ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/534/24 Справа № 190/507/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001093 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миколаївка П`ятихатського району, Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, який має на утриманні двох малолітніх дітей, працює трактористом ПП « ОСОБА_9 », зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2023 року ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 1 рік.

Відповідно до вимог п. п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України, на ОСОБА_8 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди 21793,98 грн., у відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн., а також витрати за надання правничої допомоги у сумі 5000,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судової експертизи в сумі 1307,60 грн.

Як встановлено судом, 08 жовтня 2018 року близько 14 години водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «КрАЗ 65032» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 50-60 км/год по ґрунтовій дорозі, яка має профільповздовжний ухил на спуск з перепадом висоти на горизонтальній рейці в бік с. Миколаївка, П`ятихатського району зі сходу на захід, продовжуючи свій рух на спуск автомобіль «КрАЗ 65032» реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїхав на зустрічну смугу та водій побачив попереду автомобіль марки «УАЗ», який знаходився з правої сторони проїжджої частини в напрямку свого руху. В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 , з моменту виявлення автомобіля «УАЗ», не застосував гальмування, продовжуючи рух на наближення, а в подальшому з метою уникнення контакту з автомобілем «УАЗ», застосував відворот керма вліво.

В цей час, на узбіччі ґрунтової дороги з права знаходився пішохід ОСОБА_10 , а водій ОСОБА_8 , маючи технічну можливість в робочому режимі, без застосування екстреного гальмування, зупинити керований ним автомобіль, але не зупинив, здійснивши маневр, при якому контактував з пішоходом ОСОБА_10 , яка перебувала на узбіччі.

В діях водія ОСОБА_8 під час керування транспортним засобом «КрАЗ 65032» реєстраційний номер НОМЕР_1 , вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 та п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП та отриманням потерпілою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі просить вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 286 КК України - скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

Також, захисник обвинуваченого просить в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази, а саме: протокол проведення слідчого експерименту від 13 листопада 2019 року (т.1 а.с. 165-170); протокол проведення слідчого експерименту від 13 листопада 2019 року (т.1 а.с. 172-177); протокол проведення слідчого експерименту від 19 червня 2020 року (т.1 а.с. 178-182) з відеозаписом та аудіозаписом слідчого експеременту; висновок експерта №98-Е (т.1 а.с. 185-190); висновок експерта №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року (т. 1 а.с. 193-197); висновок експерта №13-Е-Д (т. 2 а.с. 25-36); цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних та моральних збитків від злочину з додатками до нього (т.1 а.с. 23-61); аудіозаписи допитів потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , судово-медичного експерта ОСОБА_14 та судового експерта ОСОБА_15 .

В обґрунтування апеляційної скарги та вимог щодо повторного дослідження вищенаведених письмових доказів, захисник обвинуваченого посилається на неповноту, необ`єктивність та однобічність судового розгляду. Зокрема, суд першої інстанції без будь-яких обґрунтувань відхилив доводи сторони захисту щодо неналежності, недостовірності та недопустимості наявних в матеріалах кримінального провадження письмових доказів та фактично лише констатував факт настання події ДТП та порушення обвинуваченим ПДР, які стали причиною наїзду на потерпілу і отримання нею тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Окрім того, захисник не погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог потерпілої та відшкодування їй моральної, матеріальної шкоди, а також витрат на правову допомогу і вважає, що позивачем взагалі не було надано жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник та обвинувачений апеляційну скаргу підтримали, наполягали на її задоволенні з підстав та мотивів, викладених в ній.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_8 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України посилався на дослідженні в ході судового провадження письмові докази, серед яких зокрема: протокол проведення слідчого експерименту та схему до нього від 13 листопада 2019 року за участі свідка ОСОБА_11 ; довідку від 08 жовтня 2018 року, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_10 зверталась до лікаря у приймальне відділення КЗ «П`ятихатське ЦРЛ» і в неї було виявлено: ЗЧМТ, СГМ, підшкірну гематому обличчя, закриту травму грудної клітини, множинні забої, підшкірну гематому грудної клітини справа та зліва, забій правого плеча та забої нижніх кінцівок, набряк гематома лівого стегна, забій, садно правої гомілки правого стегна; протокол проведення слідчого експерименту та схему до нього від 13 листопада 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_10 ; протокол проведення слідчого експерименту від 19 червня 2020 року за участі свідка ОСОБА_8 в присутності спеціаліста ОСОБА_16 , статиста та понятих, в ході якого ОСОБА_8 показав і розповів про обставини ДТП.

А також, на покази потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та висновки судово-медичного експерта №98-Е від 23 жовтня 2019 року щодо виявлених тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_10 , судової автотехнічної експертизи №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року та додаткової судово-медичної експертизи №13-Е-Д від 18 лютого 2022 року щодо медичної експертизи документів потерпілої ОСОБА_10 .

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_8 , дійсно 08 жовтня 2018 року, керуючи технічно справним автомобілем "КРАЗ 65032", д/н НОМЕР_2 , допустив порушення вимог п. 12.3 та п. 12.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_10 , від чого остання отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, за ознаками порушення прав безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Водночас, захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо доведеності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та доведеності факту настання події ДТП. Свої доводи сторона захисту мотивує тим, що в досліджених судом першої інстанції письмових доказах та отриманих безпосередньо в ході допиту показах свідків містяться істотні суперечності, які судом першої інстанції в ході судового провадження усунені не були. Зокрема, захисник обвинуваченого не погоджується із дослідженими та визнаними допустимими судом першої інстанції такими письмовими доказами, як протоколи проведення слідчих експериментів від 13 листопада 2019 року за участі потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , вказуючи на те, що висновки суду про те, що свідок і потерпіла в ході проведення даної слідчої дії повністю відтворили обставини події та механізм ДТП не відповідають дійсності, оскільки ані свідок ОСОБА_11 , ані потерпіла в ході проведення слідчого експерименту та під час допиту їх судом першої інстанції не змогли надати логічні, послідовні та узгоджені пояснення, які б відображали механізм ДТП, місце виявлення автомобіля "КРАЗ 65032" та місце зіткнення автомобіля обвинуваченого із потерпілою. Крім того, захисник обвинуваченого серед своїх доводів зазначає про невідповідність показів потерпілої щодо швидкості руху автомобіля обвинуваченого наданих як в ході проведення слідчого експерименту, так і в ході її безпосереднього допиту місцевим судом фактично встановленій швидкості руху висновком експерта.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи захисника обвинуваченого, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, виходячи з наступного.

Так, в ході судового провадження судом першої інстанції було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 13 листопада 2019 року, проведеного за участі потерпілої ОСОБА_10 , відповідно до якого потерпіла в ході проведення даної слідчої дії чітко пояснила, що місце ДТП розташоване в с. Миколаївка по вул. Набережна, потерпіла стояла на правому узбіччі по ходу руху автомобіля «УАЗ», чекаючи на цей автомобіль, на відстані 1,2 м за правим краєм проїжджої частини та на відстані 52,4 м. від електроопори №39 біля колодязя, проїжджаючи повз неї, водій автомобіля «УАЗ» сказав їй, що підбере її на верху та не зупиняючись продовжив рух прямо. Після цього потерпіла почала рухатись вгору по правому краю проїжджої частини, пройшовши 9,4 м., потерпіла підняла голову і побачила, що автомобіль «УАЗ» різко почав рух заднім ходом по своїй смузі руху, при цьому праві колеса автомобіля знаходилися на правому краю проїжджої частини. Коли автомобіль «УАЗ» проїхав повз потерпілу, вона повернула голову ліворуч, щоб подивитись куди поїхав цей автомобіль. Після чого відразу ж, повернувши голову праворуч, на відстані приблизно 2 метри від неї, виявила автомобіль «КРАЗ», який рухався по проїжджій частині зустрічного руху, та збив її передньою лівою частиною. Вказала, що місце наїзду розташоване на правому краю проїзної частини на відстані 9,4 м. за місцем де вона стояла, за межами проїзної частини. Після наїзду на неї, автомобіль перекинувся.

За результатами дослідженого судом першої інстанції слідчого експерименту складено схему ДТП, яка також була досліджена судом першої інстанції в установленому законом порядку.

В свою чергу, під час допиту потерпілої судом першої інстанції, ОСОБА_10 надала суду аналогічні покази щодо обставин ДТП, зокрема, потерпіла показала суду, що 08 жовтня 2018 року вона прийшла на роботу в П`ятихатський РЕМ, вона працювала на момент аварії контролером енергонагляду. В той день вона отримала наряд на знімання контрольних показань в с. Троїцьке. Вона разом із співробітниками їхали на автомобілі УАЗ по ґрунтовій дорозі та зупинились, оскільки їй потрібно було в туалет. Коли піднімалася по дорозі, яка має крутий схил, побачила, що до неї наближається вантажний автомобіль КРАЗ, після чого потерпіла відскочила до деревини, і в цей момент відчула удар в грудну клітину, від чого її підкинуло і вона впала на спину. Відкривши очі, побачила як праві задні колеса автомобіля КРАЗ падають на неї і переїжджають її по правій частині тулубу та обличчя. Коли вона спробувала піднятися та сісти, то побачила, що з вікна вантажівки вилазить водій ОСОБА_8 , який спитав її, чи вона жива, на що вона відповіла "так". Потім вона втратила свідомість і отямилася, коли почула, що її гукають контролери і шукають її. Вона у них запитала, де водій вантажівки, і вони сказали, що ОСОБА_8 втік. Контролери довели її до бригадного автомобіля і вона попросила водія ОСОБА_11 відвезти її в лікарню. Шляхом до лікарні, проїжджаючи повз будинок ОСОБА_8 , потерпіла разом із колегами побачила обвинуваченого, який почав вимагати в ОСОБА_10 , щоб вона позбирала кукурудзу, яка вся висипалась із кузова під час перекидання вантажівки, на що контролери почали кричати на ОСОБА_8 , щоб останній дав їм дорогу відвезти потерпілу у лікарню. В лікарні в м. П`ятихатки її чекали керівник РЕМ та патрульні, яким вона дала свідчення з приводу наїзду на неї вантажівкою під керуванням ОСОБА_8 .

Також в ході судового провадження, судом першої інстанції було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 13 листопада 2019 року за участі свідка ОСОБА_11 , відповідно до якого свідок пояснив, що він рухався на підйом на відстані 0,2 м. від правого краю проїзної частини. Під час руху він виявив, що потерпіла ОСОБА_10 стояла за правим краєм проїзної частини на відстані 1,2 м від правого краю та на відстані 52,4 м від електроопори №39. Коли він проїжджав повз потерпілу, він, не зупиняючи автомобіль, крикну їй йти на гору і далі продовжив рух, швидкість була 10-15 км/год. Коли автомобіль знаходився на відстані 96,1 м. за опорою він виявив автомобіль КРАЗ, який знаходився на відстані 163,3 м. за електроопорою та на відстані 1,1 м. від правого краю проїзної частини. В ході подальшого руху він побачив як водій КРАЗ втратив контроль над керуванням автомобіля. Після цього він застосував гальмування свого авто та зупинився на відстані 104,9 м. за електроопором №39. Перед гальмуванням він виявив, що водій КРАЗ в некерованому стані авто, починає рух на зустрічну смугу. Зупинившись, він ввімкнув задню передачу з метою уникнення зіткнення, та почав рух заднім ходом. Потерпіла стояла на місці на правому краю проїзної частини, на відстані 61,8 м. за електроопорою. Місцем наїзду на потерпілу є місце де вона стояла. В цей час автомобіль КРАЗ в некерованому стані здійснив наїзд на потерпілу, після чого перекинувся на правий бік. Швидкість автомобіля КРАЗ складала 50-60 км/год., точно сказати не міг. На його думку, водій КРАЗу втратив контроль над керуванням авто, коли побачив автомобіль ОСОБА_11 .

За результатами слідчого експерименту складено схему ДТП, яка також, була досліджена судом першої інстанції в установленому законом порядку.

В свою чергу, в ході судового провадження під час безпосереднього допиту судом першої інстанції свідок надав суду аналогічні покази щодо обставин ДТП, зокрема, показав, що в жовтні 2018 року, він як водій службового автомобіля П`ятихатського РЕМ, возив контролерів, в тому числі потерпілу ОСОБА_10 , по роботі. Коли їхали по ґрунтовій дорозі, потерпіла попросила висадити її. Він забрав інших контролерів та їхав за ОСОБА_10 . Рухаючись по дорозі вгору, він крикнув з вікна авто потерпілій піднятися на верх в гору. В цей час він побачив, як йому на зустріч на швидкості приблизно 40-50 км/год. рухається автомобіль КРАЗ. Тоді він почав швидко здавати назад. Впевнений, що в іншому разі автомобіль КРАЗ роздавив би їх. Водій автомобіля КРАЗ бачив їх і вів себе розгублено. В цей час потерпіла йшла вгору по узбіччю, яке уявляє собою насип. Він бачив як автомобіль КРАЗ наїхав на бугор, який розташований на лівому боці від нього, від чого перекинувся на правий бік. Водій КРАЗа виліз через вікно. Коли вони підбігли, останній запитав: «Чи жива?», намагався кудись телефонувати, а потім пішов. Також пояснив, що не бачив удар автомобіля об потерпілу, оскільки був густий пил. Коли підбігли до потерпілої, вона важко дихала, на її тілі він побачив сліди протектора шин. Вони підняли потерпілу і під руки довели до службового автомобіля, посадили в автомобіль і повезли до лікарні.

Таким чином, із вищенаведених досліджених судом першої інстанції протоколів проведення слідчих експериментів від 13 листопада 2019 року за участі потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 та отриманих безпосередньо судом першої інстанції у відповідності до ст. 95 КПК України показів потерпілої та свідка ОСОБА_11 вбачається, що як під час проведення слідчих дії за участі вказаних осіб, так і під час їх допиту судом першої інстанції, останні чітко зазначили механізм ДТП, місце виявлення автомобіля КРАЗ, місце перебування потерпілої в момент ДТП, на якій відстані вона виявила автомобіль КРАЗ, та момент зіткнення із вантажівки під керуванням обвинуваченого з потерпілою, що спростовує доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в ході проведення слідчого експерименту та під час допиту їх судом першої інстанції не змогли надати логічні, послідовні та узгоджені пояснення, які б відображали механізм ДТП, місце виявлення автомобіля "КРАЗ 65032" та місце зіткнення автомобіля обвинуваченого із потерпілою.

Щодо доводів захисника обвинуваченого про невідповідність показів потерпілої щодо швидкості руху автомобіля обвинуваченого наданих як в ході проведення слідчого експерименту, так і в ході її безпосереднього допиту місцевим судом фактично встановленій швидкості руху автомобіля висновком експерта, то колегія суддів не приймає до уваги такі покази, оскільки незначна розбіжність у швидкості руху вантажівки під керуванням ОСОБА_8 суттєво не впливає на висновки суду першої інстанції, підтверджені дослідженим в ході судового провадження висновком судової автотехнічної експертизи, щодо невідповідності дій ОСОБА_8 п. п. 12.3, 12.1 ПДР України, перебування їх у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП, а також, жодним чином не спростовують встановленого судом першої інстанції в ході судового провадження факту наїзду на потерпілу, і як наслідок - спричинення їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 органом досудового розслідування не інкримінується порушення правил п. 12.4 ПДР України, які б мали причинно-наслідковий зв`язок із ДТП і визначення швидкості руху якого б мало суттєве значення для вирішення питання щодо наявності вини у діях останнього.

Щодо доводів сторони захисту про те, що протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_8 від 19 червня 2020 року є недопустимим та неналежним доказом в даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачено, що докази, які були отримані з показань свідка, який в подальшому визнаний підозрюваним у цьому ж кримінальному провадженні є недопустимими, то колегія суддів не погоджується із такими доводами захисника обвинуваченого та не вбачає правових підстав для визнання протоколу проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_8 від 19 червня 2020 року недопустимим доказом, виходячи з наступного.

Так, проведення слідчого експерименту із ОСОБА_8 в статусі свідка, на думку колегії суддів, не є істотним порушенням прав та свобод останнього, оскільки ОСОБА_8 викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, зазначав про механізм ДТП, який мав місце на його думку. Такі його твердження слідчий, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та у разі їх підтвердження прийняти законне процесуальне рішення. Саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_8 відомостей щодо обставин ДТП за його добровільною згодою 19 червня 2020 року був проведений слідчий експеримент, його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_8 його прав та обов`язків, в тому числі, його право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цих слідчих дій ОСОБА_8 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин ДТП і в такий (законний) спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в розумінні діючого кримінального процесуального законодавства України, протокол, складений за результатом проведення слідчої дії, в даному випадку - слідчого експерименту від 19 червня 2019 року за участі свідка ОСОБА_8 , як процесуальний документ - є окремим письмовим джерелом доказу, а відтак і відображені в ньому відомості підлягають дослідженню при встановленні фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Стосовно пояснень з приводу обставин ДТП, які були надані ОСОБА_8 в якості свідка в ході проведення слідчого експерименту, то колегія суддів не вважає це підставою для визнання протоколу проведення слідчого експерименту від 19 червня 2019 року за участі свідка ОСОБА_8 недопустимим доказом, оскільки ОСОБА_8 був допитаний судом першої інстанції в ході судового провадження і судом першої інстанції при розгляді справи оцінювались у відповідності до ст. ст. 94, 95 КПК України ті покази, що отримані ним в ході безпосереднього допиту.

За наведених обставин, колегія суддів і не вбачає правових підстав для визнання недопустимим доказом висновку судової автотехнічної експертизи №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року, як про це просить сторона захисту в своїй апеляційній скарзі, мотивуючи такі вимоги тим, що висновок експерта є похідним доказом від протоколу проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_8 від 19 червня 2019 року, оскільки при проведенні даного експертного дослідження використовувались пояснення ОСОБА_8 , надані ним в якості свідка. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що при проведенні автотехнічної експертизи №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року покази свідка ОСОБА_8 щодо обставин подій були використані лише як один із можливих механізмів ДТП з метою повного та всебічного з`ясування перебігу події та обставин наїзду на потерпілу. В цей же час при проведенні автотехнічної експертизи №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року експертом був також використаний механізм встановлення ДТП за свідченнями ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Щодо доводів захисника обвинуваченого про неповноту експертного дослідження №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року, зокрема, про те, що експертом причинний зв`язок між діями водія ОСОБА_8 та наслідками у виді наїзду на перешкоду та подальше перекидання, описаний експертом як п. 12.1 ПДР України взагалі не перевірявся та жодним чином не встановлювався зв`язок між діями водія ОСОБА_8 та діями водія ОСОБА_11 , і наслідками які настали в результаті наїзду вантажівки обвинуваченого на нерухому перешкоду - пеньок, перекиданням вказаного транспортного засобу та тілесними ушкодженнями, отриманими потерпілою, то колегія суддів оцінює їх критично та вважає, що вони зводяться до суб`єктивної переоцінки та трактування стороною захисту досліджених судом першої інстанції письмових доказів, виходячи з наступного.

Так, в ході судового провадження, судом першої інстанції було досліджено висновок судової автотехнічної експертизи №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року, відповідно до якого вбачається, що за варіантом механізму ДТП №1, в заданій дорожній обстановці, водій автомобіля «КрАЗ 65032» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 10.1, 12.3 ПДР України, мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України та в діях водія ОСОБА_8 в момент керування автомобілем «КрАЗ 65032» р/н НОМЕР_1 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР України, які з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку із ДТП, а застосований водієм ОСОБА_8 маневр відвороту вліво слід вважати технічно необґрунтованим. Варіант механізму ДТП №1 встановлений за свідченнями ОСОБА_8 .

За варіантом механізму ДТП №2 в заданій дорожній обстановці, водій автомобіля «КрАЗ 65032» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.1 Правил Дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог п. 12.1 ПДР України та в його діях з керування автомобілем «КрАЗ 65032» р/н НОМЕР_1 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку із ДТП. Варіант механізму ДТП №2 - за свідченнями потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 .

Також, експертом під час проведення експертизи дані висновки та обґрунтування, відповідно до яких водій автомобіля «КрАЗ 65032» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_8 в умовах місця ДТП мав об`єктивну можливість, застосуванням гальмування у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України, зупинити керований ним автомобіль до місця знаходження автомобіля «УАЗ», який перешкоджав його руху, а значна різниця між відстанями що порівнюються (майже у десятеро), вказує на можливість водієм ОСОБА_8 здійснити зупинку автомобіля плавним зниженням швидкості, без застосування екстреного гальмування.

В даному випадку ширина проїзної частини не дозволяла водієві автомобіля «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 в межах проїзної частини здійснити об`їзд перешкоди.

Згідно заданих вихідних даних, з моменту виявлення автомобіля «УАЗ», водій автомобіля «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 не застосував гальмування, продовжуючи в рух на зближення, а в подальшому з метою уникнення контакту з автомобілем «УАЗ», застосував відворот керма вліво, в наслідок чого автомобіль «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 виїхав на узбіччя та перекинувся і під час перекидання контактував з пішоходом, яка стояла на лівому узбіччі.

Так як водій автомобіля «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 мав технічну можливість в робочому режимі, без застосування екстреного гальмування зупинити керований ним автомобіль до перешкоди, але не зупинив, здійснивши маневр, при якому контактував з пішоходом, що перебував на узбіччі, експерт дійшов висновку, що в діях водія ОСОБА_8 з керування автомобілем «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які перебувають в причинному зв`язку із ДТП, а застосований маневр відвороту вліво слід вважати технічно необґрунтованим.

Водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 у відповідних дорожніх умовах повинен був обрати в допустимих межах таку швидкість, при якій він мав би змогу контролювати рух керованого ним автомобіля та безпечно керувати ним.

Вищевказаний порядок дій водія регламентовано вимогами п. 12 ПДР України, де зазначено: п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

В методичних рекомендаціях з проведення автотехнічних експертиз зазначені наступні причини відхилення транспортного засобу в небезпечному напрямку: поворот керма водієм; невірні прийоми керування ТЗ; незадовільні дорожні умови; несправності ТЗ; удар при наїзді на перешкоду. Всім випадкам відхилення напрямку руху транспортного засобу в небезпечному напрямку сприяє висока швидкість їх руху.

Дорожньо-транспортна пригода, що розглядається скоєна на технічно справному автомобілі «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 , у дорожній обстановці коли водієві ОСОБА_8 інші встановлені учасники дорожнього руху не створювали небезпечної дорожньо-транспортної ситуації, тобто в умовах, коли вирішення ситуації в повній мірі залежало від обрання водієм ОСОБА_8 швидкості, при якій він мав би змогу у відповідних дорожніх умовах контролювати рух автомобіля, яким він керував та діяти у відповідності з нормами Правил дорожнього руху України.

Тобто, водій ОСОБА_8 , при заданих обставинах ДТП, мав технічну можливість запобігти втраті контролю над керуванням автомобіля шляхом виконання вимог п. 12.1 ПДР та подальшому його неконтрольованому виїзду за межі проїзної частини дороги та перекиданню, коли відбувся контакт колеса автомобіля з пішоходом, що стояла на узбіччі. Виконання водієм вимог п. 12.1 ПДР було необхідною та достатньою умовою попередження ДТП з його сторони, і на момент проведення експертизи, експерту невідомі причини технічного характеру, котрі б не дозволяли водієві ОСОБА_8 діяти у відповідності до зазначених вимог ПДР України.

Оскільки водій ОСОБА_8 в процесі руху втратив контроль над керуванням автомобіля «КрАЗ 65032» д/н НОМЕР_1 , внаслідок чого відбувся його неконтрольований виїзд за межі проїзної частини з наїздом на пішохода, не відповідали його дії вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку із настанням ДТП.

Тобто, відповідно до вказаного висновку автотехнічної експертизи чітко вбачається, що при всіх заданих механізмах ДТП було встановлено порушення ПДР України саме в діях водія ОСОБА_8 , а не пішохода ОСОБА_10 чи водія ОСОБА_11 , і будь-який зв`язок між діями водія ОСОБА_8 та діями водія ОСОБА_11 , який міг би призвести до ДТП та як про це вказує сторона захисту в апеляційній скарзі, а саме наїзду водія ОСОБА_8 на древесну перешкоду, перекидання вантажівки та спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, експертом не встановлено.

Поміж іншого, колегія суддів звертає увагу на те, що експерт дійшов неспростовного висновку про те, що застосований обвинуваченим маневр відвороту вліво, наслідком якого і стало перекидання вантажівки, а в подальшому і наїзд на потерпілу, слід вважати технічно необґрунтованим, і в даному випадку ОСОБА_8 , в умовах місця ДТП, мав об`єктивну можливість застосуванням гальмування, тобто, виконання п. 12.3 ПДР України, зупинити керований ним автомобіль "КРАЗ 65032" до місця знаходження автомобіля УАЗ, припаркованого на узбіччі, під керуванням водія ОСОБА_11 , який перешкоджав його руху, однак таких заходів не вжив, як і не вжив заходів щодо дотримання вимог п. 12.1 ПДР України, здійснюючи керування таким габаритним навантаженим зерном транспортним засобом.

Щодо доводів захисника обвинуваченого про те, що допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не бачили моменту наїзду на потерпілу, що свідчить про відсутність події кримінального правопорушення, то колегія суддів оцінює критично такі доводи захисника та вважає їх такими, що суперечать дослідженим судом першої інстанції письмовим доказам, зокрема, висновків судово-медичного експерта №98-Е від 23 жовтня 2019 року щодо виявлених тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_10 та додаткової судово-медичної експертизи №13-Е-Д від 18 лютого 2022 року щодо медичної експертизи документів потерпілої ОСОБА_10 , якими встановлено наявність на тілі потерпілої відбитку проектору шин вантажівки та зазначено, що відповідно до механізму і локалізації отриманих ОСОБА_10 тілесних ушкоджень не виключається можливість їх отримання внаслідок наїзду транспортного засобу.

Доводи сторони захисту про невідповідність висновків судово-медичного експерта №98-Е від 23 жовтня 2019 року щодо виявлених тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_10 та додаткової судово-медичної експертизи №13-Е-Д від 18 лютого 2022 року щодо медичної експертизи документів потерпілої ОСОБА_10 вимогам ст. ст. 101, 102 КПК України колегія суддів оцінює критично, оскільки наведені стороною захисту положення кримінального процесуального законодавства України фактично тлумачать поняття висновку експерту в кримінальному провадженні, доцільність його проведення та вимоги до складання висновку і будь-яких істотних порушень з боку судового експерта, які б свідчили про недопустимість та неналежність як доказу проведеного експертного дослідження, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, колегією суддів не встановлено. Посилання сторони захисту на те, що виявлені тілесні ушкодження у потерпілої не відповідають тому механізму отримання та первинного контактування колеса з тілом потерпілої, який вказувався ОСОБА_10 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки під час судового провадження судом першої інстанції у відповідності до ст. ст. 84-86 КПК України в якості доказу оцінювався ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень, їх характер та локалізація, які були встановлені судовим експертом за результатом медичної документації, складеної відповідними лікарями, які мають вищу медичну освіту та є фаховими спеціалістами. Незгоду захисника із характером встановлених тілесних ушкоджень як лікарями в ході медичного огляду, так і висновками судово-медичних експертиз, суд апеляційної інстанції оцінює як переоцінку письмових доказів на власний розсуд.

Поміж іншого, в своїй апеляційній скарзі сторона захисту просила повторно дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази, а саме: протокол проведення слідчого експерименту від 13 листопада 2019 року (т.1 а.с. 165-170); протокол проведення слідчого експерименту від 13 листопада 2019 року (т.1 а.с. 172-177); протокол проведення слідчого експерименту від 19 червня 2020 року (т.1 а.с. 178-182) з відеозаписом та аудіозаписом слідчого експеременту; висновок експерта №98-Е (т.1 а.с. 185-190); висновок експерта №19/104-17/1/4/18 від 28 січня 2021 року (т. 1 а.с. 193-197); висновок експерта №13-Е-Д (т. 2 а.с. 25-36); цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних та моральних збитків від злочину з додатками до нього (т.1 а.с. 23-61); аудіозаписи допитів потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , судово-медичного експерта ОСОБА_14 та судового експерта ОСОБА_15 , проте колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення даного клопотання, оскільки у відповідності в ході перевірки оскаржуваного вироку в межах апеляційної скарги сторони захисту судом апеляційної інстанції не було встановлено жодних порушень з боку місцевого суду при дослідженні письмових доказів та наданні їм оцінки, які б стали підставою для повторного їх дослідження колегією суддів.

Щодо доводів захисника обвинуваченого про те, що потерпілою не було надано жодних належних доказів в обґрунтування свої позовних вимог про відшкодування шкоди, то колегія суддів оцінює критично такі доводи захисника, як намагання уникнути обвинуваченим виконання свого цивільного обов`язку по відшкодуванню шкоду потерпілій стороні, яка була завдана внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 .

Так, положеннями ст. ст. 1168, 1187, 1194 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Звертаючись із позовною заявою до ОСОБА_8 в межах даного кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_10 було документально доведено завдання їй матеріальної шкоди, яка становить суму в розмірі 21793,98 грн., з яких сума в розмірі 15417,20 грн. становить витрати на лікування ОСОБА_10 , сума в розмірі 6376,78 грн. складає відшкодування втраченої вигоди в результаті втрати працездатності та сума в розмірі 5000 грн. становить витрати на правову допомогу, які в порядку розподілу судових витрат, у випадку задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача, що й було зроблено вироком суду в дотримання діючого цивільного законодавства України. Тож, колегія суддів приходить до висновку про те, що як матеріали цивільного позову, так і матеріали кримінального провадження містять належні та допустимі докази того, що потерпіла внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася внаслідок невиконання ОСОБА_8 п.п. 12.1, 12.3 ПДР України, отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, в результаті чого тимчасово втратила працездатність та змушена була витрачати особисті кошти на медичне обстеження, тривале лікування та відновлення свого здоров`я, тобто, понесла матеріальні збитки, які підлягають стягненню з винної особи - ОСОБА_8 , а тому підстав для скасування вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Розмір стягнутого вироком морального відшкодування в сумі 100000,00 грн., колегія суддів, також, вважає обґрунтованим та відповідним фактичним обставинам справи, зокрема, суд апеляційної інстанції приймає до уваги перебіг обставин ДТП, а саме, наїзд габаритним навантаженим зерном транспортним засобом на потерпілу, душевні хвилювання та страх за своє життя в даних умова розвитку подій, завданий фізичний біль потерпілій наїздом вантажівки, кількість отриманих нею травм, їх характер та локалізацію, а також, зухвалу поведінку обвинуваченого, який з місця вчинення ДТП зник, допомогу потерпілій не надав, залишивши останню непритомну на місці ДТП, до лікарні вона була доставлена завдяки своїм колегам, які стали безпосередніми свідками подій, при цьому, обвинувачений замість того, щоб допомогти потерпілій дістатися лікарні звинувачував її у тому, що через неї перекинулась вантажівка, вину у вчиненому не визнав, вибачення у потерпілої не попросив.

Таким чином, враховуючи вище наведене, а також, те що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону України, суд першої інстанції всебічно перевірив як обставини кримінального провадження, так і обрану лінію захисту обвинуваченого, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами та показами свідків і потерпілої, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування вироку суду та закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку - не встановлені.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4