Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

04 червня 2024 року м. Рівне

Справа № 565/1941/23

Провадження № 11-кп/4815/303/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000361 від 20 вересня 2023 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Хряськ Маневицького району Волинської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого 16 жовтня 2020 року вироком Маневицького районного суду Волинської області за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки 3 місяці позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 09 серпня 2022 року на підставі ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 01 серпня 2022 року на підставі ст.107 КК України умовно-достроково на невідбутий термін: 1 рік 6 місяців 25 днів;

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Відповідно до ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Маневицького районного суду Волинської області від 16 жовтня 2022 року та остаточно призначено покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його затримання на підставі даного вироку суду.

Зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20 вересня 2023 року до 25 вересня 2023 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 у вигляді застави залишено без змін. Заставу в сумі 53680 грн. 00 коп, внесену 25 вересня 2023 року на рахунок ТУ ДСА України у Рівненській області, ухвалено повернути заставодавцю ОСОБА_8 після набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

За вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року 20 вересня 2023 року, приблизно о 14 год. 48 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому на майдані АДРЕСА_2 , діючи в умовах воєнного стану, введеного у встановленому порядку по всій території України, умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу викрав належну ТОВ «ФТД-РИТЕЙЛ» портативну акустичну колонку марки «JBL» моделі «GO 3» - Black, вартістю 1090,00 грн, чим заподіяв ТОВ «ФТД-РИТЕЙЛ» матеріальну шкоду на зазначену суму.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведеності його вини, покликається на суворість призначеного останньому покарання.

Вважає, що враховуючи те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся, визнав вину повністю, активно сприяв розкриттю вчиненого ним злочину, відсутність жодних претензій зі сторони потерпілого, його молодий вік, наявні підстави для зміни покарання з застосуванням ст. 69 КК України та призначення покарання у виді штрафу.

Просить змінити вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року відносно ОСОБА_6 з призначенням покарання у виді штрафу, який виконувати самостійно від вироку Маневицького районного суду Волинської області від 16 жовтня 2020 року відповідно до вимог ч.3 ст. 72 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого і висловила думку про залишення вироку суду першої інстанції без зміни, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовий розгляд даного кримінального провадження здійснювався в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, відповідно висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій, в апеляційній скарзі не оскаржується і, відповідно, апеляційною інстанцією вирок суду в зазначеній частині не перевіряється.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

У даному кримінальному провадженні, як видно з матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з недотриманням визначених у законі загальних засад та безпідставно не призначено покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства у виді штрафу, а тому доводи захисника щодо суворості призначеного обвинуваченому покарання є необґрунтованими.

Так, при вирішенні питання щодо виду та міри покарання судом першої інстанції були враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину у вчиненому, не одружений, офіційно не працевлаштований, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліку у психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, раніше судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності. Судом враховано обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування шкоди, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого. Не залишено поза увагою суду і відомості досудової доповіді органу пробації щодо ОСОБА_6 , відповідно до яких ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній, виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства. Також судом взято до уваги позицію потерпілого щодо повного відшкодування заподіяної шкоди та відсутності будь-яких претензій до обвинуваченого.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до переконливого висновку про можливість призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.4 ст. 185 КК України, з призначенням остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на відповідний строк з реальним його відбуванням, з чим погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів бере до уваги, що відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Таким чином, на переконання колегії суддів, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності його понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги захисника та не вважає їх переконливими, які можуть заслуговувати на увагу суду, про те, що суд невірно прийшов до висновку щодо можливості призначення ОСОБА_6 надто суворого покарання у виді позбавлення волі та наявності підстав для призначення покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, а саме, у виді штрафу.

На думку колегії суддів, беручи до уваги встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема, обставини вчинення кримінального правопорушення, зважаючи, що обвинувачений неодноразово судимий за злочини проти власності з застосуванням відповідних видів покарань за попередніми вироками та інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також зі звільненням умовно-достроково від відбування покарання, що не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого і не створило готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, продовжуючи злочинну діяльність проти власності особи і вчинення нового злочину в період умовно-дострокового звільнення, відсутність у обвинуваченого офіційного місця роботи та офіційно-підтверджених джерел доходу, грошових коштів чи заощаджень, то призначене останньому покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на сукупність наведених фактів, на думку колегії суддів, відсутні обставини, які б суттєво зменшили ступінь тяжкості вчиненого, відтак правових підстав для призначення ОСОБА_6 найбільш м`якого виду покарання штрафу, не вбачається.

Виправлення засудженого є наслідком такого впливу покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі кримінального.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

За наведеного неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не встановлено.

За таких обставин доказів на спростування висновків суду першої інстанції стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обгрунтованим і вмотивованим, відтак підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, ?

УХВАЛИЛА:

Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року відносно ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3