ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1174/24 Справа № 185/1314/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави щодо неповнолітнього

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, маючого неповну середню освіту, учня Тернівського професійного гірничного ліцею, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, проте відносно нього 08.11.2023 року до Павлоградського міськрайонного суду було скеровано обвинувальний акт за фактом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, у кримінальному провадженні № 0002205,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року продовжений обвинуваченому ОСОБА_5 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 06 квітня 2024 року з визначенням застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у розмірі 302800 грн., у випадку внесення якої на обвинуваченого покладені відповідні обов`язки.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого, є недостатніми для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи обставини кримінального правопорушення, майновий стан обвинуваченого, дані про його особу, ризики кримінального провадження, суд дійшов висновку про те, що за доцільне визначити розмір застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка буде достатньою для забезпечення процесуальної поведінки обвинуваченого.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та винести нову, якою застосувати до неповнолітнього підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, поклавши на нього відповідні обов`язки.

В обґрунтування апеляції вказує, що судове рішення є незаконним та несправедливим.

Зазначає, що ОСОБА_5 , перебуваючи під вартою, зробив для себе висновки щодо своєї подальшої поведінки і, опинившись на свободі, не буде переховуватись від суду, не буде впливати на потерпілого та свідків, не вчинить нового злочину.

Звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив злочин, будучи неповнолітнім, раніше не судимий, навчається на 2 курсі Тернівського професійного гірничого ліцею, виховується в повній сім`ї, постійно мешкає у м. Павлоград.

Прокурор в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 422-1 КПК України (в редакції Закону України № 1027-IX від 02.12.2020 р.) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без його участі.

Заслухавши захисника, обвинуваченого та законного його представника, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 490 КПК України затримання та тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Так, врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, а також існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості переховуватись від органів досудового слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, спотворюючи їх показання, враховуючи, що судовий розгляд даного кримінального провадження не розпочато, потерпілий та свідки безпосередньо судом не допитані та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про особу обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, що дає підстави вважати, що продовжує існувати вказані вище ризики.

Колегія суддів також зважає, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна, враховуючи дані про його особу, існує висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню.

Також ризик продовження злочинної діяльності та вчинення іншого кримінального правопорушення є вірогідним з огляду на те, що обвинувачений є особою, відносно якої до Павлоградського міськрайонного суду був скерований інший обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК України, що дозволяє припустити, що обвинувачений є особою, що схильний до протиправної поведінки.

Вищенаведене спростовує ствердження захисника про відсутність встановлених судом ризиків.

Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, що відповідає і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі, не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Ствердження захисника, що обвинувачений вчинив злочин, будучи неповнолітнім, раніше не судимий, навчається на 2 курсі Тернівського професійного гірничого ліцею, виховується в повній сім`ї, постійно мешкає у м. Павлоград, зробив для себе висновки та не має намір переховуватися від суду, що на думку адвоката є підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, не є достатнім важелем для зменшення встановлених ризиків. Крім того, ці обставини існували й на момент вчинення злочину, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого.

Беручи до уваги характер і обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , враховуючи дані про його особу, майновий стан та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, визначення застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у даному випадку є пропорційним щодо його особи, зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого у разі внесення такої застави, що буде достатнім стримуючим фактором, який зможе запобігти встановленим ризикам та не є завідомо непомірним для обвинуваченого із урахуванням викладеного вище.

Такий розмір застави відповідає й практиці ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 20 листопада 2010 року у справі «Мангурас проти Іспанії» суд зазначив, що перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Отже, при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 встановлено, що обставини вчинення інкримінованих йому злочинів не змінились, ризики не зменшилися, а тому підстав для застосування йому більш м`якого запобіжного заходу виді домашнього арешту, як на це вказує захисник, не вбачається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави щодо неповнолітнього ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4