12.02.2024 Єдиний унікальний № 371/165/20
провадження № 1-кп/371/19/24
У х в а л а
12 лютого 2024 року м. Миронівка
Провадження № 1-кп/371/159/24
Миронівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
У провадженні Миронівського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у складанні завідомо неправдивого офіційного документа, внесенні до нього завідомо неправдивих відомостей та у використанні завідомо підробленого документа.
Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України.
Мотиви клопотання сторони захисту про визнання доказів очевидно недопустимими.
Клопотання мотивував наявністю трьох підстав для визнання зібраних у кримінальному провадженні доказів очевидно недопустимими: відсутність постанов про призначення групи прокурорів та слідчих, невиконання вимог ст. 290 КПК України, порушення правил підслідності.
Мотивуючи факт відсутності постанов про призначення групи прокурорів та слідчих вказав, що у постанові від 05.02.2020 у справі № 676/5972/17 ККС ВС визнав істотним порушення вимог КПК факт не призначення в об`єднане кримінальне провадження прокурорів (слідчих). Згідно з висновками, викладеними у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 22.02.2021 у справі №754/7061/15 та постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 04.10.2021 у справі №724/86/20, відсутність таких постанов є підставою для визнання зібраних у досудовому розслідуванні доказів недопустимими.
Постанови про призначення прокурорів (слідчих) мають міститися у матеріалах кримінального провадження і в обов`язковому порядку відкриватися у порядку ст. 290 КПК України як такі, що визначають повноваження прокурора, слідчого.
Щодо невиконання вимог ст. 290 КПК України послався на ті обставини, що 21.01.2020 слідчим було оголошено про завершення досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні. Дата та час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження слідчим зі стороною захисту та підозрюваним ОСОБА_4 узгодженні не були.
Натомість 03.02.2020 ним отримано ще одне повідомлення слідчого про необхідність прибути в період з 22.01.2020 до 30.01.2020 до ГУСБУ у м. Києві та Київській області для ознайомлення з матеріалами справи, тобто знову тоді, коли дні ознайомлення вже минули.
05.02.2020 вважаючи протиправною бездіяльність слідчого, яка полягала в нерозгляді клопотання від 31.01.2020, він звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України.
Поряд з цим 06.02.2020 слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва задовольнив клопотання сторони захисту про проведення судової почеркознавчої експертизи у даному кримінальному провадженні та зобов`язав орган досудового розслідування надати експертам для дослідження відповідні документи, які були в розпорядженні слідчого (справа 757/2002/20). При цьому слідчий був присутній під час розгляду такого клопотання.
Замість цього 10.02.2020 ОСОБА_4 був вручений обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування. Це унеможливило розгляд слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва скарги на бездіяльність слідчого в порядку ст. 303 КПК України, поданої в зв`язку з нерозглядом клопотання захисника від 31.01.2020 та виконання органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06.02.2020 про проведення судової почеркознавчої експертизи та надання експертам відповідних зразків для її проведення.
12.02.2020 начальник 4 відділу слідчого управління ГУ СБУ в місті Києві та Київській області надав відповідь на його клопотання від 31.01.2020, в якій фактично повідомив про неможливість стороні захисту ознайомитись з матеріалами кримінального провадження. Слідчий таке клопотання так і не розглянув.
13.02.2020 прокурор надав відповідь на клопотання від 10.02.2020, в якому повідомив, що слідчий неодноразово скеровував на адресу адвоката нагадування про прибуття до органу досудового розслідування для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Однак такі нагадування надходили адвокату з запізненням, а підозрюваному ОСОБА_4 взагалі не надсилались. Крім того з відповіді прокурора стало відомо, що в зв`язку з неодноразовою неявкою сторони захисту для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.01.2020 (справа №757/3652/20) підозрюваному та його захиснику встановлено строк до 07.02.2020 для ознайомлення з матеріалами справи. Проте про існування такої ухвали стороні захисту нічого відомо не було, її суд відправив на адресу захисника лише 24.02.2020, тобто тоді коли відведений судом строк на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження вже скінчився.
Прокурор, знаючи про порушення з боку органу досудового розслідування кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 2. 7, 9, 290 КПК України, порушення права на захист ОСОБА_4 , не вжив заходів щодо їх усунення, а навпаки сприяв таким порушенням.
Щодо мотивів про порушення підслідності зазначив, що відповідно до положень ч. 4 ст. 216 КПК України, який набрав чинності 19.11.2012, слідчі органів Державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування злочинів, вчинених, у тому числі, працівником правоохоронного органу.
Згідно п. 1 Розділу X «Прикінцеві положення» КПК, положення ч. 4 ст. 216 цього Кодексу вводяться в дію з дня початку діяльності Державного бюро розслідувань України, але не пізніше п`яти років з дня набрання чинності цим Кодексом.
Тобто, з огляду на вищевказані положення кримінального процесуального закону, слідчі органів безпеки втратили повноваження щодо здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, розпочатих після 19.11.2017, оскільки розслідування злочинів, підслідність яких визначена ч. 4 ст. 216 цього Кодексу, повинні здійснювати слідчі органи Державного бюро розслідувань.
Державне бюро розслідувань (ДБР) офіційно розпочало свою роботу 27.11.2018. Про це зазначено у повідомленні директора зазначеного відомства ОСОБА_9 , опублікованому в офіційному урядовому виданні «Урядовий кур`єр» № 221 (6337) від 23.11.2018.
Досудове розслідування здійснюється відповідно до правил підслідності, встановлених у ст. 216 КПК України. Законодавець, розподіливши кримінальні правопорушення в межах підслідності різних органів досудового розслідування, виходив із презумпції, що саме цей орган здатний здійснити належне досудове розслідування кримінальних проваджень щодо зазначеного переліку кримінальних правопорушень.
Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.
Недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень (п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК).
Наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних в ході досудового розслідування недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.
Позиції учасників судового провадження щодо клопотання
В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали клопотання.
Прокурор в судовому засіданні заперечив проти заявленого клопотання, вважає клопотання сторони захисту безпідставним.
Щодо необхідності винесення постанови у об`єднаному кримінальному провадженні про визначення групи прокурорів та групи слідчих послався на практику Верховного суду, який неодноразово вирішував аналогічні питання, та вказав, що підстави для винесення відповідних постанов у об`єднаному кримінальному провадженні були відсутні.
Крім того, 21.01.2020 на адресу підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 скеровано письмове нагадування про прибуття на 22.01.2020, 23.01.2020, 24.01.2020, 27.01.2020, 28.01.2020, 29.01.2020, 30.01.2020 щодо порядку ознайомлення сторони захисту із матеріалами досудового розслідування, а також додатково роз`яснено вимоги ч. 10 ст. 290 КПК України.
Щодо порушення правил підслідності пояснив, що відповідно до постанови заступника прокурора Київської обласної прокуратури від 02.07.2018, відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК України, у зв`язку з тим, що ДБР фактично не розпочало свою діяльність, а слідчі органи прокуратури не мали законних повноважень для розслідування кримінальних проваджень, доручено подальше здійснення досудового розслідування ГУ СБУ у м. Києві та Київській області.
Послався на практику Верховного суду в постанові від 16.11.2023 у справі № 149/107/20, вказав, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Порушення прав обвинуваченого не було допущено. Просив у задоволенні клопотання відмовити.
Потерпілий та представник потерпілого вважали слушною позицію прокурора, висловлену щодо клопотання сторони захисту.
Мотиви суду
Суд, заслухавши мотиви учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання, дійшов таких висновків.
За змістом положень ч.1 ст. 86 КПК України, допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.
У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Таким чином, визнання доказів недопустимими та припинення їх дослідження на стадії судового розгляду можливе виключно в разі наявності критерію очевидності. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
З огляду на положення ст.ст. 86, 87, 89, 290 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави, на які посилаються учасники кримінального провадження як на підставу клопотання так і на заперечення проти клопотання, суд вважає клопотання необґрунтованим.
Щодо відсутності постанов про призначення групи прокурорів та слідчих в об`єднаному кримінальному провадженні
Прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів (ч. 1 ст. 37 КПК України).
Щодо повноважень слідчого чи групи слідчих, то згідно з п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
В судовому засіданні стороною обвинувачення були подані процесуальні рішення прокурора та слідчого про визначення груп прокурорів та слідчих:
Інших процесуальних рішень про визначення груп прокурорів та слідчих стороною обвинувачення не було надано, посилання на інші процесуальні рішення з цих питань не містить реєстр матеріалів досудового розслідування.
Прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів (ч. 1 ст. 37 КПК України).
Щодо повноважень слідчого чи групи слідчих, то згідно з п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
Старшим групи визначено прокурора другого відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Київської області ОСОБА_8 , якому доручено керувати діями інших прокурорів.
У кожному із вказаних кримінальних проваджень було визначено групу прокурорів у складі прокурорів прокуратури Київської області, старшим групи визначено прокурора другого відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Київської області ОСОБА_8 .
На даний час з питання щодо визначення повноважень слідчих чи прокурорів у випадках виділення чи об`єднання кримінальних проваджень сформована практика касаційного суду.
Із судових рішень вбачається, що: у разі виділення кримінального провадження із іншого, ті ж прокурори та слідчі, які мали процесуальні повноваження на здійснення дій у межах первинного провадження, зберігають свої повноваження у межах виділеного провадження; у разі об`єднання кримінальних проваджень за відсутності нової постанови про визначення групи прокурорів або слідчих, ті прокурори та слідчі, які були повноважними у межах окремих проваджень, вважаються такими, що й надалі мають повноваження у межах об`єднаного кримінального провадження.
Зокрема, у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26.09.2023 у справі № 382/646/19, провадження № 51-2703 км 23, касаційний суд дійшов висновку про те, що положеннями КПК, у тому числі ст. 217 КПК, не передбачено повторного призначення слідчого або прокурора у кримінальному провадженні, яке було виділено або об`єднано з іншим, якщо після початку досудового розслідування вже було визначено слідчого чи групу слідчих для його проведення.
Основним завданням як слідчих, так і прокурорів є здійснення ефективного розслідування кримінальних правопорушень з тим, аби притягнути винну особу до кримінальної відповідальності. Безумовно, повноваження вказаних осіб мають підтверджуватися від самого початку здійснення ними досудового розслідування. Натомість, якщо такі повноваження вже були попередньо визначені, то як у виділеному, так і в об`єднаному кримінальному провадженні немає необхідності приймати нові постанови про призначення слідчого та прокурора.
Щодо невиконання вимог ст. 290 КПК України
Відповідно до положень ч. 1 ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акту, прокурор або слідчий за його дорученням зобов?язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
За положення ч. 2 даної статті, прокурор або слідчий за його дорученням зобов?язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом?якшенню покарання.
Задля забезпечення доступу до матеріалів розслідування сторона обвинувачення має довести до відома сторони захисту інформацію про місце та час такого ознайомлення. Тобто створити умови, за яких учасники кримінального провадження на боці захисту матимуть змогу безперешкодно отримувати (сприймати, фіксувати) відомості, що містяться у цих матеріалах.
Оголошення сторонам про завершення досудового розслідування і відкриття матеріалів іншій стороні є процесуальною гарантією здійснення права на захист підозрюваним та одночасно одним із засобів перевірки повноти і всебічності проведеного досудового розслідування.
Таким чином, законодавець установив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися з доказами кожної з них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду (п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду № 13-37кс18 від 16 січня 2019 року).
ЄСПЛ також наголошував, що поміж засобів, які мають бути надані обвинуваченому, є можливість ознайомлюватись із результатами слідства, накопиченими протягом усього часу його провадження, з метою підготувати свій захист («Huseyn and Others v. Azerbaijan», п.175; «OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», п.538).
Відповідно до ч. 9 ст. 290 КПК України, сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.
При цьому закон не визначає певної форми процесуального документа, яким би підтверджувався факт надання доступу та ознайомлення з матеріалами провадження, а лише встановлює, що цей факт повинен бути письмово підтверджений самим учасником кримінального провадження, якому надано доступ. Такі письмові документи повинні додаватися до матеріалів кримінального провадження як підтвердження того, що кожна із сторін виконала свої обов`язки і не порушила прав учасників кримінального провадження (зокрема, права вимагати відкриття матеріалів провадження та права на ознайомлення з цими матеріалами).
Реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні містить відомості про те, що підозрюваного, його захисника та потерпілого повідомлено про завершення досудового розслідування 21.01.2020.
Відповідно до повідомлення, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження повинно відбуватись у СУ СБУ за адресою: місто Київ, провулок Аскольдів, 3-A, з 21.01.2020 та кожного наступного робочого дня з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв, до моменту повного ознайомлення з матеріалами досудового розслідування. Слідчим роз`яснено вимоги ч. 10 ст. 290 КПК України.
Прокурором надано письмове нагадування від 21.01.2020, скероване на адресу підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 про прибуття для ознайомлення сторони захисту із матеріалами досудового розслідування на 22.01.2020, 23.01.2020, 24.01.2020, 27.01.2020, 28.01.2020, 29.01.2020, 30.01.2020, та письмове нагадування вказаним особам від 28.01.2020 про прибуття з тією ж метою 31.01.2020, 03.02.2020, 04.02.2020 та 05.02.2020.
Докази своєчасного надіслання та отримання стороною захисту вказаних нагадувань відсутні.
Копію вказаного рішення слідчого судді скеровано на адресу захисника 24.02.2020, тобто тоді коли відведений судом строк на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження вже скінчився.
Письмовими доказами підтверджено той факт, що 06.02.2020 слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва задовольнив клопотання захисника ОСОБА_5 про проведення судової почеркознавчої експертизи у даному кримінальному провадженні та зобов`язав орган досудового розслідування надати експертам для дослідження відповідні документи, які були в розпорядженні слідчого.
10.02.2020 ОСОБА_4 був вручений обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування.
Надані сторонами кримінального провадження та оцінені докази вказують на ті обставини, що прокурором не ознайомлено з матеріалами розслідування підозрюваного та його захисника, що вказує на недотримання процедури, встановленої ст. 290 КПК України.
Сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді.
Щодо встановлення/невстановлення факту істотного порушення кримінального процесуального закону через невідкриття доказів, зібраних та наданих стороною обвинувачення, суд зазначає таке.
Сторона захисту не продемонструвала, що вона під час кримінального провадження вжила всіх заходів у межах наданих їй процесуальних можливостей для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 , будучи повідомленими про завершення досудового розслідування 21.01.2020, про необхідність ознайомлення з матеріалами кримінального провадження кожного наступного робочого дня до повного ознайомлення з матеріалами, до слідчого для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження не з?явилися, обмежилися поданням клопотання про надання копії матеріалів від 31.01.2020. Ці фактичні дані можуть вказувати на зволікання із ознайомленням з матеріалами досудового розслідування.
Сторона захисту, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом.
Таким є висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 21.06.2022 у справі № 631/246/19.
Оцінюючи допущені процедурні порушення з погляду настання реальних наслідків для підозрюваного/обвинуваченого у даній справі, суд констатує, що вказані порушення не призвели до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод учасників кримінального провадження.
Сторона захисту не довела, що допущені порушення можуть позначитися на результаті судового розгляду.
Права сторони буде порушено не стільки у випадку, якщо доказів не буде або буде не в повному обсязі відкрито/не відкрито на стадії завершення досудового розслідування, скільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на своєчасне ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації.
Після надання суду матеріалів досудового розслідування суд забезпечив стороні захисту таку можливість до вирішення питання про належність та допустимість наданих письмових доказів. Факт ознайомлення з наданими письмовими доказами захисник обвинуваченого підтвердив розпискою від 18.08.2022.
У процесі розгляду кримінального провадження суд повинен уживати всіх необхідних заходів для реалізації захисником своїх процесуальних прав, забезпечувати сторонам рівні умови для їх реалізації та надавати кожній стороні розумну можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище щодо іншої сторони.
Щодо порушень правил підслідності
Підслідність кримінальних проваджень визначається кримінальним процесуальним законом, а саме положеннями ст. 216 КПК України.
Про те, що докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином, зазначала об`єднана палата ККС ВС у постанові від 24.05.2021 (провадження № 51-2917кмо20, справа № 640/5023/19).
Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень не раз акцентував увагу на необхідності дотримання стандартів ефективності досудового розслідування. І наводив низку мінімальних критеріїв цього: незалежність, безсторонність, громадський контроль, зразкова ретельність та оперативність (п.44 рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», п.80 рішення у справі «Гордієнко проти України»).
Воно не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки обґрунтовані (п.131 рішення у справі «Начова та інші проти Болгарії», п.67 рішення у справі «Шевченко проти України»).
Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII у ст. 1 прямо закріплює, що Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-XII Служба безпеки України державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Згідно з ч. 4 ст. 216 КПК України, слідчі органи Державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, зокрема, вчинених працівником правоохоронного органу.
Абзацом 2 пункту 1 розділу X «Прикінцеві положення» КПК визначено, що положення частини 4 статті 216 цього Кодексу вводяться в дію з дня початку діяльності ДБР, але не пізніше 5 років з дня набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, до дня введення в дію положень частини 4 статті 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених частиною 4 статті 216 цього Кодексу.
19.11.2012 КПК України набрав чинності, тому з 20.11.2017, тобто після спливу 5 років, які встановлені вищезазначеними положеннями кримінального процесуального закону, слідчі органи прокуратури втратили повноваження щодо здійснення досудового розслідування злочинів, підслідних ДБР.
Частиною 1 ст. 214 КПК України передбачено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 187 КПК України, недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст. 218 КПК України, в редакції, чинній на момент прийняття прокурором постанови про визначення підслідності, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.
Відповідно до пунктів 3 та 9 ч. 2 ст. 36 КПК України (в редакції, що діяла на момент винесення постанови про визначення підслідності), прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування та приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.
На підставі ч. 5 ст. 36 КПК України, Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування. Забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування.
Таким чином, установивши підстави, передбачені ст. 218 КПК України, та прийнявши відповідну постанову, прокурор прокуратури Київської області діяв у межах, передбачених процесуальним законом.
На час прийняття вказаного рішення та визначення органу досудового розслідування зазначеного кримінального провадження слідчі органи прокуратури вже не мали повноважень проводити досудове розслідування кримінальних проваджень, підслідних ДБР, а слідчі органи ДБР ще не розпочали свою діяльність.
Абзацом 2 пункту 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України визначено, що після введення в дію положень частини четвертої статті 216 цього кодексу кримінальні провадження, розпочаті слідчими органів прокуратури, продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, до закінчення досудового розслідування, але не довше двох років. Після закінчення дворічного строку кримінальні провадження, розпочаті слідчими органів прокуратури, у тримісячний строк передаються слідчим органів Державного бюро розслідування.
Вимогами пункту 4 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державне бюро розслідувань» також встановлено, що матеріали кримінального провадження, які на день набрання чинності цим Законом перебувають в іншому органі досудового розслідування на стадії досудового розслідування, але відповідно до цього Закону підслідні Державному бюро розслідувань, у тримісячний строк після початку здійснення Державним бюро розслідувань функції досудового розслідування передаються до відповідного підрозділу (органу) Державного бюро розслідувань для продовження провадження. Кримінальні провадження, які до початку діяльності Державного бюро розслідувань розпочаті слідчими органів прокуратури і перебувають на стадії досудового розслідування, продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури до закінчення досудового розслідування, але не довше двох років.
Відповідно до офіційного оголошення, розміщеного в газеті «Урядовий кур?єр» від 23.11.2018 № 221 (6337), ДБР почало здійснювати свою правоохоронну діяльність 27.11.2018.
Аналізуючи, чи підлягало вказане провадження передачі протягом зазначеного строку до органів ДБР, і, якщо так, то якими мають бути наслідки невиконання указаного положення закону, суд зазначає таке.
Поряд з цим. визначена в ч. 4 ст. 216 КПК України підслідність ДБР вимагає встановлення не лише наявності формальних ознак окремого складу злочину, а передусім встановлення належності суб`єкта його вчинення до категорії «спеціальних», що не може бути достовірно встановлено із заяви/повідомлення про злочин. Обставини щодо суб`єкта вчинення кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні були встановлені по спливу тримісячного строку після початку здійснення ДБР функції досудового розслідування.
Вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК України до наявних у матеріалах провадження доказів, суд бере до уваги, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у згадуваній постанові від 16.11.2023 у справі № 149/107/20 дійшов таких висновків.
Суд касаційної інстанції в своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження, прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу, на участь у допиті свідків, права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла, на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів.
З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
З огляду на встановлені обставини, суд зазначає, що сторона захисту не навела конкретних та переконливих аргументів, стосовного того, яким чином подальше здійснення досудового розслідування цього кримінального провадження слідчим відділом ГУ СБ України істотно обмежила права ОСОБА_4 , зокрема в порівнянні з тим становищем, в якому він перебував би, якщо б його розслідував відповідний підрозділ (орган) ДБР, не довела факту порушення конвенційний або конституційних прав підозрюваного, не вказала, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили підозрюваного в можливостях їх ефективного використання.
Порушення правил підслідності, навіть якщо воно мало місце, автоматично не може вважатися порушенням права на захист, оскільки ані Конституція України, ані положення національного законодавства, ані положення будь-яких міжнародних договорів, що визначають стандарти справедливого розгляду в кримінальних справах, не передбачають права особи вимагати проведення розслідування певним органом. Право на захист передбачає, що процесуальні можливості, необхідні для захисту від обвинувачення, має бути забезпечено будь-яким органом, який проводить розслідування, однак, хоч би якими широкими були його межі, воно не сягає так далеко, щоб надати стороні захисту можливість контролювати, який орган буде проводити розслідування. Внесення права на розслідування органом, визначеним статтею 216 КПК України, до складу фундаментальних прав особи є невиправданим. Висновок про недопустимість доказів, отриманих із порушенням правил підслідності (якщо це мало місце), не може ґрунтуватися на положенні, передбаченому п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України.
Отже, наведені стороною захисту обставини не свідчать про порушення фундаментальних прав підозрюваного ОСОБА_4 , відсутні підстави констатувати про очевидну недопустимість зібраних у кримінальному провадженні доказів з підстав їх отримання слідчими слідчого відділу ГУ СБ України.
За результатами розгляду клопотання сторони захисту суд зазначає, що не вбачає очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без їх дослідження у взаємозв`язку й вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України, під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 86, 87, 89, 94, 369-372, 376 КПК України, суд
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1