Справа № 991/5022/22
Провадження №11-сс/991/131/24
Слідча суддя ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Київ

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.11.2022 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000143 від 20.02.2019,

за участю:

представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна, - адвоката ОСОБА_8 ,

У С Т А Н О В И Л А:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини

Детективами Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) здійснюється досудове розслідування, а прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора (далі - САП) - процесуальне керівництво, у кримінальному провадженні 0000143 від 20.02.2019 за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

У межах указаного кримінального провадження, 06.10.2022 ОСОБА_13 складено та підписано письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України.

На виконання вимог ст. 277 і 278 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) стороною обвинувачення забезпечено вручення вказаного повідомлення про підозру у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 135 КПК України.

Надалі, 28.10.2022 прокурор САП ОСОБА_14 звернувся до слідчого судді Вищого антикорупційного суду із клопотанням про арешт майна. За змістом вимог просив, зокрема накласти арешт у вигляді тимчасового позбавлення права на відчуження та розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та яке зареєстровано за ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_13 ), а саме: квартиру загальною площею 128,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду клопотання, слідчий суддя Вищого антикорупційного суду своєю ухвалою від 07.11.2022 наклав арешт на зазначену квартиру, оскільки дійшов висновку, що вона є спільною сумісною власністю подружжя. Накладення на неї арешту забезпечить справедливий баланс між загальним інтересом суспільства і вимогами захисту основоположних прав подружжя, відповідає принципу розумності, є співрозмірним з огляду на завдання кримінального провадження, а також правову підставу для арешту майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із рішення слідчого судді від 07.11.2022, представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся 12.02.2024 до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду з апеляційною скаргою. За змістом вимог просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині накладення арешту на квартиру загальною площею 128,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження та розпорядження цим майном, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту на цю квартиру.

Перш за все, у своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 зазначає про те, що розгляд клопотання і постановлення ухвали слідчим суддею відбувався без виклику ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , та їхніх представників. Копію повного тексту оскаржуваної ухвали представник ОСОБА_6 отримав 07.02.2024 на адресу електронної пошти (лист Вищого антикорупційного суду від 07.02.2024 № 03.11-04/44/2024), а вже 12.02.2024 подав апеляційну скаргу - в межах п`яти днів із дня отримання копії оскаржуваної ухвали. Уважає апеляційну скаргу такою, що подана у встановлений законодавством строк.

Інші доводи апеляційної скарги узагальнено зводяться до того, що арештована квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона придбана за особисті кошти ОСОБА_6 . До того ж згідно з умовами шлюбного договору, укладеного 13.11.2019 між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , задовго до повідомлення про підозру ОСОБА_13 , квартира належить ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності. Крім того, ОСОБА_6 не має жодного процесуального статуту у кримінальному провадженні, а тому не може зазнавати необґрунтованого втручання у право власності. Додатково представник ОСОБА_6 уважає неспіврозмірним із цілями кримінального провадження обмеження права власності шляхом накладення арешту на квартиру із забороною відчуження та розпорядження.

Заперечення на апеляційну скаргу та узагальненні доводи особи, яка її подала

Не погодившись з апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , прокурор САП ОСОБА_15 подав до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду письмові заперечення. Зазначає, що кримінальне провадження розпочато 20.02.2019 та на дату укладання шлюбного договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 (13.11.2019) останній вже було відомо про здійснення досудового розслідування відносно неї та інших підозрюваних. А тому, уважає, що шлюбний договір укладено з метою уникнення можливої конфіскації майна чи цивільної відповідальності за завдані збитки у випадку притягнення ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна, підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в повному обсязі, з наведених у ній підстав. Просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники судового провадження, які повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином, у судове засідання не прибули. Свої позиції щодо вимог та доводів апеляційної скарги суду надав лише прокурор у вигляді письмових заперечень.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття учасників судового провадження не перешкоджає проведенню розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали слідчого судді та поданої апеляційної скарги, вислухавши доводи представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна, дослідивши матеріали, які надійшли від слідчого судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (ч. 1 ст. 50 КК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України, конфіскація майна встановлюється, зокрема, за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

У межах доводів апеляційної скарги з метою правильного їх вирішення колегія суддів має визначити: чи є правова підстава для арешту майна; чи є втручання у право власності ОСОБА_6 надмірним.

Щодо правової підстави для арешту майна

Особа, що звернулась з апеляційною скаргою, посилається на те, що слідчим суддею безпідставно накладено арешт на квартиру загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_6 . Додатково зазначив, що 13.11.2019 між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 був укладений шлюбний договір. Цим договором вони домовилися, що придбане під час перебування у шлюбі й зареєстроване, на ім`я ОСОБА_6 нерухоме майно, належить ОСОБА_16 на праві особистої приватної власності, внаслідок чого на це майно не буде розповсюджуватись правовий режим спільного сумісного майна подружжя, а саме на квартиру загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів відхиляє наведені доводи та звертає увагу на таке.

З матеріалів провадження вбачається, що детективами НАБУ під процесуальним керівництвом САП здійснюється досудове розслідування у кримінальному № 0000143 від 20.02.2019 та в межах указаного кримінального провадження 06.10.2022 ОСОБА_13 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України.

Санкція ч. 5 ст. 191 КК України, що інкримінується ОСОБА_13 , передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна.

Тобто, у випадку визнання винуватою ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України, суд може призначити їй покарання у виді конфіскації майна.

Конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, у тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління (ч. 1 ст. 49 Кримінально-виконавчого кодексу України).

04.09.2010 між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб.

Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 на праві власності належить квартира загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, 703, 09.02.2011, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 .

Оскільки право власності на квартиру зареєстроване за чоловіком підозрюваної під час перебування у шлюбі з нею, враховуючи положення ст. 60, 67, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), слідчий суддя дійшов правомірного висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Уважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном (ч. 1 ст. 67 цього Кодексу). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов помилкового висновку про неможливість визначення частини майна підозрюваного у спільній власності подружжя та в результаті накладаючи арешт на це майно, не врахував наслідки вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження саме для ОСОБА_6 , як співвласника майна подружжя.

Колегія суддів зазначає, що накладення арешту на половину, яка, з огляду на визначену ч. 2 ст. 370 Цивільного кодексу України презумпцію рівності частин, належить ОСОБА_6 , може призвести до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідний висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який рішенням у справі «Денисова та Мойсеєва проти Росії» (Denisova and Moiseyeva v. Russia) від 01 квітня 2010 року, заява № 16903/03, встановив порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тим, що спочатку було накладено арешт на майно (а згодом здійснена і його конфіскація) дружини на підставі вироку суду, ухваленого щодо її чоловіка.

Таким чином, накладення арешту не на все майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а лише на 1/2 майна, яке належить підозрюваній, на думку колегії суддів, відповідатиме умові, зазначеній у ч. 5 ст. 170 КПК України щодо можливості накладання арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання саме підозрюваної.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності шлюбного договору, укладеного 13.11.2019, колегія суддів відхиляє, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 93 СК України).

Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ч. 1 ст. 95 СК України).

Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення (ч. 1 ст. 95 СК України).

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (ч. 2 ст. 97 СК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Крім того, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України).

13.11.2019 між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 укладено шлюбний договір, відповідно до п. 6.1. якогопридбане під час перебування у шлюбі й зареєстроване, на ім`я ОСОБА_6 нерухоме майно, належить ОСОБА_16 на праві особистої приватної власності, внаслідок чого на це майно не буде розповсюджуватись правовий режим спільного сумісного майна подружжя, а саме на квартиру загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . У п. 21 даного договору значиться, що він набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

У свою чергу, колегія суддів бере до уваги, що шлюбний договір укладений через 9 років після реєстрації шлюбу та вже під час здійснення досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні. При цьому з матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_13 була обізнаною щодо кримінального провадження ще до моменту повідомлення їй про підозру. Наведене дозволяє дійти висновку про укладення шлюбного договору саме з метою уникнути можливої конфіскації майна у випадку притягнення ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності, що може свідчити про його фраудаторність.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що квартира в м. Києві є спільною сумісною власністю та на неї необхідно накласти арешт із метою конфіскації майна як виду покарання.

Перевірка доводів апеляційної скарги щодо надмірного втручання у право власності ОСОБА_6 .

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя відповідно до ст. 94, 132, 173 КПК України повинен враховувати, серед іншого, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб

Арешт на майно, що є предметом апеляційного розгляду, було накладено на підставі інформації, отриманої з відповідних реєстрів, наданих на запит детектива.

Загальним правилом застосування заходів забезпечення кримінального провадження є те, що їх застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, зокрема, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора (п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права (п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України). Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КПК України).

Одним з елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею (абзац 3 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012).

У § 44 рішення Lavrechov v. the Czech Republic від 20.06.2013 (заява № 57404/08) ЄСПЛ наголошує, що для того, щоб втручання було сумісним із положенням першого речення частини першої статті 1 Протоколу № 1, воно повинно бути законним, задля загального (суспільного) інтересу та пропорційним, тобто воно повинно мати «справедливий баланс» між вимогами загальних інтересів громади та вимогами захисту основних прав особи (див., зокрема, Beyeler v. Italy, заява № 33202/96, § 107, та Gladysheva v. Russia, заява № 7097/10, 06.12.2011, § 75). Оцінюючи пропорційність втручання, суд повинен враховувати, з одного боку, важливість переслідуваної мети, а з іншого - тягар, який покладається на заявника, включаючи характер втручання, поведінку заявника та поведінку органів державної влади (див. Yildirim v. Italy, заява № 38602/02, та Forminster Enterprises Limited v. Czech Republic, заява № 38238/04, 09.10.2008, § 75).

Загальний (суспільний, публічний) інтерес у цій справі пов`язаний із можливим розкраданням коштів банківської установи в значних обсягах.

Ступінь втручання у право мирного володіння майном колегія суддів оцінює як незначний з урахуванням потреб кримінального провадження та його суспільного інтересу з огляду на такі обставини: розмір шкоди, завданої злочином, який інкримінується стороною обвинувачення підозрюваній ОСОБА_13 ; майновий стан як самої підозрюваної ОСОБА_13 та і її членів родини; тимчасовий характер позбавлення можливості володіння та користування майном, обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого статтею 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Щодо інших доводів сторін

Також, в апеляційній скарзі містяться інші аргументи особи, що її подала, які не потребують детального аналізу та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. При цьому колегія суддів виходить з усталеної практики ЄСПЛ. Так, хоча § 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна трактувати як необхідність давати детальну відповідь на кожен аргумент. Ступінь застосування цього обов`язку обґрунтовувати рішення можна змінювати залежно від характеру рішення та потрібно визначати з урахуванням обставин конкретної справи (див. рішення у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), від 09 грудня 1994 року, § 29, Серія A. 303-A, «Хіро Балані проти Іспанії» (Hiro Balani v. Spain), 09 грудня 1994 року, § 27, Серія A, № 303-B та Гарсіа Руїс (Garcia Ruiz), згадане вище, § 26). Тому, відхиляючи апеляцію, апеляційний суд може, в принципі, просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчої інстанції (див. рішення у справах «Хелле проти Фінляндії» (Helle v. Finland), від 19 грудня 1997 року, §§ 59-60, Звіти про судові рішення та ухвали 1997-VIII, «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, § 30, від 27 вересня 2001 року, «Степанян проти Вірменії» (Stepanyan v. Armenia), № 45081/04, § 35, від 27 жовтня 2009 року та «Емель Бойраз» (Emel Boyraz), згадане вище, § 74) (рішення «Їлдиз проти Туреччини» (Yildiz v. Turkey), заява № 47124/10, від 27 квітня 2021 року, § 31).

У цьому провадженні колегією суддів були надані відповіді на всі вагомі аргументи як представника власника майна, так і сторони обвинувачення.

Висновки Суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскарження ухвал слідчого судді здійснюється в апеляційному порядку (ст. 310 КПК України).

За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу (п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України).

Досліджені колегією суддів матеріали провадження за клопотанням детектива свідчать, що слідчий суддя правильно вирішив усі питання, що підлягали з`ясуванню під час розгляду клопотання детектива, проте допустив неправильне визначення частини майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, що у свою чергу зумовило помилку у визначенні пропорційності втручання у право власності ОСОБА_6 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню в частині накладення арешту на 1/2 квартири загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та відмові в цій частині у задоволенні клопотання про арешт майна.

Керуючись ст. 309, 376, 395, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.11.2022 скасувати в частині накладення арешту на квартиру загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження та розпорядження цим майном.

У цій частині постановити нову ухвалу, якою клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/2 квартири загальною площею 128,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , із забороною відчуження та розпорядження цим майном.

В іншій частині ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.11.2022 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4