.3 та п. 12.1. Правил дорожнього руху України, перебуває у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком Баришівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 51 000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Стягнуто з ОСОБА_7 витрати на проведення судових інженерно-транспортних експертиз в сумі 956,00 грн. та 3346,00 грн. Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні - начальник Баришівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Баришівського районного суду Київської області скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років. Виключити з вироку обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, вважає, що вирок Баришівського районного суду Київської області від 30.10.2023 є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, вчинений з необережності; ставлення обвинуваченого до скоєного, те, що він визнав свою вину у повному обсязі, щиро розкаявся, усвідомив неправомірність своїх дій, засуджує свою поведінку, добровільно відшкодував потерпілому матеріальну та моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, особу обвинуваченого, який виключно позитивно характеризується з місця проживання, допомагає батькам у веденні домашнього господарства, є особою, раніше не судомою, на обліку у лікаря психіатра і лікаря нарколога не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання судом визнано - щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди. Разом з тим, суд вважає, що обтяжуюча обставина, зазначена в обвинувальному акті як вчинення злочину з використанням воєнного стану згідно ст. 67 КК України, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. Вчинення злочину під час оголошеного в Україні воєнного стану не є тотожним поняттям - «з використанням воєнного стану», як то передбачено у п.11 ч. 1 ст. 67 КК України, і ця обставина відповідно до вимог цієї статті може судом не взнаватися такою.

Проте, на думку сторони обвинувачення, той факт, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, а також його посткримінальна поведінка, зокрема відшкодування шкоди, завданої потерпілому, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.

Так, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем у населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків, та байдуже ставлення обвинуваченого до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями.

Застосування до обвинуваченого покарання не пов`язаного із позбавленням волі, як того вимагає санкція статті КК України, за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.

Сторона обвинувачення, вважає, що суд першої інстанції досить формально поставився в оскаржуваному рішенні на щирість каяття обвинуваченого в скоєному злочинному діянні та фактично ототожнив його з визнанням вини. Однак, визнання ОСОБА_7 своєї вини не може свідчити про щире каяття, а підтверджує просто бажання уникнути справедливого покарання. Важливим є те, що обвинувачений усвідомлював протиправність та суспільну небезпеку вчиненого ним діяння, знаючи про невідворотність покарання, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, чим свідомо порушив закон про кримінальну відповідальність. Крім цього, слід зазначити, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, тобто на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та все ж таки сідає за кермо у стані алкогольного сп`яніння і надалі, що призвело до вчинення тяжкого злочину.

Отже, висновок суду у вироку щодо наявності підстав для застосування до засудженого вимог ст. 69 КК України було зроблено без урахування всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання.

Таким чином, суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 50, 65, 66, 69 КК України, що полягає у визнанні обставин що пом`якшує покарання - щире каяття, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню, а отже неправильно застосовано Закон України про кримінальну відповідальність.

Відтак, на думку прокурора, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме порушення вимог ст. 69 КК України та призначення покарання у виді штрафу, призвело до призначення судом покарання ОСОБА_7 , яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення захисника ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який також заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчинених обвинуваченим дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої прокурором апеляційної скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286-1 КК України.

Прокурор в апеляційній скарзі висловив свою незгоду з вироком суду у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, тобто в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Так, відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищенаведені положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що доводи прокурора з приводу безпідставного застосування положення ч. 1 ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286-1 КК України є обгрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст. 65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.

При призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, та взяти до уваги інтереси потерпілих, які зазнали шкоди.

Однак, зазначених вимог закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, суд першої інстанції послався на пом`якшуючі обставини, зокрема щире каяття, та добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні та як наслідок призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що посилаючись на можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, місцевий суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Проте, при ухваленні вироку суд першої інстанції не обґрунтував, яким є зв`язок обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 із вчиненим злочином і чому вони істотно знизили його тяжкість. Крім того суд першої інстанції не виклав обґрунтування співмірності призначеного покарання вчиненому кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 2 ст. 286-1 КК, враховуючи, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в силу ст. 51 КК посідає перше місце у системі кримінальних покарань та вважається найбільш м`яким.

Відповідно до норми ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1 КК України, колегія суддів у відповідності із вимогами ст.65, 66, 67 КК України враховує особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, допомагає батькам у веденні домашнього господарства, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, вчинив тяжкий злочин в стані алкогольного сп`яніння, вину визнав повністю, що свідчить про його відношення до скоєного, наслідки, які настали внаслідок кримінально-протиправних дій обвинуваченого, а саме, потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.

В якості обставин, що пом`якшує покарання, колегія суддів враховує обставини встановлені судом першої інстанції, а саме: щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди. При цьому обтяжуючих покарання обставин не встановлено.

Вважаючи призначене судом першої інстанції покарання м`яким, колегія суддів враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_7 керуючи автомобілем у населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив правила дорожнього руху, в результаті якого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того, порушення Правил дорожнього руху особою в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не випадково було відокремлено законодавцем в окремий склад кримінального правопорушення, саме у зв`язку з його підвищеною суспільною небезпечністю в порівнянні з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 286 КК України.

Таким чином, позиція потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні обвинуваченого, а також обставина відшкодування йому завданої шкоди, у цій справі не мають вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_7 діяння у сфері безпеки руху.

Колегія суддів приходить до висновку, що застосовуючи положення ст. 69 КК України та призначаючи за ч. 2 ст. 286-1 КК України покарання у виді штрафу не буде сприяти досягненню мети покарання.

З урахуванням викладеного, призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія суддів дотримуючись Загальної частини в межах Особливої частини, з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин, вважає необхідним призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання з межах санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України 3 роки позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

На думку колегії суддів таке покарання буде відповідати принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності та є достатнім для виправлення та запобігання вчиненню ОСОБА_7 нових кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому колегія суддів враховує постанову ВС ККС від 15 червня 2023 року у справі № 170/667/21, в якій зазначено, що водій, який порушив правила безпеки дорожнього руху в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, не може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням. Навіть за умови щирого каяття, відшкодування збитків потерпілому і відсутності заперечень з боку останнього на таке звільнення.

Враховуючи вищевикладене і ту обставину, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, він не може бути звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням і законодавство у даному випадку передбачає пряму заборону.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України - скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого внаслідок м`якості з постановленням нового вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420, 615 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - начальника Баришівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Баришівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту затримання під час приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим в той самий строк з моменту отримання судового рішення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4