ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/578/23
Провадження №1-кп/477/27/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000231 від 20 лютого 2023 року, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що народився в м. Одеса, зареєстрованого за місцем проживання по АДРЕСА_1 , не працює, із базовою середньою освітою, не одруженого, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2022 року ОСОБА_6 , призваного за мобілізацією згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) було відправлено до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 лютого 2022 року №40 солдата ОСОБА_6 призначено на посаду навідника 1 механізованого взводу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення, визначено таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 25 лютого 2022 року.

Згідно положень пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_2 .

Відтак, з 25 лютого 2022 року, тобто з моменту відправлення ОСОБА_6 у військову частину НОМЕР_1 із ІНФОРМАЦІЯ_4 , він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З моменту видання Президентом України Указу «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України почав діяти воєнний стан, який триває дотепер.

Згідно пунктів 1, 3 частини четвертої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про запроваджений в країні воєнний стан та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_6 достеменно було відомо і до часу нез`явлення вчасно на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_6 , відповідно до вимог статей 17, 65, 68 Конституції України, статей 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 4, 6, 8 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

У зв`язку із збройною агресією РФ проти України, основні сили особового складу кулеметного взводу військової частини НОМЕР_1 за усним наказом командира вказаної військової частини були виведені із постійного місця дислокації за адресою: АДРЕСА_2 до тимчасового місця дислокації підрозділу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 , у тому числі і обвинувачений ОСОБА_6

21 вересня 2022 року обвинувачений ОСОБА_6 був направлений з тимчасового місця дислокації підрозділу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 на лікування до стоматологічного закладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , на одну добу.

Проте, 22 вересня 2022 року обвинувачений ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді навідника 1 механізованого взводу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в порушення вимог вищезазначеного законодавства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до тимчасового місця дислокації підрозділу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 та незаконно перебував поза його межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який не з`явився вчасно на службу без поважних причин, до 10 години 30 хвилин 20 лютого 2023 року.

20 лютого 2023 року о 10 годині 30 хвилин обвинувачений ОСОБА_6 добровільно прибув до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за адресою: АДРЕСА_5 та повідомив про себе, як про військовослужбовця, який ухиляється від військової служби.

За зазначені дії передбачена кримінальна відповідальність за частиною п`ятою статті 407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав себе винуватим, суду пояснив, що в нього були проблеми зі здоров`я з самого дитинства, про що він повідомляв командуванню військової частини. Деякий час він, як військовослужбовець, знаходився з медиками та перебував окремо від інших військовослужбовців. Потім, він потрапив під обстріл, після чого, приблизно через 3 місяці, його самопочуття погіршилось та його знов прикомандирували до медиків, де він їм допомагав. В цей період він вживав заспокійливі ліки, однак вони йому не допомагали. Через свій емоційний стан, обвинувачений «не витримав та втік». Так, 21 вересня 2022 року він одержав дозвіл командування для відвідування приватного лікаря-стоматолога. Дорогою до лікаря він відмінив запис та уїхав, усвідомлюючи, що настане кримінальна відповідальність. Через місяць він повернувся до військової частини, однак, командування частини повідомило, що він їм вже не потрібен. Потім, обвинувачений звернувся до прокуратури в м. Одеса де його направили до м. Миколаєва. Після залишення місця служби він не звертався за медичною допомогою психолога, психіатра, а лише звернувся до сімейного лікаря та проходив обстеження хребта.

Винуватість у вчиненому підтверджується дослідженими в судовому засіданні наступними доказами у їх сукупності.

Витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000779, згідно з яким 05 грудня 2022 року внесено відомості про те, що солдат ОСОБА_6 у період з 21 вересня 2022 року не повернувся із лікувального закладу в м. Миколаєві та відсутній за місцем несення служби (а.с.63-72, 76).

Повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 31 жовтня 2022 року №3781 про кримінальне правопорушення, в якому повідомляється ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві про факт вчинення ОСОБА_6 дій, що має ознаки злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України (а.с.77-78).

Змістом акту службового розслідування, призначеного наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 22 вересня 2022 року та завершеного на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 21 жовтня 2022 року, згідно якого встановлено факт самовільного залишення ОСОБА_6 місця служби (а.с.77-78, 79-89, 90-95).

Суд відхиляє позицію обвинуваченого та захисника про добровільне з`явлення ОСОБА_6 до ВЧ та органів прокуратури в м. Одеса через місяць після залишення військової частини, оскільки вказане не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Також, указане спростовується заявою обвинуваченого ОСОБА_6 від 20 лютого 2023 року, в якій останній повідомляє старшого слідчого ТУ ДБР ОСОБА_8 про його добровільне з`явлення до управління (а.с.112).

Суд ураховує, що обвинувачений ОСОБА_6 після залишення місця служби та на час розгляду справи в суді не звертався за професійною психологічною чи психіатричною допомогою, що спростовує його твердження про погіршення психоемоційного стану.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд уважає винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 доведеною повністю і кваліфікує його дії за частиною п`ятою статті 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вирішуючи питання щодо виду та розміру обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів частини першої та другої статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі статтею 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Виходячи з висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17 жовтня 2019 року по справі №205/7091/16-к, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2020 року по справі №156/549/18 дійшов висновку, що виходячи з мети покарання, що визначена у статті 50 КК України, та принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому є активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому, суд відхиляє позицію захисту щодо наявності пом`якшуючої обставини як щире каяття з огляду на таке.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 15 листопада 2021 року по справі №199/6365/19.

Обґрунтовуючи своє щире каяття, обвинувачений ОСОБА_6 суду пояснив, що він зрозумів свою вину і щиро кається, що покинув військову частину.

На думку суду, вказане твердження є формальним, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні наголошував, що не має наміру продовжувати службу в Збройних Силах України та повертатися до виконання обов`язків військової служби, що свідчить про відсутність у нього бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Також, таке твердження не містить й підтвердження ставлення обвинуваченого до вчиненого, що передбачає належну критичну оцінку обвинуваченим своєї протиправної поведінки, її осуд тощо. Така позиція обвинуваченого ОСОБА_6 розцінюється судом як бажання уникнути від суворості покарання.

Відповідно до довідки №21-22122022/48200 обвинувачений ОСОБА_6 не судимий.

Згідно з відомостями лікарняних закладів, обвинувачений ОСОБА_6 за медичною допомогою лікарів нарколога та психіатра не звертався, на стаціонарному лікуванні не перебував (а.с.99, 100).

Згідно з службовою характеристикою ВЧ НОМЕР_1 , обвинувачений ОСОБА_6 характеризується негативно, займаній посаді відповідає не в повному обсязі (а.с.97).

Ураховуючи зазначені обставини в їх сукупності, ураховуючи принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, характер інкримінованих і доведених протиправних дій обвинуваченого та їх небезпечність, а також дані про його особу, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в найнижчій межі санкції частини п`ятої статті 407 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також буде відповідати меті покарання.

Цивільний позов не заявлявся, запобіжний захід відносно ОСОБА_6 не застосовувався, судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись статтями 366-368, 370, 371, 373, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня фактичного виконання вироку.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок може бути оскарженим до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

СУДДЯ ОСОБА_9