Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.03.2024 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/222/20, за апеляційною скаргою прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2018.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ужгорода, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із незакінченою вищою освітою, неодружений, непрацюючий, несудимий, - визнаний невинуватим та виправданий у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 116 КК України.
Вказаним вироком, ОСОБА_6 виправданий за обвинуваченням в тому, що він в один із днів другої половини березня 2015 року, точну дату під час слідства встановити не виявилося за можливе, близько 22 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_10 , за місцем проживання ОСОБА_11 , діючи умисно, будучи схильним до психічних розладів, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виник внаслідок тяжкої словесної образи з боку потерпілої в його сторону, яка стала наслідком обвинувачень зі сторони ОСОБА_6 в адресу потерпілої, з приводу крадіжки останньою сигарет, в момент, коли остання сиділа на кріслі, наніс ногою один удар в область обличчя ОСОБА_10 , від чого остання не втрималась у кріслі та впала на підлогу, опинившись у лежачому положенні.
Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_6 , перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, не контролюючи свої дії наніс останній серію ударів руками та ногами по різним частинам тулуба, при цьому стрибаючи одночасно обома ногами по
голові та тулубу, заподіявши останній тілесні ушкодження, від отримання яких, остання померла на місці.
Після скоєного вбивства, вважаючи ОСОБА_10 мертвою, не повідомивши про це правоохоронні органи, з метою уникнення кримінальної відповідальності та приховування своїх злочинних дій, ОСОБА_6 загорнув тіло потерпілої у ковдру, підібрану на місці скоєння злочину, та з використанням належного йому автомобіля марки «Renault Laguna» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , вивіз її з місця скоєння злочину.
Наведені вище дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ст. 116 КК України, як умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої.
Виправдовуючи ОСОБА_6 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції вказав на те, що як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, прокурор зазначив показання свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . Оцінивши показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що такі не містять даних про обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення за ст. 116 КК України та не підтверджують причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до його вчинення. Оцінюючи показання свідка ОСОБА_11 суд констатував, що хоча такі і вказують на вчинення обвинуваченим протиправних дій відносно потерпілої ОСОБА_10 , однак не підтверджують перебування обвинуваченого ОСОБА_6 в момент їх вчинення в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої, що є необхідною умовою кваліфікації дій винного за ст. 116 КК України, у зв`язку з чим не прийняв до уваги такі в якості доказу у даному кримінальному провадженні. Крім того, суд першої інстанції врахував, що сторона обвинувачення всупереч вимогам ч. 3 ст. 23 КПК України не забезпечила явку в судові засідання інших свідків обвинувачення, а в подальшому прокурор відмовився від допиту цих свідків обвинувачення, з мотивів того, що їх показання не є істотними для встановлення істини у кримінальному провадженні. Також суд першої інстанції дослідив всі письмові докази, які на переконання сторони обвинувачення вказують на причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі копії виписок - епікризів з історії хвороб № 290 та 288 на ім`я пацієнта ОСОБА_17 та лист Закарпатського обласного наркологічного диспансера від 20.07.2015 № 449, згідно з яким ОСОБА_6 під час госпіталізації надав анкетні дані ОСОБА_17 . Разом з тим, суд не прийняв до уваги вказані відомості, оскільки стороною обвинувачення не підтверджено факт належності виписок - епікризів з історії хвороб № 290 та 288 саме ОСОБА_6 . З урахуванням диспозиції статті 116 КК України і роз`яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суд прийшов до висновку про невстановлення судом обставин, з якими законодавець пов`язує виникнення стану сильного душевного хвилювання і стороною обвинувачення не надано достатньо доказів, які б поза розумним сумнівом могли підтвердити наявність таких обставин. Крім того судом констатовано, що перебування ОСОБА_6 у момент вчинення злочину у стані фізіологічного афекту не підтверджено об`єктивними судово-психіатричними даними, оскільки відповідно до висновку експерта обласної психіатричної лікарні м. Берегова, за наслідками проведення судово-психіатричної експертизи № 136 від 16.07.2015, ОСОБА_6 психічним захворюванням не страждав і
не страждає ним в теперішній час, вчинив інкриміноване йому діяння у стані простого звичайного алкогольного сп`яніння, коли міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тимчасовий психічний розлад у даному випадку виключається повністю, оскільки дії його були послідовні, цілеспрямовані із збереженням адекватного мовного контакту. Наведене, на переконання суду першої інстанції, cпростовує наявність в обвинуваченого у момент вчинення протиправних дій щодо потерпілої стану сильного душевного хвилювання. При цьому суд першої інстанції врахував відсутність клопотань сторони обвинувачення про призначення додаткової або повторної судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_6 . За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що встановлені судом фактичні обставини не підтверджують того, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 , виникли внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілої щодо обвинуваченого, були раптовими та зумовленими його безпосередньою реакцією на дії потерпілої, тобто відбувались без розриву в часі між обставинами, які викликали у нього стан емоційного напруження і подальшим вбивством. На думку суду, не встановлено у ході судового провадження і будь-якої тяжкої образи обвинуваченого з боку потерпілої, позаяк у своїх показаннях обвинувачений не вказував щодо будь-яких образ щодо нього з боку потерпілої, оскільки взагалі заперечував свою причетність до вчиненого. У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку про відсутність у обвинуваченого в момент вбивства потерпілої стану сильного душевного хвилювання, у зв`язку з чим дії обвинуваченого не можуть кваліфікуватися за ст. 116 КК України, оскільки докази сторони обвинувачення не містять даних про обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, не доводять, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення у якому він обвинувачується, при обставинах викладених в обвинувальному акті та не підтверджують його винуватість, що відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17, 22, 91, 92, 94, 337, 373 КПК України, є підставою для ухвалення виправдувального вироку, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 просить вироку суду від 09.07.2018 щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість постановленого щодо ОСОБА_6 вироку, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність. На його думку, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини встановлені під час досудового розслідування кримінального провадження, не здійснив перевірку їх доказами і не дав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, внаслідок чого безпідставно виправдав ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 116 КК України. Суд проігнорував надані стороною обвинувачення виписки - епікризи з історії хвороб пацієнта ОСОБА_18 , який проходив лікування в Закарпатському обласному наркологічному диспансері, а також лист Закарпатського обласного наркологічного диспансеру від 20.07.2015 № 449, згідно з яким ОСОБА_6 під час госпіталізації надав анкетні дані ОСОБА_17 . Факт належності вказаних виписок - епікризів на ім`я ОСОБА_17 саме обвинуваченому ОСОБА_6 , підтверджений офіційним документом лікарської установи, який наданий на законну вимогу органу досудового розслідування, і такий об`єктивно характеризує психічно неврівноважений стан ОСОБА_6 із встановленим діагнозом емоційно - лабільний розлад. Крім того, за наявності сумнівів про перебування ОСОБА_6 у стані фізіологічного афекту,
суд першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 332 КПК України, повинен був призначити додаткову або повторну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_6 , навіть за відсутності відповідних клопотань сторін кримінального провадження. Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_11 , очевидця події, який підтвердив факт конфлікту між потерпілою та обвинуваченим, який виник на грунті активних дій ОСОБА_10 щодо привласнення пачки сигарет та образ в бік обвинуваченого, що і спровокувало ОСОБА_6 до раптового нанесення численних ударів потерпілій. При цьому звертає увагу на суперечливість висновків суду, викладених у вироку при оцінці показань ОСОБА_11 , оскільки спочатку суд констатує, що одіяло та дівчину на фотографіях він впізнав під тиском працівників поліції, а в подальшому констатує, що в поліції свідка не били та фізичний тиск не застосовували. Неврахування судом першої інстанції факту перебування ОСОБА_6 на момент вчинення злочину у стані тимчасової не хворобливої зміни психіки, яким може бути стан афекту (дуже великого душевного хвилювання), який не є хворобливим розладом психіки, не може бути критерієм неосудності.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. А саме рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання від 18.12.2017, під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на думку сторони обвинувачення були встановлені нові обставини кримінального правопорушення, у зв`язку з чим прокурором було змінено обвинувачення ОСОБА_6 , а змінений обвинувальний акт щодо нього викладено у новій редакції, відповідно до якої прокурор прийшов до висновку про те, що умисні дії ОСОБА_6 полягали в умисному вбивстві, вчиненому в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої, у зв`язку з чим прокурор, після виконання вимог ст. 341 КПК України, склав обвинувальний акт, у якому сформулював змінене обвинувачення ОСОБА_6 про вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України.
Відповідно до ст. 338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, у якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Частина 4 цієї ж статті вказує, що у разі зміни обвинувачення в суді суд роз`яснює обвинуваченому, що він буде захищатися в судовому засіданні від нового обвинувачення, після чого відкладає розгляд не менше ніж на сім днів для надання обвинуваченому, його захиснику можливості підготуватися до захисту проти нового обвинувачення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що зазначених вимог кримінального процесуального Закону, суд першої інстанції дотримався, оскільки згідно ч. 4 ст. 338 КПК України роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_6 , що він буде захищатися в судовому засіданні від нового обвинувачення та надав обвинуваченому та його захиснику можливість підготуватися до захисту проти нового обвинувачення, відклавши розгляд кримінального провадження. Крім того, потерпілий відповідно до поданої ним заяви, погодився із прокурором щодо зміни обвинувачення.
На переконання колегії суддів, вказане свідчить про дотримання судом першої інстанції закріпленої у п. 4 ч. 2 ст. 4 Конституції України та у ст. 22 КПК України конституційної засади судочинства - принципу змагальності та, передбачених ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, зокрема про застосування щодо кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, в тому числі забезпечення судом належного виконання прокурором функції підтримання державного обвинувачення у суді та можливості використати право на зміну обвинувачення, передбачене ст. 338 КПК України з визначенням прокурором меж обвинувачення, викладеного у обвинувальному акті.
Крім того, згідно ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.
У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», вказано про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.
Згідно ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку належить зазначити - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
При цьому колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.08.2008 у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Із матеріалів кримінального провадження та вироку вбачається, що суд розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , провів судовий розгляд відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, дослідив і проаналізував докази, які було надано сторонами обвинувачення та захисту.
Спростовуючи змінене прокурором обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, зазначив, з яких підстав визнав окремі докази недопустимими, і обґрунтовано дійшов висновку про відсутність
в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави виправдання.
Із вироку суду вбачається що, будучи допитаним в судовому засіданні суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 заперечив свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України та показав, що приблизно у період з 05.03.2015 до 25.03.2015, перебував на стаціонарному лікуванні у наркодиспансері та приймав ліки. Що саме відбувалося з ним у зазначений період часу не пам`ятає. При цьому обвинувачений ствердив, що пам`ятає дорожньо-транспортну пригода з його участю, що мала місце 24.03.2015. Також показав, що з померлою ОСОБА_10 був знайомий близько семи років, перебував з нею у дружніх стосунках та знав, що у неї є співмешканець. Востаннє з потерпілою бачився перед тим, як він направився на лікування у лікарню.
Ці заперечення ОСОБА_6 проти обвинувачення під час судового розгляду не були спростовані стороною обвинувачення належними та допустимим доказами.
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_19 батько померлої ОСОБА_10 показав, що востаннє бачив свою доньку у березні 2014 року. Вказав, що донька розлучилась із чоловіком і поїхала проживати в м. Ужгород. Жодних скарг або нарікань потерпіла донька не висловлювала.
Свідок ОСОБА_11 суду показав, що на початку березня 2014 року або 2015 року біля 22 год, ОСОБА_6 з дівчиною прийшли за місцем його проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , де вони вживали пиво. Через деякий час біля 22 год 30 хв почув як ОСОБА_6 наніс дівчині тілесні ушкодження, а саме 10 15 ударів з приводу того, що дівчина забрала пачку сигарет, яку ОСОБА_6 приніс йому. Оскільки в кімнаті була відсутня електроенергія, він не бачив ні дівчину, ні механізму нанесення їй тілесних ушкоджень. Після нанесення жінці тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 пішов і сказав, що повернеться. Повернувся ОСОБА_6 за нею біля 05 год ранку. За цей період жінка спочатку лежала, а потім сиділа і чекала. Коли скрипнуло крісло, він здогадався що жінка піднялася із землі і сіла в крісло. Він декілька разів звертався до жінки, однак вона йому не відповідала, так як у неї були вибиті зуби і з тих причин вона не могла розмовляти. Швидку допомогу для жінки не викликав. Коли за нею прийшов ОСОБА_6 , самостійно встати жінка не могла, він її підняв зі стільця, взяв її під руку і вони разом вийшли з його помешкання. ОСОБА_6 просив надати йому одіяло, для того щоб закрити кров, яка була на голові жінки та на його прохання він надав йому «якусь тряпку». ОСОБА_6 приїхав на автомобілі сірого кольору. Після цього випадку ОСОБА_6 до нього не приходив. Свідок ОСОБА_11 також ствердив, що під тиском працівників міліції він вказав, що впізнає брудне одіяло та дівчину на фотографії. Також зазначив, що в поліції його не били, фізичний тиск не застосовували.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що знайома як з обвинуваченим ОСОБА_6 , так і з ОСОБА_10 , якою опікувалась. Ствердила, що бачила ОСОБА_6 із ОСОБА_10 разом на похоронах свого сина у січні 2015, де вони спілкувались, в процесі чого ОСОБА_6 ударив ОСОБА_10 і схопив за шию. Востаннє бачила ОСОБА_10 04.03.2015 05.03.2015, після чого розшукувала її. В один із днів їй зателефонував ОСОБА_6 та на її запитання «де Люба?» повідомив, що «підвозив ОСОБА_20 на автомобілі і висадив її на зупинці з особою на ім`я ОСОБА_21 ». Також ствердила, що у ОСОБА_10 був співмешканець ОСОБА_22 , який бив її, вибивши зуб.
Свідок ОСОБА_13 ствердив, що він був знайомий з потерпілою ОСОБА_10 , яку останній раз бачив в січні 2015 року, більше за спливом часу нічого повідомити не може.
Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 показав, що потерпіла ОСОБА_10 й ОСОБА_22 були співмешканцями. Йому відомо,
що навесні 2015 року ОСОБА_22 телефонував ОСОБА_10 , проте останння не відповідала, а пізніше її телефон був вимкнений. Пройшов певний період часу, ОСОБА_10 так і не повернулася і ОСОБА_22 попросив його відвезти її речі додому батькам. Пам`ятає, що на початку літа 2015 року, в неділю, на прохання ОСОБА_22 відвіз речі ОСОБА_10 додому в с. Вільшанки, а коли повернувся, дізнався від дружини про те, що знайшли тіло ОСОБА_10 .
Показаннями свідка ОСОБА_15 встановлено, що з потерпілою ОСОБА_10 був знайомий, оскільки остання також проживала в с. Холмок. Обвинуваченого ОСОБА_6 бачить в судовому засіданні вперше, а потерпілу ОСОБА_10 востаннє бачив за два місяці до її зникнення.
Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 ствердив, що чоловік на ім`я « ОСОБА_24 » дав йому мобільний телефон марки «Нокія», який він продав за 50 грн.
Дослідивши такі показання потерпілого ОСОБА_19 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , судом першої інстанції зроблено висновок, що такі не містять даних про обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а тому не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України. Оцінюючи показання свідка ОСОБА_11 , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що такі хоч і вказують на вчинення обвинуваченим протиправних дій відносно потерпілої ОСОБА_10 , однак не підтверджують перебування обвинуваченого ОСОБА_6 в момент їх вчинення в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої, що є необхідною умовою кваліфікації дій винного за ст. 116 КК України, а тому не прийняв такі до уваги в якості доказу обставин в межах зміненого прокурором обвинувачення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неврахування судом першої інстанції показань допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 та наданих стороною обвинувачення виписок-епікризів із історії хвороб пацієнта ОСОБА_18 та листа Закарпатського обласного наркологічного диспансеру від 20.07.2015 за № 449, апеляційний суд враховує положення ч. 3 ст. 26 КПК України про те, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на розгляд сторонами та віднесені до їх компетенції цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
В апеляційній скарзі прокурор наводить власну оцінку показанням свідка ОСОБА_11 очевидця події та офіційної документації лікарських установ на користь винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , на відмінну від оцінки доказів судом і замість правової аргументації застосування апеляційним судом ч. 3 ст. 404 КПК України, викладає свою позицію, щодо винуватості останнього, без клопотання про повторне дослідження цих доказів, що свідчить про відсутність правових підстав як для повторного допиту апеляційним судом свідка ОСОБА_11 , так і дослідження вказаних письмових доказів, оскільки їх повторне дослідження, за відсутності відповідного клопотання прокурора, поданого відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, порушуватиме загальні засади кримінального провадження, передбачені п. 3, 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, зокрема: рівність перед законом і судом, змагальність сторін та
свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та може викликати певні сумніви в упередженості суду.
Разом з тим, колегія суддів констатує, що сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження (постанова Верховного Суду від 20.01.2022 (провадження № 51-4667 км21).
Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати від 16.10.2019 (провадження № 13-43кс19), під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.
При цьому апеляційний суд враховує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до вимог ст. 22, 26, 404 КПК України, умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків судом першої інстанції були створенні, ніяких перешкод у збиранні, перевірці доказів під час судового розгляду з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, судом першої інстанції не створювалось.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження такого встановлено, що після допиту обвинуваченого, потерпілого та частини свідків, заявлених у кримінальному провадженні та дослідження всіх письмових доказів, прокурором не заявлялось жодних клопотань щодо повторного допиту та додаткового з`ясування обставин, які мають значення для об`єктивного розгляду кримінального провадження. Більше того, після вжитих судом неодноразових заходів щодо примусового приводу в судове засідання свідків обвинувачення, які залишились не виконаними, прокурором в судовому засіданні було заявлено клопотання про відмову від допиту інших свідків обвинувачення.
Суд першої інстанції проаналізував надані потерпілим та свідками показання та належним чином мотивував своє рішення, як щодо тих обставин, які ними підтверджуються, так і навпаки, у зв`язку з чим доводи прокурора про те, що показання свідка ОСОБА_11 вказують на причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки фактично націлюють апеляційний суд до необхідності переоцінки вказаних показань на користь сторони обвинувачення, що є неприпустимим
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що показання, як обвинуваченого ОСОБА_6 так і допитаних в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_25 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_23 ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не викривають ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, а інших переконливих доказів у підтвердження винуватості обвинуваченого, які стосуються предмету доказування по даному кримінальному провадженні (в межах висунутого обвинувачення, відповідно до зміненого обвинувального акту) стороною обвинувачення не надано.
При оцінці доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх ( 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку у кримінальному
провадженні щодо ОСОБА_6 , дослідивши показання обвинуваченого, потерпілого та заявлених стороною обвинувачення свідків, проаналізувавши докази, які за версією обвинувачення підтверджують факт вчинення ОСОБА_6 умисного вбивства, вчиненого в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої ОСОБА_10 , дав їм вірну, належну та правильну оцінку та з посиланням на норми матеріального й процесуального права, прямо вказав про їх недостатність для висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України і такі висновки суду колегія суддів вважає правильними.
При цьому, колегія суддів враховує,що тягар доказування відповідно до КПК України покладений на прокурора, і саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні.
Доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції того факту, що конфлікт між потерпілою та обвинуваченим виник на грунті активних дій потерпілої ОСОБА_10 щодо привласнення нею пачки сигарет та образ в бік обвинуваченого, що спровокувало ОСОБА_6 до раптового нанесення численних ударів потерпілій, що на думку прокурора, свідчить про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, вимогах закону, з огляду на таке.
Стаття 116 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання.
Видовими ознаками юридичного складу умисного вбивства, передбаченого ст. 116 КК України, є: 1) перебування винного у стані сильного душевного хвилювання (фізіологічного афекту) під час вчинення посягання на життя потерпілого; 2) раптовість виникнення такого стану; 3) наявність причинного зв`язку між станом сильного душевного хвилювання і поведінкою потерпілого протизаконним насильством, систематичним знущанням або тяжкою образою; 4) заподіяння смерті саме тій особі, яка вчинила протизаконне насильство, систематичне знущання або тяжку образу.
Саме за наявності всіх цих чотирьох складових, дії особи підлягають кваліфікації за ст. 116 КК України.
Термін «стан сильного душевного хвилювання» є юридичним терміном і у медицині не використовується. Наявність такого стану встановлює суд оцінюючи висновок судової експертизи щодо психічного стану особи у сукупності з іншими доказами.
До стану сильного душевного хвилювання відносять не тільки афекти, але й інші емоційні стани, які виникли внаслідок неправомірних дій потерпілого та характеризуються особливо великою силою їх прояву, що відрізняє їх від інших емоцій.
При цьому наявність стану сильного душевного хвилювання, тобто такого психічного стану, при якому інтенсивна емоція протягом короткого часу домінує у психіці людини та значною мірою знижує її здатність усвідомлювати свою поведінку та керувати нею, має бути встановлена у висновку судової експертизи за участю психологів, психіатрів. Але навіть і при цьому суд не зв`язаний таким висновком і може спростувати його на підставі інших доказів.
Інша ознака раптовість з`являться як безпосередня реакція на подію, яка сталася несподівано для людини.
Тяжка образа - умисне грубе приниження честі і гідності суб`єкта, яке може бути вчинене у будь-якій формі, у тому числі і словесно. Важливе значення для оцінки образи як такої, що є тяжкою, мають емоційні особливості суб`єкта та сприйняття ним факту образи.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що в ході судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , наявність обставин, із якими законодавець пов`язує виникнення стану сильного душевного хвилювання, не встановлено і стороною обвинувачення не надано доказів, які б поза розумним сумнівом могли підтвердити наявність таких обставин.
При цьому, апеляційний суд враховує, що для оцінки образи як такої, що є тяжкою слід брати до уваги індивідуально-психологічні, емоційні особливості особи ОСОБА_6 , а також характер словесної образи з боку потерпілої ОСОБА_10 .
Доводи прокурора про неповне з`ясування судом обставин події та неналежну їх оцінку, а відтак і безпідставність висновку суду про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України є неспроможними, адже під час судового розгляду судом першої інстанції, належними доказами не встановлено, у чому саме полягала тяжка образа з боку потерпілої ОСОБА_10 та якими саме діями остання обумовила у обвинуваченого ОСОБА_6 стан сильного душевного хвилювання, про що обґрунтовано зазначено у вироку суду.
Також на думку апеляційного суду, врахувавши обставини кримінального правопорушення, з яких об`єктивно вбачається, що передумовами події було спільне вживання обвинуваченим та потерпілою алкогольних напоїв, а також те, що обвинувачений жодного разу не повідомляв про такі дії потерпілої, як протизаконне насильство, систематичне знущання або тяжкі образи щодо нього, суд прийшов до вірного висновку про те, що перебування ОСОБА_6 у момент вчинення кримінального правопорушення у стані фізіологічного афекту, не підтвердженого дослідженими в суді доказами, в тому числі й наявними у кримінального провадженні судово-психіатричними даними.
Висновком судово-психіатричної експертизи № 136 від 16.07.2015 встановлено, що ОСОБА_6 на момент вчинення злочину психічним захворюванням не страждав і не страждає ним в теперішній час, а виявляє ознаки емоційно-нестійкого розладу особистості, імпульсивний тип, ускладнений синдромом залежності від вживання алкоголю та психоактивних речовин. Вчинив інкриміноване йому діяння у стані простого звичайного алкогольного сп`яніння, коли міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тимчасовий психічний розлад у даному випадку виключається повністю, оскільки його дії були послідовні, цілеспрямовані із збереженням адекватного мовного контакту. Нa теперішній час ОСОБА_6 відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Зі змісту вищезазначеного висновку експерта вбачається, що експертизу проведено висококваліфікованими спеціалістами з достатнім досвідом роботи, в ході її проведення досліджувалися в тому числі дані медичної документації про лікування у психіатричному відділенні ОКЛ м. Ужгорода у 2005 році, а також проводилося особисте спілкування із ОСОБА_6 . Тому вважати висновок судово-психіатричної експерти № 136 від 16.07.2015 необ`єктивним підстав немає.
Крім того, касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 05.06.2023 у справі № 587/241/18 зазначив, що кваліфікація дій за ст. 116 КК України виключається у ситуаціях, коли під час безпосереднього здійснення злочину винна особа перебувала у звичайному психічному стані, а не у стані сильного душевного хвилювання, навіть якщо вбитий протиправно поводився стосовно неї, що й стало мотивом злочину.
Кожна з обставин, - як зазначена поведінка потерпілого, так і факт перебування винного у стані сильного душевного хвилювання внаслідок такої поведінки, - підлягає доказуванню при кваліфікації дій за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність. Тому суд для прийняття відповідного процесуального рішення повинен оцінити докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК України. Перебування винного у момент вчинення умисного вбивства у стані сильного душевного хвилювання повинно бути підтверджено об`єктивними даними.
Зважаючи на вказаний висновок експертизи та показання самого обвинуваченого, доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції перебування ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення у стані тимчасової нехворобливої зміни психіки, яким може бути стан афекту (дуже великого душевного хвилювання), який не є хворобливим розладом психіки, об`єктивно доказами не підтверджуються, а отже вимоги апеляційної скарги прокурора про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 116 КК України є безпідставними.
Що стосується доводів прокурора про не призначення судом першої інстанції щодо ОСОБА_6 повторної судової психолого-психіатричної експертизи, то вони теж не ґрунтуються на вимогах закону, адже за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, що прокурором в суді апеляційної інстанції не доведено.
При цьому, апеляційний суд враховує, що психічний стан ОСОБА_6 підтверджений висновком судово-психіатричної експертизи № 136 від 16.07.2015. Підстав не прийняти до уваги вказаний висновок у суду першої інстанції не було.
Більше того, з матеріалів кримінального провадження також вбачається, що стороною обвинувачення не висловлювались сумніви щодо стану психічного та психіатричного стану ОСОБА_6 , про що свідчить те, що сторона обвинувачення погодилась із висновком судово-психіатричної експертизи № 136 від 16.07.2015 та, вважаючи його достатнім, скерувала обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 до суду, кваліфікуючи дії обвинуваченого спочатку за ч. 1 ст. 115 КК України, не дивлячись на те, що за змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора і саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
Твердження прокурора про неповне дослідження судом усіх обставин кримінального провадження, зокрема, неврахування виписок-епікризів з історії хвороби пацієнта ОСОБА_18 та листа Закарпатського обласного наркологічного диспансеру від 20.07.2015 за № 449, згідно з яким ОСОБА_6 під час госпіталізації надав анкетні дані ОСОБА_17 , не заслуговують на увагу, позаяк зі змісту вироку вбачається, що зазначені документи досліджувалися судом і у вироку наведено належні обґрунтування висновку суду щодо цих доказів.
Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Згідно ст. 92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.
Європейський Суд з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 зазначив, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світі пункту 2 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування винуватості лежав на стороні обвинувачення.
У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Дослідивши зібрані докази, надані стороною обвинувачення, та оцінивши їх в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідивши надані стороною обвинувачення докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих і достатніх доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, а тому доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону.
Зібрані органом досудового розслідування докази винуватості ОСОБА_6 , перевірені судом першої інстанції та згідно ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.
Твердження в апеляційній скарзі прокурора про однобічну оцінку судом першої інстанції зібраним у кримінальному провадженні доказам, колегія суддів уважає безпідставними та необгрунтованими, оскільки суд зобов`язаний та вправі досліджувати докази, як надані стороною обвинувачення, так і стороною захисту та надати їм відповідну оцінку. При цьому, апеляційний суд враховує, що обов`язок збору, у тому числі, і обвинувальних доказів щодо вини конкретної особи та доведення переконливості таких доказів перед судом, з точки зору їх належності, є завданням сторони обвинувачення, і тому доведення вини обвинуваченого на підставі не виявлених документів, які підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню, і мають суттєве значення для кримінального провадження, лише на підставі припущень прокурора, не відповідає вимогам КПК України.
Окрім того, перевіривши доводи апеляції прокурора щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

-14-

Між тим, як вбачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, у ній фактично не міститься мотивованого належним чином обґрунтування жодної з перелічених вище підстав для визнання вироку таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, як і не зазначено прокурором під час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції дотримався вимог закону, належним чином мотивував своє рішення в частині виправдання ОСОБА_6 , а тому апеляційні доводи прокурора є безпідставними і такі відхиляються.

Будь-яких процесуальних порушень при дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновки суду щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, судом не допущено.

За відсутності інших доказів, які б підтверджували винуватість у вчиненні інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, на підставі сукупності правильно оцінених доказів з точки зору достатності, належності та допустимості, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, що стало підставою для його виправдання за цим Законом про кримінальну відповідальність, з достатнім вмотивуванням прийнятого рішення.

Дане рішення відповідає вимогам ст. 62 Конституції України, згідно якої обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене вище, доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та необґрунтоване виправдання ОСОБА_6 є такими, що суперечать встановленим обставинам кримінального провадження та наведеним доказам.

Аналізуючи оскаржуваний вирок суду та матеріали кримінального провадження з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції було створені необхідні умови для здійснення сторонами їх процесуальних прав та виконання їх процесуальних обов`язків та у прокурора в кримінальному провадженні було достатньо часу для доведеності вини обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення щодо ОСОБА_6 колегією суддів не встановлено.

Вирок суду належним чином мотивований, має однозначні судження і не має припущень, його висновки конкретні і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Крім того, у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

-15-

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок відповідно до положень ст. 373, 374 КК України, є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги прокурора щодо порушень, допущених судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Процесуальних порушень, які б могли бути підставою для скасування виправдувального вироку в ході розгляду апеляційної скарги прокурора, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, за результатами судового розгляду, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що жодних доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, стороною обвинувачення здобуто не було, а жодний з доводів апеляційної скарги прокурора не спростовує висновків суду першої інстанції щодо наявності законних підстав для виправдання ОСОБА_6 .

За таких обставин, при відсутності підстав для скасування законного, виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 за браком об`єктивних та безспірних доказів для постановлення обвинувального вироку за даним обвинуваченням відносно нього та вичерпності можливості для отримання нових доказів, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного виправдувального вироку суду щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, як про це йдеться в апеляційній скарзі прокурора.

Дане судове рішення в повній мірі відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального законів, практиці Європейського Суду з прав людини, є законним, обґрунтованим, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не знаходить.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом, що під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не заявлялось клопотань щодо дослідження доказів та приєднання до матеріалів провадження доказів (документів), які б істотно могли вплинути на висновки суду, а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2018 щодо ОСОБА_9 ,- без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді