УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 303/8636/21

провадження № 51-1395ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 травня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Долганка Крутихинського р-ну, Алтайського краю Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 травня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за: ч. 1 ст. 129 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 на початку серпня 2021 року, у невстановлений досудовим слідством день та час, в лісосмузі с. Горбок Мукачівського р-ну Закарпатської обл. незаконно придбав шляхом привласнення знайденої короткоствольної вогнепальної зброї - бойового револьвера системи «Наган», та 4 патрони, які є боєприпасами, та без передбаченого законом дозволу переніс і зберігав за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ) до моменту їх виявлення та вилучення працівниками поліції, а саме до 17 вересня 2021 року.

Крім того, ОСОБА_4 17 вересня 2021 року о 18:00, перебуваючи за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ) у стані алкогольного сп`яніння, умисно під час сварки зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_6 , взяв у руки бойовий револьвер, який є короткоствольною вогнепальною зброєю системи «Наган», направив його в сторону потерпілого та висловив погрози вбивством.

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 05 лютого 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його діянь, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 травня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року, призначити її підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, від відбування якого звільнити на підставі статей 75, 76 КК з іспитовим строком 2 роки.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор звертає увагу Суду, що ОСОБА_4 повністю визнає свою вину та шкодує про вчинене; закодувався від вживання алкоголю; неофіційно працює вантажником на ринку; активно займається благодійною діяльністю.

Також зазначає і про позицію законного представника потерпілого, яка просила в суді апеляційної інстанції дати шанс на виправлення ОСОБА_4 .

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діянь ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про наявність правових підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК з огляду на таке.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким; особу засудженого, який негативно характеризується за місцем проживання; досудову доповідь Мукачівського районного відділу № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області про наявність дуже високого рівня небезпеки ОСОБА_4 для суспільства, ризику повторного вчинення ним правопорушень та неможливості його виправлення без ізоляції від суспільства; наявність обставин, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та стосовно особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, а також відсутність обставин, які його пом`якшують.

Урахувавши наведені обставини, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у межах санкцій інкримінованих статей, яке відповідно до вимог статей 50, 65 КК є необхідним і буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог засудженого, аргументувавши таке рішення.

Так, Закарпатський апеляційний суд вказав, що призначене ОСОБА_4 покарання з огляду на обставини, які врахував місцевий суд, є таким, що відповідає характеру та ступеню вчинених ним кримінальних правопорушень та необхідним і достатнім для виправлення засудженого й запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами. Таке покарання сприятиме вихованню ОСОБА_4 у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі та гідності інших громадян, правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що призначене засудженому покарання не буде становити особистий надмірний тягар для особи, а отже і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання в межах санкцій інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене твердження захисника в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на її думку, є достатніми для застосування положень ст. 75 КК, не є слушними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд касаційної інстанції під час перевірки доводів захисника враховує і встановлені місцевим судом обставини, зокрема спосіб, обставини вчинення кримінального правопорушення, які, на переконання Верховного Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими протиправними діяннями, як і не свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість. До того ж визначені місцевим судом вид, розмір покарання та порядок його відбування відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що позиція законного представника потерпілого в судовому засіданні щодо призначення покарання не є визначальною для розгляду зазначеного питання і враховується судом під час призначення покарання разом з іншими обставинами кримінального провадження та даними про особу винуватого.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 травня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3