УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 591/465/21

провадження № 51-642ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК - на строк 7 років; ч. 1 ст. 186 КК - на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначеноостаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення; цивільного позову; речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 04 грудня 2020 року в період часу з 16:00 до 18:30, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків під час конфлікту у ході спільного вживання спиртного напою, умисно завдав удар в око та 2 удари ножем по тулубу ОСОБА_6 , чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді колото-різаної рани правої половини грудної клітки, що проникає в черевну порожнину з пораненням печінки та капсули правої нирки, внутрішньочеревної кровотечі, різаної рани середньої третини лівого стегна, які належать до легких та тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_4 , після вищенаведених дій, цього ж дня, у період часу з 17:00 до 18:30, перебуваючи за тією ж адресою, діючи з корисливих мотивів з кишені джинсів ОСОБА_6 відкрито викрав гроші в сумі 50 грн, завдавши потерпілому майнової шкоди на вказану суму.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 15 листопада 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень й особі засудженого, просить змінити постановлені стосовно ОСОБА_4 судові рішення. Постановити новий вирок, яким виправдати його підзахисного за ч. 1 ст. 186 КК і перекваліфікувати дії засудженого з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 123 КК та призначити ОСОБА_4 мінімальне покарання за цим кримінальним законом.

Захист стверджує про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК та відсутності в діянні його підзахисного корисливого мотиву.

Крім того, захисник зазначає, що в момент завдання ударів ножем ОСОБА_6 , засуджений перебував у стані сильного душевного хвилювання через тяжку образу з боку потерпілого, що раптово виникла внаслідок приниження його гідності як чоловіка, а тому дії ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за ст. 123 КК.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

При цьому касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З огляду на викладене Суд відхиляє доводи касаційної скарги, у яких захист оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини, викладаючи власну версію подій, оскільки вони стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 186 КК.

З поданої захисником касаційної скарги вбачається, що захист не заперечує факт завдання потерпілому ударів ножем, у результаті яких ОСОБА_6 спричинено тяжкі тілесні ушкодження. Заперечення цієї сторони полягають в тому, що ОСОБА_4 , будучи в стані сильного душевного хвилювання, через образу потерпілого, що виникла через приниження його гідності як чоловіка, перебуваючи в стані афекту, завдав удари ножем потерпілому, чим спричинив йому тілесні ушкодження.

Під час перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Зокрема, постановляючи вирок, місцевий суд урахував показання: ОСОБА_4 , який винуватість не визнав та вказав, що у нього з потерпілим через ревнощі виникла суперечка і конфлікт, які надалі переросли у боротьбу; ОСОБА_6 (потерпілого), який підтвердив, що зазначені кримінальні правопорушення щодо нього вчинив ОСОБА_4 та свідків: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (працівників поліції, які приїхали на виклик потерпілого) та вказали, що бачили у ОСОБА_6 ножові поранення; ОСОБА_9 (матері потерпілого), яка підтвердила, що її син є особою з інвалідністю з дитинства.

Суд узяв до уваги показання потерпілого, свідків та письмові докази, серед яких: протоколи огляду місць подій, а саме квартири ОСОБА_4 , відповідно до якої зафіксована слідова картина на місці завдання потерпілому тілесних ушкоджень, та лікарні, згідно з яким вилучено одяг потерпілого зі слідами крові та порізами; протоколи проведення слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_10 , відповідно до якого, остання підтвердила факт спільного вживання алкогольних напоїв, а також відтворила обставини завдання потерпілому тілесних ушкоджень, та за участю ОСОБА_6 , згідно з яким потерпілий відтворив обставини завдання йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 ; протокол огляду предметів, згідно з яким оглянуто запис з нагрудних камер поліцейських, на яких зафіксовано спілкування правоохоронців з потерпілим, та затримання ОСОБА_4 , який перебував у стані сп`яніння та нецензурно висловлювався стосовно оточуючих.

З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у виді спричинення тілесних ушкоджень, встановленням причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Відповідно до ст. 123 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого.

Стан сильного душевного хвилювання може мати прояв у вигляді фізіологічного афекту, який є психологічним поняттям. Фізіологічний афект може виникнути, зокрема, від одноразового, раптового, неочікуваного безпосереднього сильного впливу зовнішнього фактора. На першій стадії його перебігу внаслідок конкретної ситуації, яку особа суб`єктивно оцінює як надпотужно афектогенну, відбувається раптовий перехід від свідомого психічного стану до звуження свідомості, уявлення обмежуються лише подразником, на який спрямовується рухове збудження, ця підготовча стадія протікає мінімально за часом і майже миттєво настає друга стадія - розрядка, афектований вибух.

Як установили суди попередніх інстанцій, ОСОБА_4 у ході спільного вживання алкогольних напоїв, під час конфлікту з потерпілим, завдав останньому удар в око та удари ножем по тулубу потерпілого, спричинивши тим самим йому легкі та тяжкі тілесні ушкодження у виді колото-різаної рани правої половини грудної клітки, що проникає у черевну порожнину з пораненням печінки та капсули правої нирки, внутрішньочеревної кровотечі, різаної рани середньої третини лівого стегна.

Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що засуджений умисно, цілеспрямовано завдав удари ножем по тулубу потерпілого без будь-якого попередження, який цього не очікував, а також не спроможний був захищатися, зокрема через наявність у нього вад здоров`я, заподіяв ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження.

Місцевий суд відкинув версію засудженого щодо його перебування у стані сильного душевного хвилювання через викликані поведінкою потерпілого ревнощі, зауваживши, що ОСОБА_4 не надав пояснення тому, що після викликаних поведінкою потерпілого ревнощів він надалі продовжував з ним підтримувати стосунки, періодично вживати з ним спиртні напої, а тому дійшов висновку про наявність у засудженого підсиленого алкоголем імпульсивного стану, який було встановлено, зокрема, висновком судово-психіатричної експертизи та зафіксовано на відеозаписі з камер поліцейських.

Крім того, захисник у касаційній скарзі не навів доводів на підтвердження факту неправомірної поведінки потерпілого стосовно засудженого, зокрема жорстокого поводження, приниження честі і гідності й системного характеру такого поводження з боку потерпілого, а також того, що засуджений під час події перебував у стані вираженої емоційної напруги, ступінь якої досягав такого рівня, який позбавляв його можливості значною мірою усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки.

Отже, за встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК кваліфіковано правильно.

Крім того, захисник зазначає, що у інкримінованому ОСОБА_4 діянні за ч. 1 ст. 186 КК відсутня суб`єктивна сторона, а саме корисливий мотив.

Верховний Суд відхиляє такі твердження захисту.

Так, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, тобто таким, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. При цьому грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.

Корисливий мотив полягає у прагненні одержати матеріальну вигоду для себе або інших осіб, спонуці до незаконного збагачення за рахунок чужого майна.

Місцевий суд, як зазначалося вище, ретельно дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження докази та оцінивши показання потерпілого і свідків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК, оскільки останній у присутності ОСОБА_6 , який розумів протиправний характер дій засудженого, заволодів належними грошима потерпілого, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Таким чином місцевий суд, за встановлених фактичних обставин справи, досліджених доказів та оцінених відповідно до вимог ст. 23 КПК показань засудженого та потерпілого, правильно встановив наявність у ОСОБА_4 корисливого мотиву.

Сторона захисту, крім загальних тверджень про відсутність у засудженого корисливого мотиву не наводить обґрунтованих доводів, які би свідчили, що заволодіння грошима, яке вчинив ОСОБА_4 і розпорядився ними на власний розсуд, засуджений здійснив не з корисливим мотивом.

Апеляційний суд перевірив висновки суду першої інстанції в частині доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, визнав їх правильними і належним чином умотивованими.

При цьому з рішення апеляційного суду випливає, що цей суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту, навів ґрунтовні мотиви їх відхилення.

Зокрема, суд апеляційної інстанції у рішенні зазначив, що під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що спочатку між ним та засудженим виник словесний конфлікт на ґрунті ревнощів, після цього ОСОБА_4 наніс йому один удар в око, від якого потерпілий упав на підлогу, потім завдав удари ножем і після цього відкрито заволодів його грошима, які були в кишені його джинсів.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними, а доводи захисника непереконливими, такими, що спростовуються вищенаведеними й дослідженими судом доказами, які є логічними, послідовними й узгоджуються між собою.

З урахуванням цього касаційний суд підсумовує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3