ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/2305/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/1423/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 7 ст. 111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002974 від 23.09.2022 за частиною 7 статті 111-1 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 13.07.2024 включно, без визначення застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, змінити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем його проживання, або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі, визначеному КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник вказує, що судом було розглянуто клопотання прокурора, яке не відповідає вимогам статті 184 КПК України. Суд безпідставно дійшов висновку про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Обвинувачений вже другий рік перебуває під вартою, за вказаний період не надходило повідомлень чи скарг сторони обвинувачення, учасників процесу, щодо вчинення обвинуваченим дій, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України. Захисник посилається на дані, що характеризують обвинуваченого, наявність постійного місця проживання, майновий стан, сімейні зв`язки обвинуваченого. Вказує, що допит свідків сторони обвинувачення завершено, жоден із свідків не повідомив фактів тиску чи впливу на них, не підтвердив факту добровільного зайняття посади в незаконно створених органах поліції під час окупації м. Ізюм. Одночасно, саме свідками обвинувачення повідомлено про факт незаконного затримання, протиправного позбавлення волі, застосування побоїв до ОСОБА_7 , що вказує на безпідставність кримінального переслідування та незаконність отримання доказів стороною обвинувачення. ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, позитивно характеризується, жодних зв`язків із представниками рф не має. Обвинувачений має на утриманні неповнолітнього сина, доглядав за непрацездатними батьками.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 182 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, та дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 111-1 КК України, а саме: добровільному зайнятті посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Відповідно до пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_7 з метою працевлаштування пройшов співбесіду та оформив документи для зайняття посади «оперуповноваженого карного розшуку» у так званій «народній міліції», в подальшому був призначений на вказану посаду, виконував покладені окупаційною владою обов`язки, зокрема, приймав заяви від місцевих жителів, затриманих осіб, відбирав пояснення у свідків, брав участь в оглядах місця події в складі СОГ. 10.08.2022 був призначений на посаду «старшого оперуповноваженого», отримав службове посвідчення, отримував заробітну плату у розмірі 60 тисяч рублів кожного місяця. Санкція частини 7 статті 111-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцять років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Встановлені органом досудового розслідування обставини, свідчать про об`єктивну можливість вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Захисник в апеляційній скарзі наводить доводи, що на її думку, спростовують наявність ризику, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України. Однак, такий ризик не був встановлений судом першої інстанції. Безпідставними є доводи захисника з приводу того, що показання свідків не підтверджують пред`явленого обвинувачення, а докази сторони обвинувачення зібрані в незаконний спосіб, оскільки суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення. Оцінку законності отримання доказів стороною обвинувачення має надати суд першої інстанції за результатами судового провадження, оцінивши всі докази як окремо, так і в їх сукупності.

Переглядаючи ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою в порядку статті 422-1 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку зібраним доказам, показанням свідків, що є завданням перш за все суду першої інстанції, який здійснює судовий розгляд відповідного кримінального провадження. Захисник стверджує, що свідки сторони обвинувачення повідомили факт незаконного затримання, протиправного позбавлення волі, застосування побоїв до ОСОБА_7 . Однак, саме суд першої інстанції має врахувати наведені обставини, надати їм належну правову оцінку. У випадку, якщо такі факти дійсно мали місце, обвинувачений та його захисник не позбавлені процесуального права повідомити про вказані факти уповноважені органи в порядку статті 214 КПК України. Самі лише посилання захисника в апеляційній скарзі на вказані обставини не спростовують наявності підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою. Захисник посилається на дані, що характеризують обвинуваченого, наявність у нього неповнолітньої дитини, непрацездатних батьків. Проте наведене не виключаює можливості вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, враховуючи тяжкість пред`явленого обвинувачення та обставини, викладені в обвинувальному акті. Суд апеляційної інстанції з урахуванням вимог частини 6 статті 176 КПК України, частини 4 статті 182 КПК України не вбачає обгрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу чи визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України. У даному випадку судом, з огляду на фактичні обставини цього кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину, а також, враховуючи запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, прийняв законне та обґрунтоване рішення, не визначати заставу, як альтернативний запобіжний захід, з чим погоджується колегія суддів.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі захисника доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: