ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5775/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/473/24 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 358, ч.4 ст.358 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358, частиною 4 статті 358 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000357 від 01.07.2023, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.10.2023 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовтневе, Вовчанського району Харківської області, громадянина України, із професійно-технічною освітою, який працює на посаді електрозварювальник Харківського електро-машинобудівного заводу, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358, частиною 4 статті 358 КК України та призначено покарання: за частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень; за частиною 4 статті 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень.

Згідно вироку ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.07.2019 року він був притягнутий до відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП та позбавлений права керування транспортними засобами строком на 12 місяців з 19.07.2019 по 19.07.2020, та постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.11.2019 року він був притягнутий до відповідальності за частиною 2 статті 130 КУпАП та позбавлений права керування транспортними засобами строком на 36 місяців з 27.12.2019 по 27.12.2022, посвідчення водія якого серії НОМЕР_1 було вилучене та зберігається в Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Харківській області (Філія ГСЦ МВС) № 6341, з метою уникнення від встановленої Законом відповідальності за керування транспортним засобом, без передбаченого дозволу (посвідчення водія), в порушення вимог статті 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року, яка визначає основні положення щодо допуску до керування транспортними засобами, а також постанови Кабінету Міністрів України №340 від 8 травня 1993 року «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчення водія та допуск громадян до керування транспортним засобом», а саме п. 16, згідно якого посвідчення водія на право керування транспортним засобом однієї з категорій видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити в сервісному центрі МВС, вирішив придбати підроблене посвідчення водія.

В подальшому, точну дату та число досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 01.07.2023, ОСОБА_7 діючи умисно, протиправно, з метою керування транспортним засобом з використанням підробленого посвідчення водія, вступив у змову з невстановленою під час досудового розслідування особою, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій щодо пособництва у вчиненні підроблення офіційного документа (посвідчення водія), надав невстановленій досудовим розслідуванням особі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, свої анкетні дані, та фотодані зі зображенням свого обличчя для подальшого їх внесення до підробленого документу, чим створив сприятливі умови для вчинення кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 358 КК України.

Вищевказана невстановлена особа у невстановлений під час досудового розслідування час та місці, але не пізніше 01.07.2023, виготовила комбінованим способом всі зображення лицьового та зворотного боків бланка, крім друкованого тексту індивідуальної інформації, якою персоналізований бланк, серії, номеру бланка та вихідних реквізитів виробника бланка, нанесені за допомогою знакосинтезуючого пристрою зі струменевим способом друку, серія, номер бланка та вихідні реквізити виробника бланка нанесені способом лазерного гравіювання; друкований текст індивідуальної інформації, якою персоналізований бланк нанесений термотрансферним способом друку, підроблений документ - посвідчення водія, який надає право керувати транспортним засобом та видається у встановленому Законом порядку з дотриманням певної процедури, а саме бланк посвідчення водія серії НОМЕР_2 , в яке внесла фотографію ОСОБА_7 .

В подальшому, точного часу під час досудового розслідування не встановлено, але не пізніше 01.07.2023, ОСОБА_7 , придбав у невстановленої особи бланк підробного посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з своєю фотографією у ньому.

Згідно висновку експерта судової технічної експертизи документів № СЕ-19/121-23/16600-ДД від 10.08.2023 року, наданий на дослідження бланк посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане 19.04.2011 ВРЕР № 11 УДАІ МВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - України.

Також згідно інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області, громадянину ОСОБА_7 посвідчення водія серії НОМЕР_2 , підрозділами ГСЦ МВС України не видавалось.

Крім того, ОСОБА_7 продовжуючи свій протиправний умисел, будучи обізнаним про те, що відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року, яка визначає основні положення щодо допуску до керування транспортними засобами, а також п. п. «а» п. 2.1. ч. 2 «Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, які наголошують, що водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та необхідності складання відповідних іспитів для його отримання, затверджених наказом МВС України № 515 від 07.12.2009, достовірно знаючи, що він не отримував у встановленому «Положенням Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 8 травня 1993 року порядку посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та маючи умисел на подальше використання завідомо підробленого посвідчення водія, бланк якого відповідно до висновку експерта судової технічної експертизи документів № СЕ-19/121-23/16600-ДД від 10.08.2023 року, посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - України, переслідуючи мету використання вищевказаного підробленого документу, усвідомлюючи, що пред`явлення посвідчення водія дозволить йому керувати транспортним засобом, почав використовувати завідомо підроблений документ, а саме посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , точну дату та число досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 01.07.2023.

Так, 01.07.2023 року о 14 год. 01 хв. за адресою: м. Харків, пр. Олександрівський, 2, автомобіль «BMW», державний номерний знак НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_7 , був зупинений працівниками екіпажу 4105 УПП ДПП в Харківській області за порушення правил ПДР, про що співробітниками УПП ДПП в Харківській області на місці події складено постанову № ЕАС/7262372 за ч.2 ст. 126 КУПАЛ від 01.07.2023 року.

Під час перевірки документів працівниками екіпажу УПП ДПП в Харківській області, ОСОБА_7 достовірно знаючи, що у нього знаходиться при собі підроблений документ - посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке він не отримував у встановленому «Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, на законну вимогу працівників поліції пред`явив останнім, завідомо підроблений документ, а саме посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тим самим, ОСОБА_7 , використав, завідомо для нього підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Не погодившись із вказаним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки; за частиною 4 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі частини 1 статті 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що призначене покарання, ближче до мінімального можливого, не відповідає меті виправлення засудженого та попередження вчинення нових правопорушень, є недостатнім, зважаючи на час та суму, які обвинувачений витратив задля уникнення проходження законної процедури отримання посвідчення водія. Крім того, прокурор наголошує на необхідності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом. Посилається на те, що обвинувачений систематично порушував Правила дорожнього руху, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, навіть факт підробки посвідчення водія був виявлений, коли він був зупинений за порушення ПДР. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, колегія суддів, на підставі статті 394 та частини 1 статті 404 КПК України, не перевіряє. Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги прокурора щодо правильності призначення покарання, судом апеляційної інстанції встановлено, що призначене судом першої інстанції покарання, як окремо за частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358 КК України, так і за сукупністю кримінальних правопорушень не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, у зв`язку із чим вирок суду в частині призначеного покарання слід скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок на підставі пункту 3 частини 1 статті 407, пункту 2 частини 1 статті 420 КПК України. Частиною 1 статті 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. Відповідно частини 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Згідно статті 65 КК України та роз`яснень, наведених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Суд апеляційної інстанції погоджується з апеляційними доводами прокурора в тій частині, що штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень, не відповідає меті покарання, не є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, враховуючи, що ОСОБА_7 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами на підставі постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.11.2019 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП, вчинив дії з метою отримання та використання завідомо підробленого посвідчення водія. З огляду на те, що обвинувачений віддав перевагу незаконному способу отримання підробленого посвідчення водія, колегія суддів приходить до висновку, що призначення судом першої інстанції штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, не є співмірним з тяжкістю кримінального правопорушення та обставинами його вчинення. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання. Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання як окремо за частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358 КК України, так і на підставі частини 1 статті 70 КК України, колегія суддів враховує, що обставиною, яка його пом`якшує, є щире каяття. Обставини, що обтяжують покарання, відсутні. ОСОБА_7 на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, тяжких захворювань чи інвалідності не має, офіційно працевлаштований - електрозварник АТ «УКРЕНЕРГОМАШИНИ» (довідка № 24-596 від 09.10.2023), має постійне місце проживання, раніше не був судимий. Враховуючи встановлені обставини, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, визнання вини, колегія суддів не вбачає підстав для призначення штрафу в максимальному розмірі, передбаченому санкцією частини 1 статті 358 КК України, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі.

Щодо вимоги прокурора про призначення обвинуваченому за частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України та на підставі статті 70 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 55 КК України визначено, що позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Обгрунтовуючи необхідність призначення такого додаткового покарання, прокурор посилається на висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі 702/301/20 про те, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами. У наведеній постанові Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку про те, що у статті 55 КК України не встановлено обмежень щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, особам, які на момент вчинення кримінального правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.

Особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами. Суд апеляційної інстанції зазначає, що у провадженні, яке було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, особа, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, допустила порушення Правил дорожнього руху та враховуючи наслідки, що настали, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України. При цьому, санкції статтей 286, 286-1 КК України, окрім частини 2 статті 286 КК України, передбачають обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Санкція частини 2 статті 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Таким чином, Верховний Суд надавав оцінку обставинам, коли особа, яка перебувала за кермом транспортного засобу та спричинила ДТП, не мала посвідчення водія, а санкці статтей 286, 286-1 КК України передбачають можливість призначення такого додаткового покарання як позбавлення права керування транспортними засобами. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 27 частиною 1 та частиною 4 статті 358 КК України, санкції яких, на відміну від санкції статтей 286, 286-1 КК України, не передбачають можливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

І хоч положення частини 2 статті 55 КК України визначають можливість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, однак одночасно з цим визначають умову такого застосування. На переконання колегії суддів призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в даному випадку не сприятиме запобіганню вчиненню обвинуваченим нових кримінальних правопорушень та досягненню мети покарання, яке за своєю суттю полягає у обмеженні особи у використанні такого права протягом встановленого судом строку, оскільки кримінальні правопорушення, передбачені частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358, частиною 4 статті 358 КК України були вчинені ОСОБА_7 саме через тимчасову відсутність у останнього права керування транспортними засобами, у зв`язку із вилученням у нього посвідчення водія серії НОМЕР_1 . Таким чином, застосування в даному кримінальному провадженні додаткового покарання не є перешкодою для вчинення особою дій, спрямованих на отримання посвідчення водія поза встановленою законодавством процедурою.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 55 КК України, враховуючи характер кримінальних правопорушень, та те, що ОСОБА_7 в даному провадженні не обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у сфері порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, йому не ставиться в провину порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило шкоду здоров`ю чи навіть смерть іншим особам, яке б за своїм характером вимагало необхідність призначення такого додаткового покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх правових підстав для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, у зв`язку із чим апеляційна скарга прокурора в цій частині вимог задоволенню не підлягає. Суд апеляційної інстанції зауважує, що ОСОБА_7 відповідно до квитанції від 19.12.2023, що наявна в матеріалах провадження, вже сплатив 1700 гривень в рахунок розміру штрафу, призначеного судом першої інстанції. Враховуючи вказану обставину, обвинуваченому необхідно зарахувати сплачену суму коштів в розмір штрафу, остаточного призначеного цим вироком.

На підставі викладеного, керуючись статтями 404, 407, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.10.2023 стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та в цій частині ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7

-за частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

-за частиною 4 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

На підставі частини 1 статті 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Зарахувати 1700 гривень, які сплачені ОСОБА_7 відповідно до квитанції від 19.12.2023, в розмір штрафу, остаточного призначеного даним вироком.

В решті вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.10.2023 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Касаційного Кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: