ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1963/24 Справа № 185/2010/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000012 за апеляційними скаргами обвинуваченого та прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Межиріч Павлоградського району, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, без місця реєстрації, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком один рік.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ст.126-1 КК України, як вчинення домашнього насильства, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду ОСОБА_7 , проживаючи спільно в будинку АДРЕСА_1 зі своєю рідною матір`ю, ОСОБА_8 , у період часу з 25 березня 2023 року по 12 лютого 2024 року систематично та наполегливо, з мотивів явної неповаги до норм моралі та здоров`я, існуючих норм співжиття, вчинював домашнє насильство, тобто неодноразово та безпричинно провокував вдома конфлікти, в ході яких висловлював словесні образи, погрози на адресу своєї матері, ОСОБА_8 , чим призвів до її психологічних страждань та спровокував у ОСОБА_8 почуття незахищеності, що призвело до погіршення якості життя, оскільки остання не мала змоги вести звичайний уклад життя.

Так, 25 березня 2023 року, о 10 год. 10 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою спільного проживання: АДРЕСА_2 , вчинив відносно своєї матері ОСОБА_8 домашнє насильство в сім`ї, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні на її адресу нецензурної лайки та погроз фізичною розправою, внаслідок була завдана шкода її психологічному здоров`ю.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.04.2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 680 (шістсот вісімдесят) гривень у дохід держави.

Крім того, 09 жовтня 2023 року, о 10 год. 00 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою спільного проживання: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері, ОСОБА_8 , домашнє насильство в сім`ї, а саме висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, тим самим завдав шкоди її психічному здоров`ю.

Постановою Павлоградськогоміськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.12.2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 680 (шістсот вісімдесят) гривень.

Крім того, 06 листопада 2023 року, о 09 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою спільного проживання: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері, ОСОБА_8 , домашнє насильство в сім`ї, а саме виражався грубою нецензурною лайкою в бік матері, ОСОБА_8 , чим завдав шкоду її психічному здоров`ю.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.11.2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 680 (шістсот вісімдесят) гривень на користь держави.

Крім того, 01 січня 2024 року, о 13 год. 00 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою спільного проживання: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері ОСОБА_8 домашнє насильство в сім`ї, а саме виражався на її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого було завдано шкоду її психологічному здоров`ю.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.02.2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб.

Таким чином, ОСОБА_7 , протягом року чотири рази притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_8 . Скоєними ОСОБА_7 за вищевказаних обставин систематичними діями, що полягають у вчиненні ним психологічного насильства щодо ОСОБА_8 , яка є його матір`ю, останній було спричинено психологічних страждань та призвело до погіршення якості життя, що виразилось у втраті повноцінного сну та відпочинку, отримання почуття образи та втраті позитивних емоцій, зростання емоційної напруженості, підвищення рівня тривоги та негативних переживань.

Будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення своїх умисних протиправних дій, спрямованих на вчинення домашнього насильства, ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив та продовжив чинити домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_8 .

Так, 12 лютого 2024 року, о 20 год. 00 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою спільного проживання: АДРЕСА_1 , маючи злочинний умисел, направлений на вчинення систематичного домашнього насильства щодо своєї матері, ОСОБА_8 , з якою проживає в одному будинку та пов`язаний спільним побутом, діючи умисно, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, на ґрунті неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_8 , що виразилось у безпричинному висловлюванні образ на адресу останньої, морального та психологічного тиску, що принизило її гідність, спричинило емоційну невпевненість та психологічні страждання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на незаконність рішення суду в частині призначення покарання. Так, на думку обвинуваченого, суд, призначаючи йому покарання, не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який є нетяжким, його особі, а саме тому, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, де проживає разом з матір?ю, характеризується задовільно, брав участь в АТО де має позитивну службову характеристику, щиро розкаявся у вчиненому, вину визнав, активно сприяв слідству, жалкує про вчинене, а також вибачився перед матір`ю. За таких обставин, обвинувачений вважає, що суд мав можливість призначити йому менш суворе покарання не пов`язане з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити та доповнити його мотивувальну частину доказами, які були дослідженні судом, а саме терміновими заборонними приписами стосовно ОСОБА_7 від 18.12.2023, 20.01.2024, 10.02.2024., а також доповнити резолютивну частину вироку словами: «Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, копія вироку негайно після проголошення вручається сторонам кримінального провадження».

???

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор вказує, що матеріалами провадження об?єктивно підтверджується, що постановами Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.04.2023, 19.12.2023, 19.12.2023, 09.11.2023, 01.02.2023 ОСОБА_7 було п?ять разів притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство в сім`ї за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, данні факти підтверджують систематичність вчинення ним домашнього насильства, термінові заборонні приписи стосовно кривдника також підтверджують, що домашнє насильство мало систематичний характер, були дослідженні судом, однак не зазначені у вироку суду. Крім того, прокурор вказує, що суд в порушення ст. 374 КПК України, в резолютивній частині вироку взагалі не зазначив строк і порядок набрання вироком законної сили та порядок отримання копій вироку учасниками судового провадження.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений підтримав свою апеляційну скаргу та просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням свободи. При цьому, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила вирок суду змінити, з підстав викладених в апеляційній скарзі. Проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечувала.

Потерпіла не заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, та просила відправити сина на лікування.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону повністю кореспондується з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

На переконання апеляційного суду вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність суд дотримався не в повній мірі.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, характер, обставини та ступінь негативних наслідків учиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, та поведінка обвинуваченого після його вчинення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, негативно характеризується за місцем мешкання, а також відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують обвинуваченому покарання.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому в межах санкції інкримінованого злочину найбільш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, з його реальним відбуванням.

Між тим, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, не надав належної оцінки тому, що обвинувачений під час судового розгляду повністю визнав свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, надавав суду правдиві та послідовні покази, не заперечував фактичні обставини кримінального провадження, щиро розкаявся у вчиненому, так само як під час досудового розслідування вину визнавав та щиро розкаявся, про що свідчать зазначені органом досудового розслідування в обвинувальному акті наявність обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття. До того ж, обвинувачений висловлював щирий жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення і під час апеляційного перегляд,у вибачився перед потерпілою.

Як убачається з правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №166/1065/18) та від 20 серпня 2020 року (справа №750/1503/19), розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після її внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Апеляційний суд вважає, що матеріалами кримінального провадження повністю підтверджується наявність у обвинуваченого такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття та визнання вини. Крім того, обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.

Крім того, суд першої інстанції також не надав належної оцінки тому, що обвинувачений брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції, має позитивну характеристику з військової частини.

Заслуговує на увагу й те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, потерпіла взагалі відмовилася від дачі показань, а в суді апеляційної інстанції не просила суд позбавляти обвинуваченого свободи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначене судом апеляційної інстанції є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості.

Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишилися важливі обставини, які мають значення під час вибору заходу примусу, що потягло порушення принципу співмірності й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, та що є підставою для зміни судового рішення.

Зважаючи на обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, тяжкість інкримінованих кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, провину визнав, щиро розкаявся, та інші, вказані вище обставини справи, апеляційний суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушеннь, буде покарання, визначене в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, у виді громадських робіт на максимальний строк.

На думку суду апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, в якій не оскаржується законність судового рішення, встановлені судом фактичні обставини та призначене судом покарання, а зазначається лише про недоліки судового рішення як процесуального документу, апеляційний суд зазначає таке.

Так, прокурор вказує, що суд, визначаючи ОСОБА_7 винуватим за ст. 126-1 КК України, безпідставно не послався у вироку на термінові заборонні приписи стосовно ОСОБА_7 .

Статтею 126-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Ознакою об`єктивної сторони зазначеного кримінального правопорушення є систематичність фізичного, психологічного та економічного насильства, застосовуваного до подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Сама ж систематичність характеризується як кількісним критерієм (багаторазовість періодично здійснюваних дій), так і якісним, яким є взаємозв`язок, внутрішня єдність, що утворює наполегливу протиправну поведінку винуватої особи стосовно певного потерпілого чи потерпілих.

За вчинення одиничних діянь, які мають ознаки домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування, винувата особа може бути притягнута до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Іншими словами адміністративним проступком, відповідальність за який наступає за ст. 173-2 КУпАП, може визнаватися вчинення домашнього насильства, яке не є тривалим чи систематичним.

Натомість систематичність як ознака кримінально-караного діяння означає повторюваність тотожних чи схожих дій чи бездіяльності, кожне з яких само по собі може створювати враження незначного, але їх вчинення у своїй сукупності досягають того рівня якості, коли у цілому діяння набувають ознак кримінального правопорушення, призводячи до наслідків, визначених диспозицією ст. 126-1 КК (фізичні або психологічні страждання, розлади здоров`я, втрата працездатності, емоційна залежність або погіршення якості життя).

Тобто для кваліфікації дій винуватої особи важливо, що насильницькі дії вчиняються систематично, а систему може становити як неодноразово застосована одна із трьох форм насильства, зазначена у ст. 126-1 КК, так і різна варіативність поєднання як фізичного, так і психологічного та економічного насильства щодо однієї і тієї самої потерпілої особи чи осіб.

При цьому кількісний критерій систематичності як ознака домашнього насильства полягає в учиненні трьох і більше актів насильства, про що раніше зазначав Верховний Суд (справа №583/3295/19, провадження №51-6189 км 20).

Ця ознака кримінального правопорушення поряд з іншими, визначеними ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягає доказуванню в установленому законом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Разом з цим ст. 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту домашнього насильства якимось певним видом доказів. Діяння та наслідки, зазначені у ст. 126-1 КК України, підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Тобто факт документування домашнього насильства має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази, тому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факти актів насильства. Відповідно систематичність домашнього насильства, яке наполегливо продовжує вчиняти винувата особа, утому числі, але не виключно, може бути підтверджена попереднім притягненням її до адміністративної відповідальності не менше двох разів за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.

За таких обставин те, що особу раніше притягували до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, не виключає наявності в її діях складу кримінального правопорушення, якщо вона продовжує вчиняти домашнє насильство, кількість епізодів яких загалом не менше трьох і ці систематичні дії потягли наслідки, визначені ст. 126-1 КК України.

Відтак, суд оцінюючи дослідженні докази, дійшов висновку про їх достатність у своїй сукупності для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд, а не зазначення у мотивувальній частині вирок суду термінових заборонних приписів не свідчить про його незаконність та необгрутованість і на доведеність винуваті обвинуваченого не впливає.

Що стосується тверджень прокурора про порушення судом положень ст. 374 КПК України, через не зазначення судом в резолютивній частині строку на порядку набрання вироку законної сили та порядку отримання копій вироку учасниками судового провадження, то апеляційний суд зазначає, що зазначені обставини хоча і мають місце, однак прокурор в свої апеляційній скарзі не вказує, яким чином зазначені обставини впливають на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, а так само перешкодили сторонам судового провадження скористатися своїми правами, враховуючи і той факт, що як прокурором так і обвинуваченим був оскаржений вирок суду, а потерпіла про зазначене була обізнана та після відкриття апеляційного провадження не зверталася до суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження й учасники судового провадження отримали копію вироку в день його проголошення.

В той же час, зазначені недоліки вироку можуть бути виправленні в порядку, визначеному ст. 379 КПК України, зокрема і за заявою прокурора, чого ним зроблено не було.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга прокурора є необгрутованою та задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню й оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 126-1 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 240 годин.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4