Справа № 734/1900/23
1-кп/729/32/24 р.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі колегії суддів: головуючої судді: ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0000473 від 13.12.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Остер, Козелецького району, Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, військовозобов`язаного, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в :

У провадженні Бобровицького районного суду Чернігівської області знаходиться кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0000473 від 13.12.2022 за обвинуваченням ОСОБА_5 , передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.

Прокурором подано письмове клопотання про продовження строку застосування ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, який згідно ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 грудня 2023 року закінчується 23 лютого 2024 року.

У своєму клопотанні прокурор посилається на обгрунтованість підозри обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ОСОБА_10 , з хуліганських мотивів, що мало місце 12.12.2022 року близько 21 год. 30 хв. неподалік приміщення кафе більярдної "Піраміда" по вул. Незалежності, 30 в м. Остер Чернігівського району Чернігівської області.

Прокурор вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 , застосовувався та продовжувався з метою запобігання ризикам, визначених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні;

3) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

4) вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обґрунтуванням вказаних ризиків є те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України. Злочин передбачений п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України посягає на найвищі соціальні цінності як то життя і здоров`я потерпілого. Настали невідворотні наслідки - смерть потерпілого.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що його дії були направлені на позбавлення життя іншої людини, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також до порушення належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. Покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України - довічне позбавлення волі також може стати підставою для переховування, розшуку, затягування судового розгляду. Обвинувачення у вчиненні злочину в стані алкогольного сп`яніння є проявом вживання алкогольних напоїв, тобто ризиком неявок до суду та вчинення інших кримінальних правопорушень. Перебуваючи на волі, має реальну можливість незаконно впливати на свідків у цьому ж судовому провадженні, які проживають з ним в одному населеному пункті. На даний час у даному провадженні триває судовий розгляд, не допитані учасники провадження. Слід врахувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). 3а таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наведені обставини свідчать, що заявлені ризики які існували на час обрання і продовження заробіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, що виправдовує тримання його під вартою.

Застосування більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України не може запобігти відповідним ризикам, передбачених ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор просив задовольнити клоптання з підстав в ньому зазначених, оскільки раніше встановлені ризики залишилися незмінними.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що злочину не вчиняв, його обумовили інші учасники події. Вказав, що зі сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_11 здійснювався тиск з тією метою, щоб він визнав себе винуватим. Просить відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні надав заперечення на клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 . В обґрунтування заперечення зазначає, що сторона захисту з викладеними в клопотанні фактами і обґрунтуваннями не згодна, з огляду на те, що перелічені в клопотанні мета і підстави для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 є надуманими, не підтверджуються жодним документом наявним в матеріалах, доданих до клопотання.Ґрунтовний аналіз клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_5 дає підстави стверджувати про його незаконність, необґрунтованість, відсутність законних підстав для продовження утримання останнього в умовах ізоляції з наступних причин.Звертає увагу на необхідність оцінити наявність на сьогоднішній день ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Просить суд звернути увагу на доцільність застосування тримання під вартою до ОСОБА_5 на цьому етапі провадження, оскільки за весь час тримання під вартою останнього, сторона обвинувачення не надала жодного речового доказу вчинення ОСОБА_5 злочину, у якому його обвинувачують, на надала жодного письмового доказу, надані висновки судово-медичного експерта, досліджені в суді, є суперечливими та жожним чином не доказують вчинення злочину обвинуваченим. Вже допитані в судовому засіданні свідки у даному кримінальному провадженні дають повністю різні та суперечливі показання щодо подій, які відбулися 12 грудня 2022 року, а деякі вказують на вчинення даного злочину зовсім іншими особами, зокрема ОСОБА_12 .

Сторона захисту звертає увагу суду на те, що ОСОБА_5 , утримується під вартою з 21.12.2022, однак за цей час стороною обвинувачення так і не було встановлено обставин, які виправдовують його подальше тримання під вартою.

Тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, а тому станом на зараз, з урахуванням тривалості тримання під вартою обвинуваченого , відсутності нових обставин, які виправдовують подальше тримання, цей захід не є пропорційним і ОСОБА_5 необхідно звільнити з-під варти або обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.Основною метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання ОСОБА_5 саме своїх процесуальних обов`язків, а не покарання останнього, вина якого не доведена.

За весь час тримання під вартою ОСОБА_5 сторона обвинувачення з грудня 2022 року і до сьогоднішнього дня не отримала жодного доказу його причетності до вчинення інкримінованого злочину, про що свідчать посилання на так звані докази, які зазначені у всіх клопотаннях про застосування запобіжного заходу та його продовження, починаючи з грудня 2022 року, про неналежність та недопустимість яких постійно наголошує сторона захисту.

У запереченні зазначається, що в матеріалах кримінального провадження №0000473 сторона обвинувачення протягом всього судового розгляду посилається у своєму клопотанні на одні і ті ж самі докази, які нібито підтверджують обвинувачення ОСОБА_5 , більшість з яких вже досліджена у суді.

Зокрема зазначені протоколи огляду місця події від 12 та 13 грудня 2022 року, досліджені в судовому засіданні, жодним чином не підтверджують обвинувачення ОСОБА_5 . Досліджений протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_13 від 14.12.2022 жодним чином не підтверджує обгрунтованість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , оскільки на запитання слідчого свідок ОСОБА_13 відповів, що «може впізнати особу чоловічої статі, що пропонував випити з ним спиртного в честь його дня народження та вказану особу тримали в ході бійки біля побратима».

Досліджений протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 від 02.05.2023 також жодним чином не підтверджує те, що саме ОСОБА_5 умисно вбив ОСОБА_14 , адже ОСОБА_13 не бачив, хто його бив.

Щодо досліджених протоколів проведення слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , сторона захисту звертала увагу суду, що обставини, вказані ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 на слідчих експериментах повністю суперечать один одному, а також обставинам, повідомленим свідком ОСОБА_13 під час слідчого експерименту; а якщо порівняти їх із показаннями ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , отриманими під час здійснення досудового розслідування, то вони взагалі є повністю суперечливими та непослідовними, що є неприпустимим та свідчить лише про намагання даних осіб оговорити ОСОБА_5 .

Щодо посилань сторони обвинувачення у своєму клопотанні на протоколи допиту свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , як на докази, які обґрунтовують обвинувачення ОСОБА_5 , хочу звернути увагу, що вказані свідки допитані в судових засіданнях, і жоден із них не повідомив, що ОСОБА_5 наніс хоча б один удар померлому військовому, а тому посилання на показання вказаних осіб є м`яко кажучи недоречним та незрозумілим, яким чином вони підтверджують обвинувачення ОСОБА_5 .

Також у клопотанні сторона обвинувачення посилається на протоколи допитів свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 як докази обвинувачення ОСОБА_5 . Звертають увагу, що вказані громадяни взагалі не є свідками сторони обвинувачення в розумінні КПК України, оскільки їм невідомі жодні обставини вчинення злочину відносно ОСОБА_10 і вказані особи допитані стороною обвинувачення лише з метою знов-таки спростувати очевидне - що ОСОБА_5 не був шульгою, хоча ОСОБА_5 є шульгою від народження.

Щодо посилань сторони обвинувачення на показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , то сторона захисту постійно звертає увагу на те, що вказані показання є повністю суперечливими, непослідовними та свідчать лише про намагання оговорити ОСОБА_5 , викликають лише обґрунтовані сумніви в їх достовірності та повністю спростовуються всіма іншими доказами, які містяться у матеріалах провадження, які умисно проігноровані та ігноруються стороною обвинувачення.

Тобто, всі докази обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_5 , вказані у клопотанні, на які вказує сторона обвинувачення не підтверджують вчинення ОСОБА_5 умисного вбивства при обтяжуючих обставинах.

Щодо наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України або виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Перелічені у клопотанні про продовження строку тримання під вартою його підзахисного ризики взагалі нічим не підтверджені. Необхідно, щоб прокурор на кожен зазначений у клопотанні ризик навів хоч один доказ його існування, який міститься у матеріалах, які додані до цього клопотання, як цього вимагає кримінальний процесуальний закон. Просить врахувати це і ще раз наголосити, що жоден ризик, вказаний слідчим та прокурором будь-яким чином не підтверджений жодним аркушем матеріалів, які додані до клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Так, ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду не може базуватися лише на тому, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, оскільки ОСОБА_5 жодного разу не переховувався від слідства. Прокурор при розгляді клопотання не навів жодного прямого конкретного доказу, який підтверджував би, що ОСОБА_5 навіть має намір переховуватись від суду.

Обґрунтовувати припущення про можливість втечі ОСОБА_5 , вказуючи лише на можливе покарання підсудного, є незаконною дією, оскільки діє принцип презумпції невинуватості.

Також, в рішенні «W. Проти Швейцарії» за скаргою №14379/88 від 26 січня 1993 року Суд відзначає, що ризик втечі особи від правосуддя не може розцінюватись виключно на основі тяжкості можливого покарання; оцінка повинна проводитись з урахуванням, інших факторів, які можуть підтвердити наявність вказаного ризику.

Більше того, ОСОБА_5 повідомлено про підозру 20.12.2022 та лише 21.12.2022 йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, тобто на наступний день після повідомлення про підозру. ОСОБА_5 особисто добровільно з`явився до суду, маючи можливість вже тоді ухилитися від органу досудового розслідування та/або суду, але цього не зробив і навіть не намагався, оскільки впевнений у своїй невинуватості, тому посилання на існування даного ризику є повністю безпідставним та жодним чином не аргументованим.

Також матеріали кримінального провадження, містять докази вчинення даного злочину іншими особами, що повністю незаконно ігнорується стороною обвинувачення, а тому посилання на ризик переховування ОСОБА_5 є безпідставним, оскільки він не вчиняв даного злочину.

Ризик незаконно впливу на свідків, інших підозрюваних у кримінальному провадженні також жодного разу не знайшов свого підтвердження. ОСОБА_5 жодного разу не намагався впливати ні на свідків, ні на потерпілих, тим більше на експертів. Твердження сторони обвинувачення щодо можливості впливу на свідків з метою зміни їх свідчень, схиляння до дачі неправдивих показань не витримують жодної критики, адже, як вказала сторона захисту раніше, свідки, в т.ч. ОСОБА_15 та ОСОБА_16 самі постійно змінюють свої покази та плутаються у свідченнях, але сторона обвинувачення жодним чином не реагувала та не реагує на це, тому посилання на існування даного ризику також є безпідставним та необгрунтованим.

Прокурор, при розгляді клопотання не навів жодного прямого, конкретного доказу, який підтверджував би даний ризик, а, навпаки, зазначеним вище, констатують відсутність такого ризику. Також наявність даного ризику спростовується тим, що у матеріалах кримінального провадження наявні нічим неспростовні докази вчинення даного злочину іншими особами, зокрема ОСОБА_12 , що свідомо ігнорується стороною обвинувачення, а тому посилання на вказаний ризик є безпідставним, оскільки ОСОБА_5 не вчиняв даного злочину.

Щодо ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином або ризику вчинення іншого кримінального правопорушення захисник зазначає, що сторона обвинувачення за весь час досудового розслідування не навела жодного прямого конкретного доказу, який підтверджував би даний ризик. Більш того, сторона обвинувачення взагалі не вказує, яким саме іншим чином ОСОБА_5 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому це є лише нічим необгрунтованими та безпідставними словами прокурора.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, взагалі жодним чином не обґрунтований і таке посилання є абсолютно безпідставним. Прокурор, при розгляді клопотання не навів жодного прямого, конкретного доказу, який підтверджував би даний ризик.

Відтак, існування ризиків негативної процесуальної поведінки ОСОБА_5 є формальними, декларативними та не підтверджуються жодними доказами та наявними матеріалами кримінального провадження та лише спростовуються доказами вчинення даного злочину іншими особами, зокрема ОСОБА_12 , що повністю незаконно проігноровано органом досудового розслідування та прокурором.

Таким чином, сторона захисту вважає, що ризики відповідно до ст. 177 КПК України щодо обвинуваченого ОСОБА_5 в даному кримінальному провадженні відсутні та застосування запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Також зазначає, що тяжкість злочину на яку постійно посилається прокурор, законом не визначається підставою для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільк тримання під вартою, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

Захисником обвинуваченого, враховуючи можливість зміни запобіжного заходу ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт, отримано письмову згоду власника житла за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_21 з метою того, щоб власник житла не зазнав обмежень своїх прав у разі обрання домашнього арешту щодо осіб, які мешкають в його житлі, застосовуючи цей запобіжний захід.

Також 04.07.2023 депутатом Остерської міської ради в присутності сусідів - свідків складено акт обстеження про встановлення факту проживання без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 родини ОСОБА_22 з 2013 року, в тому числі і ОСОБА_5 .

Також звертає увагу, що стороною захисту зібрані характеризуючі дані щодо ОСОБА_5 з різних установ і організацій (які були додані раніше та містяться у матеріалах кримінального провадження) та відомості щодо особи ОСОБА_5 , зазначені в характеристиках повністю суперечать всьому тому, про що говорить прокурор.

Отже захисник вважає, вказані вище обставини дають підстави вважати, що застосування щодо ОСОБА_5 виняткового за своєю суворістю запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є необхідним, а тому, враховуючи повну відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, виконання покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, а також те, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, письмову згоду власника житла, позитивні характеристики, просить відмовити у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про продовження строку тримання під вартою та застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та підтримав подане заперечення.

Суд, вивчивши клопотання сторони обвинувачення та заперечення сторони захисту, заслухавши думку сторін, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 грудня 2023 року запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 у виді тримання під вартою закінчується 23 лютого 2024 року.

Відповідно до частин 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, зокрема: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, наявність судимостей у обвинуваченого тощо.

Тобто, завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню.

Аналізуючи положення ст. 194 КПК України разом із загальними положеннями КПК України щодо судового провадження в суді першої інстанції, можна дійти висновку, що суд не надає оцінку наявності обґрунтованої підозри під час вирішення питання продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження. Бо такі дії передбачають оцінку доказів, яка може бути надана судом лише в нарадчій кімнаті на стадії ухвалення вироку. Зазначене свідчить про те, що на стадії судового розгляду суд не може робити висновок щодо обґрунтованості підозри чи то обвинувачення безпосередньо шляхом надання оцінки доказів у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення. Цими відомостями, на думку суду, є висунуте в передбаченому законом порядку обвинувачення, яке є предметом дослідження суду наразі.

Отже, суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування запобіжного заходу з огляду потреб судового провадження.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

При судовому розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Зокрема, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування чи повторного вчинення злочинів.

У справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попередні ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім цього, у свої справах ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від пред`явленого обвинувачення, а тому, необхідно попередити тиск на свідків.

При розгляді клопотання суд також оцінює підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням конкретних обставин справи.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу передбаченіст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених уст. 177 КПК України суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Суд враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, який згідно ст. 12 КК України віднесеного до категорії особливо тяжкого, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі.

За матеріалами провадження обвинувачений має зареєстроване та фактичне місце проживання. Згідно характеристик, наданих стороною захисту, позитивно характеризується . Відповідно до витягу із медичної карти амбулаторного хворого обвинувачений має задовільний стан здоров`я. Стороною захисту надано суду письмову згоду власника житла в якому проживає обвинувачений, у разі обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

При цьому суд вважає, що підвищена суспільна небезпечність кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 на думку суду, дають підстави дійти висновку, що існують з боку останнього ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Наведені прокурором ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який. Будь - яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою судом не встановлено. Також судом не отримано відомостей чи іншого комплексу обставин, які би переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

При розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому. Він кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Таким чином колегія суддів, відповідно до положень статей 177, 178 КПК України та практики Європейського Суду з прав людини з огляду на те, що прокурором у судовому засіданні доведено наявність обґрунтованості ризиків у кримінальному провадженні, передбачених ч. 1 ст. 177 цього Кодексу, ризики, передбачені у ч. 1 ст. 177 КПК України, які було враховано під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому на цей час не змінились, а також, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , покарання, яке йому загрожує в разі визнання його винуватим, особу обвинуваченого, приходить висновку, що обставини кримінального провадження свідчать про наявність високого ступеню ризиків, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення і таким чином негативно вплинути на хід судового розгляду та встановлення об`єктивної істини в даному кримінальному провадженні, а тому вважає достатніми підстави для продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Даних про наявність вагомих підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, ніж тримання під вартою, судом за результатом розгляду клопотань прокурора та заперечень сторони захисту не встановлено. Наведені захисником обставини не гарантують запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Докази, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятору суду не надані.

Колегія суддів звертає увагу сторону захисту на той факт, що суд не вправі на даному етапі судового розгляду оцінювати докази, які долучені прокурором, оцінювати покази свідків без оцінки доказів в сукупності. На даному етапі суд встановлює наявність чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України для вирішення підставності продовження чи не продовження обвинуваченому запобіжного заходу і не вправі оцінювати докази по справі в сукупності.

Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів враховує практику ЄСПЛ, згідно якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" N 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів". Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ "Бекчиєв проти Молдови").

Щодо недоведеності ризиків стороною обвинувачення, колегія суддів зазначає наступне. Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор повинен довести, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності. Таким чином ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що обвинувачений може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

З огляду на викладене, а також положення ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів доходить висновку про необхідність продовження обвинуваченому, строку тримання під вартою без визначення розміру застави й відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу, як про це просить захисник.

В означеному кримінальному провадженні суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у виді тримання під вартою забезпечить належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1ст. 177 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою та відмови на даному етапі розгляду кримінального провадження стороні захисту у зміні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 201, 331, 369-372, ст. 376 КПК Українии, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Козелецької окружної прокуратури ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0000473 від 13.12.2022 за обвинуваченням ОСОБА_5 за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України - задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави відносно ОСОБА_5 на 60 днів до 14 квітня 2024 року включно з утриманням його в державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захисникам, прокурорам та направити уповноваженій службовій особі у місця ув`язнення.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Кримінальне провадження відкласти для виклику свідків на 06 березня 2024 року на 14 год.

Головуюча суддя : ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3