УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року

м. Київ

справа № 521/16845/19

провадження № 51- 1971 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Молдова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання на території України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 13 березня

2019 року в період часу з 4 до 5 год, перебуваючи біля Олексіївської церкви, яка розташована на Олексіївській площі 19-А у м. Одесі, під час конфлікту з

ОСОБА_6 , який розпочався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне позбавлення життя іншої людини, діючи умисно та розуміючи характер своїх противоправних дій, в ході бійки, повалив ОСОБА_6 на землю, та, піднявши з землі уламок бетону округлої форми завдав ним п`ять ударів в обличчя

ОСОБА_6 , після чого, взявшись обома руками за голову ОСОБА_6 завдав п`ять ударів потилицею останнього об бетонний уламок, який лежав на землі.Надалі, ОСОБА_5 , припиняючи спроби ОСОБА_6 покликати на допомогу, захиститись від його ударів та втекти, озброївшись ножем, який попередньо забрав у ОСОБА_6 , завдав ним одного удару в область шиї ззаду останнього, та, вважаючи свій умисел завершеним, залишив потерпілого та покинув місце вчинення кримінального правопорушення. Зазначеними діями ОСОБА_5 завдав

ОСОБА_6 легкі та тяжкі тілесні ушкодження, від отримання останніх у потерпілого розвинувся набряк головного мозку, внаслідок чого 05 березня

2019 року він помер у відділенні реанімації КУ «МКЛ №1» у м. Одесі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року, апеляційні скарги прокурора та ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вищезазначений вирок - без змін.

У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Обґрунтовуючи наведене, зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а винуватість її підзахисного у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не доведена, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази. Вважає протоколи огляду місця події від

13 березня 2019 року неналежними доказами, оскільки були проведені до внесення в ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Також захисник вважає недопустимим доказом висновок експерта, з огляду на те, що останній не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також те, що ОСОБА_5 не було повідомлено про проведення експертизи, що є порушенням його права на захист. Крім того, зазначає, що протокол проведення слідчого експерименту від 12 квітня 2019 року не містить підпису всіх осіб, які брали участь у цій слідчій дії, а відповідно до акта судово-медичного-гістологічного дослідження № 873/1064 було досліджено труп не потерпілого, а іншої особи.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень

ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі: показань свідка ОСОБА_7 , про те, що

12 березня 2019 року він був очевидцем конфлікту між потерпілим та ОСОБА_5 , під час якого останній завдав ударів потерпілому каменем, після чого, почав бити його головою об камінь, який лежав на землі, а в подальшому завдав йому удар ножем у шию; протоколів пред`явлення особи для впізнання від 10 квітня 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_8 підтвердив, що в день вчинення кримінального правопорушення бачив ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_6 разом; протоколами пред`явлення осіб для впізнання від 11 квітня 2019 року, згідно з яким свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 впізнали ОСОБА_5 як особу, яку бачили разом з потерпілим; протоколом проведення слідчого експерименту від 12 квітня 2019 року за участю свідка ОСОБА_7 , під час проведення якого, він докладно пояснив про обставини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення; протоколом проведення слідчого експерименту від 23 квітня 2019 року, за участю обвинуваченого з відеозаписом, в ході якого ОСОБА_5 , в присутності понятих та захисника, докладно, на місці вчинення злочину, розповів про обставини його вчинення; іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Проаналізувавши всі досліджені у кримінальному провадженні докази та надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог

статей 86, 87, 94 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Не погоджуючись з постановленим вироком, ОСОБА_5 оскаржив його до апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги, які по суті є аналогічними доводам касаційної скарги та спростував посилання сторони захисту стосовно істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених, на її думку, судом першої інстанції.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Під час перегляду вироку місцевого суду за вказаною апеляційною скаргою, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному

ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив викладені у них доводи та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі, відповідно до вимог ст. 419 КПК, докладні мотиви на спростування доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника стосовно недопустимості покладених в основу обвинувального вироку доказів - висновків судово-медичних експертиз, якими встановлено вид та ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень. Ці докази були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції.

Так, як убачається з копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду, в рамках цього кримінального провадження були проведені судово-імунологічна експертиза від 19 березня 2019 року № 277, судово-імунологічна експертиза від 19 березня 2019 року № 365, судово-медична експертиза № 1124-1064/2019 від 26 червня 2019 року, крім того, матеріали кримінального провадження містять акти судово-медичних досліджень № 973/1064, № 654/1064 та № 131, які не суперечать відомостям, встановленим у висновках експертиз, а відтак суд визнав їх належними та допустимими доказами і поклав їх в основу вироку. Водночас, колегія суддів апеляційного суду встановила, що всі експерти, які здійснювали вищенаведені експертні дослідження, були попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку, відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків та невиконання інших обов`язків експерта.

Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання захисника на те, що у порушення вимог КПК та Інструкції про проведення судово-медичної експертизи обвинуваченого не було повідомлено про призначення експертиз та не забезпечено його участі у них, є безпідставними, з огляду на таке.

Дійсно, Інструкція про проведення судово-медичної експертизи , яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року, є чинною.

Проте, з огляду на дату її прийняття, її положення кореспондували Кримінально-процесуальному кодексу 1960 року (далі - КПК 1960 року). Згідно із ч. 2 ст. 197 КПК 1960 року слідчий повинен був ознайомити обвинуваченого з постановою про призначення експертизи і роз`яснити йому його права, встановлені ч. 1 цієї статті. За клопотанням обвинуваченого слідчий міг дозволити бути присутнім при проведенні експертом окремих досліджень і давати пояснення. Після проведення експертизи обвинуваченому пред`являлися матеріали експертизи, про що складався окремий протокол (ст. 202 КПК 1960 року).

Чинний КПК не містить аналогічних процесуальних дій, а ч. 3 ст. 9 КПК зазначає , що закони та інші нормативно-правові акти, положення яких стосується кримінального провадження повинні відповідати цьому Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, положення вищеназваної Інструкції, як і положення Закону України «Про судову експертизу», прийнятого 25 лютого 1994 року, у кримінальному провадженні мають застосовуватися лише у частині, яка відповідає КПК.

Стосовно права підозрюваного брати участь у проведенні процесуальних дій, закріпленого у п. 9 ч. 3 ст. 42 КПК, то його слід розглядати у взаємозв`язку зі ст. 223 КПК, яка визначає вимоги до проведення слідчих (розшукових) дій, і є спеціальною нормою.

Відповідно до ч. 6 цієї статті слідча (розшукова) дія, що здійснюється за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проводиться за участю особи, яка її ініціювала, та (або) її захисника чи представника, крім випадків, коли через специфіку слідчої (розшукової) дії це неможливо або така особа письмово відмовилася від участі в ній.

Під час проведення такої слідчої (розшукової) дії присутні особи, що її ініціювали, мають право ставити питання, висловлювати свої пропозиції, зауваження та заперечення щодо порядку проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, які заносяться до протоколу.

Крім того, за ч. 3 ст. 223 КПК на слідчого, прокурора покладається обов`язок вживати належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії лише осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені.

Щодо наведеного у касаційній скарзі захисника аргументу, про те, що даних, які містяться уакті судово-медичного-гістологічного дослідження № 873/1064 було досліджено труп не потерпілого, а іншої особи, колегія суддів зазначає таке.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, у акті судово-медико-гістологічного дослідження № 873/1064 від 18 березня 2019 року, актах судово-медичного обстеження № 354/1064 та № 131 від 18 березня 2019 року дійсно допущені помилки в зазначених у них анкетних даних потерпілого, проте, в подальшому, постановою про внесення змін в анкетні відомості особи від 26 березня 2019 року були виправлені, а відтак доводи сторони захисту з цього приводу є безпідставними.

Посилання сторони захисту на недопустимість доказів - протоколів огляду місця події від 13 березня 2019 року, з огляду на те, що вони були проведені до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення в ЄРДР, слід зазначити таке.

За змістом статей 214, 223, 237 КПК, огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Як убачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду, цей суд зазначив, що підставою для проведення огляду місця події стало повідомлення на лінію «102» про вчинення злочину. З метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, слідчим у присутності понятих, було здійснено огляд приміщень МКЛ №1 та вилучені речі, належні померлому

ОСОБА_6 , після чого до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується витягом з реєстру кримінального провадження № 0000858. Враховуючи наведене, зазначені слідчі (розшукові) дії були невідкладними, оскільки здійснювалась відразу після вчинення злочину, до внесення відомостей до ЄРДР, тому підстав для визнання протоколів оглядів місця події недопустимими доказами немає.

Також Суд вважає необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_4 щодо відсутності підписів учасників у протоколі проведення слідчого експерименту від

12 квітня 2019 року з огляду на те, що, як встановив суд апеляційної інстанції, ця слідча дія зафіксована на відео, була проведена за участю понятих, підписи яких містяться у вказаному протоколі, до того ж, захисник не навела належного обґрунтування щодо вказаного твердження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судові рішення відповідають вимогам ст. 370, 419 КПК, є законними та обґрунтованими.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3