Справа № 522/4865/20
Провадження № 1-кп/522/622/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000451 від 29.02.2020 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки Киргизії, з неповною середньою освітою, не заміжньої, офіційно не працевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

29.02.2020 приблизно о 19:30 годин ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 1, в аптеці «Гаєвського» побачила біля каси раніше незнайому їй ОСОБА_5 , у кишені куртки якої, ОСОБА_3 помітила мобільний телефон. У той же час у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, спрямований на таємне заволодіння майном ОСОБА_5 - мобільним телефоном.

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_3 підійшла зі спини в притул до ОСОБА_5 та поклала руку до кишені куртки останньої, в якій у той момент знаходився мобільний телефон марки «iPhоnе 11 Pro Max» в корпусі зеленого кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вартістю 37500 гривень, із сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , яка цінності для потерпілої не представляє.

Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_3 умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету, спрямовану на незаконне заволодіння чужим майном, а також привласнення чужого майна, підійшла зі спини в притул до ОСОБА_5 , поклала руку до кишені куртки останньої та взяла з кишені ОСОБА_5 мобільний телефон марки «iPhоnе 11 Pro Max» в корпусі зеленого кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вартістю 37500 гривень, із сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , яка цінності для потерпілої не представляє, після чого сховала телефон під свій шарф.

Через деякий (нетривалий) час, який точно встановити у судовому засіданні не вдалось, ОСОБА_5 помітила, що у неї з кишені куртки пропав мобільний телефон, після чого відразу зі своїм знайомим ОСОБА_7 , з яким вона прийшла до аптеки, почала шукати його, при цьому ОСОБА_8 , яка ще не встигла покинути місце скоєння кримінального рпавопорушення, стала чекати слушної нагоди, щоб непоміченою покинути приміщення аптеки з викраденим майном.

Через декілька хвилин (точний час суду не вдалося встановити), ОСОБА_3 пішла до виходу з аптеки, а ОСОБА_7 через це звернув на неї увагу та запідозрив, що телефон могла викрасти саме ОСОБА_3 , з причини чого зупинив останню біля виходу і став вимагати повернути телефон. Декілька хвилин (точний час суду не вдалося встановити) ОСОБА_3 заперечувала, що саме вона викрала телефон, але потім дістала його з-під шарфу та повернула потерпілій ОСОБА_5 .

Після повернення телефону власниці, ОСОБА_3 просила ОСОБА_5 та ОСОБА_7 дати їй піти, але оскільки вони заперечували, залишилась у приміщенні аптеки до приїзду поліції.

Таким чином, суд вважає вірною кваліфікацією дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, тобто - закінчений замах на таємне викрадання чужого майна (крадіжку), оскільки ОСОБА_3 виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але воно не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, визнала свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та надала покази, відповідно до яких вона 29.02.2020 приблизно о 19:30 годин перебувала за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 1, в аптеці «Гаєвського», куди зайшла купити ліки, побачила біля каси раніше незнайому їй ОСОБА_5 , у кишені куртки якої, помітила мобільний телефон та керуючись умислом, що виник раптово, вирішила його викрасти, що і зробила, впевнившись, що за нею ніхто не спостерігає. Викрадений телефон сховала під шарф. Раптово жінка, у якої вона викрала телефон, помітила його відсутність і почала з невідомим ОСОБА_3 чоловіком його шукати. ОСОБА_3 з причини цього затрималась у аптеці та чекала нагоди, щоб вийти. Коли вона вже вирішила піти, біля виходу її зупинив чоловік, який разом з потерпілою шукав телефон і почав їй казати, щоб вона його повернула. ОСОБА_3 підтвердила, що спочатку заперечувала, що вона викрала телефон, оскільки злякалась відповідальності, але потім все ж вирішила його віддати та дістала з-під шарфу. Після повернення телефону власниці ОСОБА_3 просила ОСОБА_5 та ОСОБА_7 дати їй піти, але оскільки вони заперечували, залишилась у приміщенні аптеки до приїзду поліції.

У вчиненому обвинувачена розкаялась та просила суд суворо її не карати.

Крім повного визнання обвинуваченою своєї вини, її винність у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна повністю підтверджується зібраними у справі і перевіреними у судовому засіданні доказами.

Так, потерпіла ОСОБА_5 20.05.2021 року у судовому засіданні пояснила суду, що приблизно в кінці 2019 року вона разом зі своїм колегою ОСОБА_7 зайшла до аптеки придбати ліки, перебуваючи в приміщенні аптеки ОСОБА_5 стояла в черзі, в якійсь час потерпіла відчула, що нібито до неї хтось притулився, після вона почула, як її колега, звертаючись до невідомої жінки, каже, щоб та віддала телефон. Потім ОСОБА_5 побачила, як обвинувачена дістає з під свого шарфа телефон, якій їй належить, та вихватила його з її рук, бо та не віддавала його.

На запитання прокурора ОСОБА_5 відповіла, що у приміщенні аптеки обвинувачена була разом з жінкою, на запитання захисника ОСОБА_6 , чи була ОСОБА_3 у приміщенні аптеки разом з іншою особою, ОСОБА_5 відповіла, що разом з обвинуваченою була якась жінка, але вона не пам`ятає її зовнішність.

На запитання захисника ОСОБА_5 зазначила, що обвинувачена намагалась втекти до того моменту як її зупинив її колега, після того не намагалась втекти, просто просила, щоб їй дали піти.

При цьому, суд критично відноситься до тверджень ОСОБА_5 , що на вимогу віддати телефон, ОСОБА_3 не віддала його, а вона була вимушена його забрати, оскільки сама ж ОСОБА_5 підтверила, що ОСОБА_3 добровільно витягла телефон з під шарфу, під яким його ховала.

20.05.2021 року в судовому засіданні під час допиту в якості свідка ОСОБА_7 показав, що в кінці лютого 2020 року він перебував в аптеці «Гаєвського» по вул. Черняховського в м. Одеса, разом і своєю колегою ОСОБА_5 , туди зайшли дві жінки ромської зовнішності, одна стала з правої сторони від них з потерпілою, а інша стала ліворуч, та що була ліворуч, свідок вказав, що це була обвинувачена, вона була одягнена в сіру спідницю та на ній був шарф. Також свідок ОСОБА_7 в ході допиту вказав, що обвинувачена вихопила в потерпілої з кишені телефон та намагалась втікати з приміщення аптеки, а він побачив це, зупинив обвинувачену, схопив її за руку, а ОСОБА_5 вихопила у неї з рук свій телефон, після чого вони наказали обвинуваченій чекати приїзду поліції.

Оцінка достовірності показів свідка - це процес, який відбувається в ході проведення судового розгляду справи.

Оцінка достовірності показань свідка залежить від характеру показань свідка, прогалин в обґрунтуванні, логічність викладу показань тощо, від особи свідка, що має значення для оцінки його показань - наявність зацікавленості, в результатах провадження, службових, родинних взаємин з іншими учасниками процесу, його психологічні особливості, здатність сприймати і давати правдиві показання, репутація свідка, характеристика як члена суспільства тощо, від співвідношення показань свідка з іншими доказами у провадженні з метою з`ясування суперечностей або відсутності узгодженості між ними.

Враховуючи викладене, суд критично відноситься до показів ОСОБА_7 про те, що він бачив як ОСОБА_3 діставала телефон у ОСОБА_5 з кишені та почала втікати, оскільки вони не узгоджуються з показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які зокрема показали, що хлопець та дівчина спочатку шукали викрадений телефон, а вже потім хлопець зупинив на виході ОСОБА_3 і почав казати, щоб остання повернула телефон, та після цього ОСОБА_3 не намагалась втекти. При цьому суд враховує, що ОСОБА_7 є колегою потерпілої ОСОБА_5 , а не сторонньою для потерпілої особою, на відмінність від свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Зазначені обставини надають суду достатньо підстав згідно до вимог ст. 96 КПК України, вважати покази зазначеного свідка не достовірними.

20.06.2023 року в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_12 , яка на час скоєння кримінального правопорушення працювала в аптеці «Гаєвського» по вул. Черняховського, 1, в м. Одесі. ОСОБА_9 надала покази, відповідно до яких 29.02.2020 року ввечері вона перебувала на своєму робочому місці, біля каси. Свідок ОСОБА_12 не бачила, що відбувалось в залі, лише після того, що трапилось, вона зрозуміла, що якась жінка вкрала в іншої жінки мобільний телефон, а чоловік зупинив цю жінку, що вкрала телефон, біля виходу з аптеки та викликав поліцію. Свідок не бачила, щоб чоловік, який був з потерпілою біг за кимось та в когось забирав телефон та взагалі свідок не бачила ні в чиїх руках мобільного телефону.

01.11.2023 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, вона на час скоєння кримінального правопорушення працювала в аптеці «Гаєвського» по вул. Черняховського, 1, в м. Одесі, 29.02.2020 року ввечері вона перебувала на своєму робочому місці, в аптеці було багато людей, у тому числі потерпіла з хлопцем, вони ходили по аптеці, працівники їх консультували з приводу косметичних засобів. Потім ОСОБА_11 на касі приймала від дівчини розрахунок за покупку та бачила як до дівчини підійшли дві жінки, які спілкувались між собою, при цьому одна потім відійшла у сторону, а інша підійшла близько до дівчини, а потім різко пішла до виходу, але її зупинив чоловік, який був разом з дівчиною і сказав віддати телефон, обвинувачена спочатку заперечувала крадіжку телефону, але потім вона дістала його і віддала дівчині.

ОСОБА_11 зазначила, що чоловік, який був з дівчиною, бачив як ОСОБА_3 викрала у ОСОБА_5 телефон, але суд критично відноситься до її показів в цій частині та вважає їх припущенням, оскільки на запитання ОСОБА_11 відповіла, що самого моменту кримінального правопорушення вона не бачила, також припущенням ОСОБА_11 суд вважає її твердження, що ОСОБА_3 була в приміщенні аптеки з жінкою, з якою спілкувалась як знайома, оскільки сама ж ОСОБА_11 зазначила, що у приміщенні аптеки у той день було багато людей, була черга, а вона працювала на касі та розраховувала покупців, а тому об`єктивно не мала можливості оцінювати та уважно слухати розмови відвідувачів аптеки.

14.02.2024 у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, вона на час скоєння кримінального правопорушення працювала в аптеці «Гаєвського» по вул. Черняховського, 1, в м. Одесі, 29.02.2020 року ввечері вона перебувала на своєму робочому місці, до каси була черга, у тому числі дівчина з молодим чоловіком. Коли ця дівчина хотіла розрахуватись, вона виявила пропажу свого мобільного телефону, а хлопець, який був з нею, почав виходити з приміщення аптеки та телефонувати, шукаючи телефон, хлопець з дівчиною шукали телефон приблизно впродовж п`яти - десяти хвилин. В цей час обвинувачена почала рухатись в бік виходу з приміщення, на що відреагував хлопець, який був з дівчиною в якої пропав мобільний телефон та почав, звертаючись до обвинуваченої казати, щоб та віддала телефон. Свідок бачила в руках обвинуваченої мобільний телефон, який вона дістала з під шарфу, але точно звідки вона не пам`ятає, оскільки було багато людей і вона взагалі погано пам`ятає обличчя жінки, що вкрала телефон. Хлопець з дівчиною викликали поліцію, поліція затримала обвинувачену. При цьому свідок зауважила, що не бачила, щоб з обвинуваченою був ще хтось, а дівчина виявила пропажу телефону сама, коли почала розраховуватись на касі.

Окрім показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , провина обвинуваченої ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, також підтверджується письмовими доказами, наданими прокурором у судовому розгляді та безпосередньо дослідженими судом, а саме:

-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 29.02.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_5 просить прийняти міри правового характеру до невстановленої особи, яка 29.02.2020 року, перебуваючи у аптеці «Гаєвського» по вул. Черняховського, 1, в м. Одесі, витягнула у неї з кишені мобільний телефон марки «iPhоnе 11 Pro Max» в корпусі зеленого кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , із сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 ;

-заявою ОСОБА_5 від 19.02.2020 року, відповідно до якої вона добровільно надала слідчому на огляд свій мобільний телефон марки «iPhоnе 11 Pro Max» в корпусі зеленого кольору та протоколом огляду зазначеного мобільного телефону від 01.03.2020 року;

- накладною №1311 від 05.10.2019 року, відповідно до якої вартість мобільного телефону марки «iPhоnе 11 Pro Max» IMEI НОМЕР_1 складає 37500,00 гривень;

- постановою слідчого від 01.03.2020 року про визнання мобільного телефону марки «iPhоnе 11 Pro Max» в корпусі зеленого кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , із сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , речовим доказом у кримінальному провадженні №0000451 від 29.02.2020 року.

При цьому, суд критично ставиться до наданих стороною обвинувачення протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.03.2020 року, відповідно до яких ОСОБА_9 та ОСОБА_10 впізнали обвинувачену на фотокартці під №3 та №4 відповідно, як особу, що вкрала телефон 29.02.2020 року у приміщенні аптеки «Гаєвського» по вул. Черняховського, 1 у м. Одесі.

Зазначені докази суд визнає недопустимими, як такі, що отримані з порушенням вимог ст.228 КПК з наступних підстав.

Так, закон допускає впізнання особи за фотознімками або матеріалами відеозапису за необхідності. Отже таке впізнання можливо провести при певних умовах, наприклад, якщо особа, що підлягає впізнанню, померла, місцезнаходження її невідоме, перебуває у розшуку. Тобто при реальній неможливості забезпечення присутності цієї особи.

Між тим, слідчий не зазначає причини, які стали наслідком проведення такої слідчої дії у відсутності обвинуваченої.

Крім того, обов`язковою умовою проведення цієї слідчої дії є попереднє опитування слідчим, прокурором впізнаючого про обставини, за яких той бачив особу, що підлягає впізнанню, про її зовнішній вигляд, прикмети, особливості, тощо.

У відповідності до норм вищевказаної статті перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу.

Слідчий у вказаних протоколах зазначив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , пояснили, що можуть впізнати обвинувачену як особу, що вкрала телефон 29.02.2020 року у приміщенні аптеки «Гаєвського» по вул. Черняховського, 1 у м. Одесі.

В свою чергу, ОСОБА_9 у судовому засіданні під час допиту у якості свідка пояснила, що вона взагалі не бачила, що відбувалось в залі аптеки, де перебували покупці, лише після з чужих слів вона зрозуміла, що якась жінка вкрала в іншої жінки мобільний телефон, а ОСОБА_10 під час допиту у якості свідка пояснила, що у приміщення аптеки було багато людей та вона погано пам`ятає обличчя жінки, що вкрала телефон.

Крім того, фото з зображенням обвинуваченої візуально суттєво відрізняється від фотознімків під №1 та №2, при цьому ці відмінності здатні привернути увагу впізнаючого та ймовірно вплинути на його рішення.

Отже сукупність таких порушень вказує на отримання зазначених доказів з порушенням встановленої процедури, а тому у відповідності до ст. 86 КПК визнаються судом недопустимими доказами.

Суд враховує, що аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у справі №761/6970/14-к, постанова від 03.08.2021 року.

Також суд критично відноситься до доказу сторони обвинувачення - протоколу огляду місця події від 29.02.2020 року, у якому слідчим за участі потерпілої та понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 проведено огляд приміщення аптеки «Гаєвського» за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 1, та встановлено, що у зазначеному приміщенні перебуває жінка, яка зі слів «очевідців» витягнула у гр. ОСОБА_5 з кишені мобільний телефон та сховала його під шарф, оскільки у даному випадку слідчим не дотримано приписи ч. 1 ст. 237 КПК України, за якими з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Оскільки у вказаному протоколі огляду місця події слідчим не зазначено, які самі відомості та обставини вчинення кримінального правопорушення, він виявив та зафіксував, суд вважає, що зазначений доказ згідно з ст. 86 КПК України також не може бути визнано допустимим.

Таким чином, враховуючи докази, визнані судом допустимими, суд вважає, що винність обвинуваченої ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, повністю доведена та її дії правильно кваліфікувати саме за вказаними статтями КК України, оскільки вона вчинила закінчений замах на таємне викрадання чужого майна (крадіжку), тобто ОСОБА_3 виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але воно не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадання чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, проте дане обвинувачення не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки перевірені судом докази свідчать про те, що умисел ОСОБА_3 був направлений на таємне викрадення чужого майна. Суду не надано стороною обвинувачення достовірних даних про те, що дії обвинуваченої, які носили таємний характер, були викриті, про що знала остання. Свідок ОСОБА_7 , як вбачається з показів обвинуваченої, потерпілої та свідків у їх сукупності, лише здогадувався, що ОСОБА_3 могла вчинити крадіжку і тому пред`явив останній вимогу про повернення викраденого, ОСОБА_3 , після того як ОСОБА_7 зупинив її, не намагалась втекти і через нетривалий час сама повернула телефон.

Крім того, суд вважає, що кваліфікуюча ознака - вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб також не підтверджена жодним належним та допустимим доказом, напроти, покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , спростовують присутність разом з ОСОБА_3 під час вчинення кримінального правопорушення іншої особи, яка нібито відволікала потерпілу під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 , також відсутні докази, що підтверджують попередню змову у вчиненні кримінального правопорушення. Також у реєстрі матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000451 від 29.02.2020 року відсутні будь-які відомості щодо виділення матеріалів щодо іншої особи, на яке наявне посилання у обвинувальному акті, в окреме провадження.

Відповідно до вимог ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, а тому суд перекваліфіковує дії ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України на ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.

Прокурор у судовому засіданні наполягала на обвинуваченні ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками - закінчений замах на відкрите викрадання чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, та просила призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з іспитовим строком 3 роки.

При цьому прокурор стверджував, що дії, розпочаті як таємне викрадення чужого майна, але виявлені потерпілим чи іншими особами і попри це продовженні винною особою з метою заволодіння майном або його утримання, належить кваліфікувати як грабіж, і саме таку правову позицію підтримує Верховний Суд.

В свою чергу, судом встановлено, що у даному випадку, дії ОСОБА_3 не було виявлено потерпілим чи свідком, свідок ОСОБА_7 лише припускав, що викрадений телефон може бути у ОСОБА_3 , після того як ОСОБА_7 зупинив її біля виходу з аптеки, ОСОБА_3 не намагалась втекти і через нетривалий час сама повернула телефон, тобто в її діях взагалі відсутні кваліфікуючі ознаки такого злочинного діяння як грабіж, тобто - відкрите викрадення чужого майна.

У даному випадку, при кваліфікації злочину варто звернутися до постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності». Пункт 3 постанови роз`яснює, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Зазначена правова позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 22.08.2023 року по справі 761/19471/21.

Суд також встановив, що твердження прокурора про наявність в діях ОСОБА_3 такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб також не підтверджені жодним належним та допустимим доказом та спростовуються іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема реєстром матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000451 від 29.02.2020 року, в якому відсутні будь-які відомості щодо виділення матеріалів щодо будь-якої особи в окреме провадження, на яке наявне посилання у обвинувальному акті, пояснення з цього приводу прокурор у судовому засіданні надати не зміг.

Захисник ОСОБА_3 у судовому засіданні наполягав на відсутності доведеності вини підзахисної у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки її дії були спрямовані саме на таємне викрадення чужого майна, вважав, що органом досудового розслідування було навмисно перевищено ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_3 кримінального правопорушення, просив суворо її не карати, а у разі перекваліфікації кримінального правопорушення звільнити від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України.

Дослідивши дані про особу обвинуваченої, суд встановив, що на час скоєння кримінального правопорушення вона є раніше не судимою особою, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, незаміжня, але проживає з чоловіком у фактичних шлюбних відносинах, має постійне місце проживання та позитивну характеристику за місцем мешкання.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої, передбачені ст. 66 КК України, судом не встановлені.

При цьому суд не може вважати, що обвинувачена щиро розкаялась, оскільки щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.

Посилання обвинуваченої на щире каяття як на обставини, що пом`якшують покарання, є непереконливим, оскільки, як встановлено судом, вона 30.01.2024 року була засуджена Московським районним судом м. Харкова за скоєння 06.10.2023 року злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

На думку суду, жодні підтвердження щирого каяття в матеріалах кримінального провадження відсутні і в судовому засіданні не встановлені.

Суд враховує, що аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2020 року по справі № 750/1503/19.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно з досудовою доповіддю служби з питань пробації призначення покарання ОСОБА_3 без ізоляції є можливим за умови здійснення з боку органів пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_3 необхідно для її виправлення та запобігання скоєння нових кримінальних правопорушень призначити покарання у виді арешту строком 4 місяці.

В даному випадку, за переконанням суду, саме таке покарання як арешт повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

Суд вважає вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ст. 49 КК України. Тоді суд, за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні кримінального правопорушення, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись відповідною нормою матеріального права та ч. 5 ст. 74 КК України.

Зазначена правова позиція Верховного Суду наведена у постанові від 09.04.2019 р. у справі № 760/18016/15-к.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, який скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України щодо осіб, які вчинили кримінальний проступок, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, встановлено трирічний строк давності.

Суд враховує, що захисником ОСОБА_3 до суду було подано два клопотання - про зміну правової кваліфікації злочину та про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченої в порядку ст. 49 КК України, в якій захисник просив суд у разі зміни кваліфікації злочину, у якому звинувачується ОСОБА_3 , на кримінальний проступок, звільнити останню від кримінальної відповідальності.

В свою чергу, у даному випадку суд змінив кваліфікацію кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_3 , вироком, що виключає розгляд клопотання захисника про звільнення від кримінальної відповідальності у судовому засіданні, а тому у даному випадку застосуванню підлягає саме ч. 5 ст. 74 КК України.

Оскільки з дня вчинення ОСОБА_3 кримінального проступку (враховуючи приписи ст.ст. 4, 5 КК України), передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, минуло більше 3 років, тому ОСОБА_3 в силу положень ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України підлягає звільненню від покарання за цей проступок.

Враховуючи викладене, суд також вважає, що у даному випадку вирок Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2024 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, має виконуватись самостійно.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільні позови у кримінальному проваджені не заявлялися.

Відомостей про процесуальні витрати суду не надано.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373-375 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання у виді арешту строком 4 (чотири) місяці.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2024 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, виконувати самостійно.

Речовий доказ - мобільний телефон марки «iPhоnе 11 Pro Max» в корпусі зеленого кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , із сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 - вважати таким, що повернуто власнику.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1