Справа № 949/18/24
Провадження №1-кс/949/138/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши матеріали клопотання старшої слідчої СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000364 від 18 грудня 2023 року відносно підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в:

Старша слідча СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 , за погодженням із прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , звернулася до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання слідча посилається на те, що ОСОБА_4 , відносно якого до Дубровицького районного суду 23 травня 2023 року направлено обвинувальний акт за ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000110 та 28 вересня 2023 року направлено обвинувальний акт за ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000184, 28 листопада 2023 року у вечірній час, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, шляхом шахрайства, з корисливих мотивів, з метою введення в оману ОСОБА_8 та шляхом зловживання довірою останньої, взяв належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9» з абонентським номером НОМЕР_1 , зайшов у додаток «Viber» та написав повідомлення ОСОБА_8 з проханням переказати йому грошові кошти. 28 листопада 2023 року о 21 год. 35 хв. ОСОБА_8 добровільно перерахувала грошові кошти в сумі 1000 гривень на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належну її батьку ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_4 , маючи доступ до даної банківської карти, без відома власника, зняв зазначені грошові кошти в банкоматі АТ КБ «Приватбанк» за адресою: м. Дубровиця, вул. 1000-ліття Дубровиці, 1, Сарненського району, Рівненської області, та розпорядився ними на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_4 30 листопада 2023 року у ранкову пору, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, шляхом шахрайства, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою введення в оману ОСОБА_8 та шляхом зловживання довірою останнього, взяв належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9» з абонентським номером НОМЕР_1 , зайшов у додаток «Viber» та написав повідомлення ОСОБА_8 з проханням переказати йому грошові кошти. 30 листопада 2023 року о 10 год. 03 хв. ОСОБА_8 добровільно перерахував грошові кошти в сумі 2400 гривень на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належну його батьку ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_4 , маючи доступ до даної банківської карти, без відома власника, розпорядився даними грошовими коштами на власний розсуд.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_4 30 листопада 2023 року у вечірній час, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, шляхом шахрайства, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою введення в оману ОСОБА_8 та шляхом зловживання довірою останнього, взяв належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9» з абонентським номером НОМЕР_1 , зайшов у додаток «Viber» та написав повідомлення ОСОБА_8 з проханням переказати йому грошові кошти. 30 листопада 2023 року о 18 год. 13 хв. ОСОБА_8 добровільно перерахував грошові кошти в сумі 1000 гривень на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належну його батьку ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_4 , маючи доступ до даної банківської карти, без відома власника, розпорядився даними грошовими коштами на власний розсуд.

Також, ОСОБА_4 01 грудня 2023 року у ранкову пору, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, шляхом шахрайства, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою введення в оману брата ОСОБА_7 - ОСОБА_7 та шляхом зловживання довірою останнього, взяв належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9» з абонентським номером НОМЕР_1 , зайшов у додаток «Viber» та написав повідомлення ОСОБА_7 з проханням переказати йому грошові кошти. 01 грудня 2023 року о 10 год. 47 хв. ОСОБА_7 добровільно перерахував грошові кошти в сумі 1000 гривень на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належну його брату ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_4 , маючи доступ до даної банківської карти, без відома власника, розпорядився даними грошовими коштами на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_4 , 29 листопада 2023 року в обідній час, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, шляхом шахрайства, з корисливих мотивів, з метою введення в оману ОСОБА_9 та шляхом зловживання довірою останнього, взяв належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9» з абонентським номером НОМЕР_1 , зайшов у додаток «Viber» та написав повідомлення ОСОБА_9 з проханням переказати йому грошові кошти. 29 листопада 2023 року о 14 год. 42 хв. ОСОБА_9 добровільно перерахував грошові кошти в сумі 500 гривень на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належну його товаришу ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_4 , маючи доступ до даної банківської карти, без відома власника, витратив зазначені грошові кошти на продукти харчування та спиртні напої.

Також, ОСОБА_4 13 жовтня 2023 року в нічний час, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, взяв його мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9», з абонентським номером НОМЕР_1 , оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», який зареєстрований і являється фінансовим номером в АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 , шляхом звернення в службу підтримки здійснив заміну пароля. Після того, ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, з метою незаконного втручання в роботу автоматизованих систем, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, без дозволу власника несанкціоновано втрутився в автоматизовану систему Інтернет-Банк «Приват24», отримав доступ до персональних даних ОСОБА_7 , наявних в АТ КБ «Приватбанк», а саме до банківського рахунку НОМЕР_3 , та здійснив з нього перекази грошових коштів на інші рахунки.

Після цього, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, за допомогою додатку «Приват24», який встановлений на мобільному телефоні марки «Xiaomi Redmi 9», належному ОСОБА_7 , шляхом здійснення переказів з банківських карт останнього, таємно викрав належні йому грошові кошти в сумі 16000 гривень. Так, 13 жовтня 2023 року о 02.20 год. ОСОБА_4 здійснив переказ 3000 гривень з банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , належну ОСОБА_10 .. Після чого, о 05 год. 34 хв. і о 05 год. 36 хв. знову здійснив два перекази грошових коштів в сумах 5000 гривень і 8000 гривень з банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , належну ОСОБА_10 . В подальшому, ОСОБА_4 розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 16000 гривень.

Далі, ОСОБА_4 19 жовтня 2023 року о 21 год. 14 хв., перебуваючи в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, за допомогою додатку «Приват24», який встановлений на мобільному телефоні марки «Xiaomi Redmi 9», належному ОСОБА_7 , таємно викрав грошові кошти в сумі 9000 гривень з банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 ОСОБА_7 , шляхом переказу їх на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , належну ОСОБА_10 . В подальшому, ОСОБА_4 розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 9000 гривень.

Крім того, ОСОБА_4 23 жовтня 2023 року о 21 год. 30 хв., перебуваючи в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, за допомогою додатку «Приват 24», який встановлений на мобільному телефоні марки «Xiaomi Redmi 9», належному ОСОБА_7 , таємно викрав грошові кошти в сумі 900 гривень з банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_5 ОСОБА_7 , шляхом переказу їх на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , належну ОСОБА_10 . В подальшому, ОСОБА_4 розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 900 гривень.

Також, ОСОБА_4 23 листопада 2023 року, перебуваючи біля банкомату в АДРЕСА_4 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, отримавши за невстановлених обставин доступ до банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належної ОСОБА_7 , о 12 год. 13 хв. та о 12 год. 14 хв. таємно викрав грошові кошти в сумі 5000 гривень, шляхом зняття готівки в банкоматі сумами по 4000 грн та 1000 грн. У подальшому, ОСОБА_4 розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 5000 гривень.

Після цього, ОСОБА_4 , 08 грудня 2023 року о 16 год. 28 хв., перебуваючи біля банкомату в АДРЕСА_5 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, отримавши за невстановлених обставин доступ до банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належної ОСОБА_7 , таємно викрав грошові кошти в сумі 2000 гривень, шляхом зняття готівки в банкоматі. В подальшому, ОСОБА_4 розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 2000 гривень.

Протиправні, умисні дії ОСОБА_4 , які виразились таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайстві), вчиненому повторно та несанкціонованому втручанні в роботу інформаційних (автоматизованих) систем, вчиненому повторно органом досудового розслідування кваліфіковано за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України

23 січня 2024 року, 07 лютого 2024 року, 16 лютого 2024 року та 18 березня 2024 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчинені ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч.2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України.

Отже, за таких умов, з точки зору достатності та взаємозв`язку обставин справи старша слідча у клопотанні зазначає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України, свідчать про обґрунтованість підозри підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, оскільки об`єктивно зв`язують його з ними, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний, міг вчинити дані правопорушення.

Слідча зазначає, що під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: необхідність запобігання спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

З огляду на вказані обставини, застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до підозрюваного ОСОБА_4 , які зможуть забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти виникненню ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, окрім як тримання під вартою, неможливе.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав доводи клопотання, просить про його задоволення з тих самих мотивів, на які вказує слідча та посилається на те, що із врахуванням всіх встановлених у кримінальному провадженні обставин, є підстави стверджувати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні.

Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив обставини вчинених епізодів протиправної діяльності, що викладені в клопотанні та вказав, що він щиро кається у вчиненому, відшкодував частково завдану шкоду потерпілому та має намір відшкодувати її повністю. Просив застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки від дня оголошення підозри, тобто з 23.01.2024 року він не ухилявся від явки до слідчого, не вчиняв ніяких протиправних діянь та запевнив слідчого суддю що виконуватиме обов`язки, що будуть на нього покладені у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання. Водночас стороною захисту зазначено, що підстав для обрання найсуворішого запобіжного заходу не вбачають. Свою позицію обґрунтували тим, що слідчою і прокурором не надано будь-яких достовірних доказів про ризики, які існують чи потенційно можуть виникнути. Тому вважають, що доцільніше буде обрати ОСОБА_4 менш суворий запобіжний захід, так як підозрюваний не має наміру ухилятися від органів досудового розслідування та суду та зобов`язується при необхідності з`являтися до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

При цьому захисник звернув увагу на те, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання і житло, офіційно зареєстрований, має родину, проживає у цивільному шлюбі та разом з цивільною дружиною виховують сина від попереднього шлюбу його цивільної дружини, є таким, що несудимий, у контексті ст. 89 КК України та не має будь-яких звернень із скаргами чи наріканнями на його поведінку від сусідів та жителів міста. Вважає, що обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Потерпілий ОСОБА_7 з приводу вирішення клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , у судовому засіданні поклався на розсуду суду, при цьому не наполягав на задоволенні клопотання, оскільки на його переконання, менш суворий запобіжний захід також сприятиме встановленню істини у справі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали клопотання, якими слідча, прокурор обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Згідно із ст.ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, слід зважати на те, що метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до обвинуваченого може бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом (пп. «а» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Отже, із матеріалів клопотання вбачається, що у СВ Дубровицького РВП ГУНП в Рівненській області перебуває об`єднане кримінальне провадження №0000364, відомості про яке внесені до ЄРДР 18 грудня 2023 року, 19 січня 2024 року, 22 січня 2024 року (три епізоди), 06 лютого 2024 року, 16 лютого 2024 року, 11 березня 2024 року (чотири епізоди) за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України, що стверджується Витягом з ЄРДР (а.с. 6-9).

Так, 23 січня 2024 року, 07 лютого 2024 року, 16 лютого 2024 року та 18 березня 2024 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України (а.с.39-50).

Підставами підозрювати ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є докази на які посилається слідча та які додані до клопотання, а саме:

- протокол допиту потерпілого ОСОБА_7 від 19 грудня 2023 року та протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 10 січня 2024 року, який повідомив, що в період з 13 жовтня 2023 року по 10 грудня 2023 року невідомі особи здійснили крадіжки його грошових коштів різними сумами (а.с.10, 11);

- протокол допиту потерпілого ОСОБА_9 від 07 лютого 2024 року, який повідомив, що 29 листопада 2023 року о 14 год. 42 хв. переказав ОСОБА_7 на банківську карту 500 гривень (а.с.12);

- протокол допиту потерпілого ОСОБА_7 від 05 лютого 2024 року, який повідомив, що 30 листопада та 01 грудня 2023 року дійсно переказав своєму брату ОСОБА_7 4000 гривень чотирма платежами в сумах 200 грн., 1000 грн., 2000 грн. та 800 грн. (а.с.13)

- протокол допиту потерпілої ОСОБА_8 від 23 січня 2024 року, яка повідомила, що 27, 28 та 29 листопада 2023 року переказувала кошти своєму батьку ОСОБА_7 та його карту в сумах 500 грн., 1000 грн. та 500 грн. (а.с.14);

- протокол допиту потерпілого ОСОБА_8 від 23 січня 2024 року, який повідомив, що 30 листопада 2023 року дійсно переказував на карту свого батька ОСОБА_7 3400 гривень двома платежами в сумах 2400 та 1000 гривень (а.с.15).

- протокол огляду предмета від 02 січня 2024 року, а саме мобільного телефону ОСОБА_8 , в ході огляду якого, зокрема додатку Viber, встановлено, що 29 листопада 2023 року та 30 листопада 2023 року наявний діалог з користувачем «тато», який користується абонентським номером НОМЕР_1 . В ході огляду виготовлено скриншоти даного діалогу (а.с.16-19);

- протокол огляду предмета від 09 січня 2024 року, а саме мобільного телефону ОСОБА_10 , в ході якого виявлено, що на її банківську карту АТ КБ «Приватбанк» 13 жовтня 2023 року, 14 жовтня 2023 року, 19 жовтня 2023 року, 23 жовтня 2023 року, 09 листопада 2023 року, 02 грудня 2023 року, 04 грудня 2023 року, 05 грудня 2023 року, 08 грудня 2023 року, 10 грудня 2023 року, 11 грудня 2023 року надходили перекази грошових коштів різними сумами від ОСОБА_7 (а.с.20-25);

- протокол огляду предмета від 16 лютого 2024 року, а саме оптичного диску отриманого після тимчасового доступу до банківських карток ОСОБА_7 на підставі ухвали слідчого судді від 04 січня 2024 року, де встановлено, що в період з 12 жовтня 2023 року по 26 грудня 2023 року по банківській картці ОСОБА_7 наявні перекази грошових коштів різними сумами на карту ОСОБА_10 та зняття коштів з його картки ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , про що свідчать фотознімки з банкомату. Крім того, цим оглядом встановлено, що на банківську карту ОСОБА_7 дійсно надходили перекази грошових коштів від його дочки ОСОБА_11 на загальну суму 2000 гривень, сина ОСОБА_8 на загальну суму 3400 гривень, брата ОСОБА_7 на загальну суму 4000 гривень та товариша ОСОБА_9 на суму 500 гривень (а.с.26-38);

- протокол допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 12 березня 2024 року, який повідомив, що дійсно вчиняв несанкціоновані втручання в додаток «Приват24», належний ОСОБА_7 та здійснював крадіжки грошових коштів з банківських карт шляхом здійснення переказів на банківські картки своєї співмешканки ОСОБА_10 та шляхом зняття грошових коштів з банкоматів (а.с.51-53);

- вимога про судимість від 22 січня 2024 року (а.с.54-55).

Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи лише з фактичних обставин, які містяться в клопотанні, на даному етапі досудового розслідування даного кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність ОСОБА_4 до кримінальних правопорушень за викладених у клопотанні обставин.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а відтак слідчий суддя бере до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення.

Отже, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Разом з тим, обставиною, яка враховується слідчим суддею під час обрання запобіжного заходу, є наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, коли підозрюваний намагається вчинити дії, передбачені вимогами ч. 1 ст.177 КПК України.

Слід зауважити, що ризиком, у контексті кримінального провадження, є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» у справі від 23 січня 2012 року №30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Слідчою у клопотанні вказується на наявність існування ризиків, передбачених у п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, в обґрунтування наявності вказаного ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України слідча зазначає те, що санкцією ч. 4 ст. 185 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років, що відповідно до практики ЄСПЛ («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії»), тяжкість вказаного покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як підставу, що може спонукати до втечі.

На підтвердження наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України на переконання слідчої свідчить те, що підозрюваний проживає в одному населеному пункті разом із особами, яким було завдано матеріальної шкоди та особами, які були свідками вчинення правопорушення та товаришує з ними, а тому він може схиляти потерпілих та свідків від відмови від дачі показів, а також подальшій зміні цих показів під час досудового розслідування, зокрема з ОСОБА_7 . ОСОБА_4 тривалий час товаришував, а з ОСОБА_10 на даний час спільно проживає та під час своєї злочинної діяльності здійснював перекази грошових коштів на її банківську карту.

Обґрунтуванням ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України слідча посилається на те, що підозрюваний являється офіційно непрацюючою особою, яка не має постійного джерела доходів, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжок.

При цьому, підтвердженням наявності ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України на думку слідчої свідчить те, що підозрюваний схильний до вчинення кримінальних правопорушень та раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за майнові злочини. Вказує, що відносно ОСОБА_4 23 травня 2023 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000110 та 28 вересня 2023 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000184, по яких на даний час здійснюється судовий розгляд.

Між тим, чинний КПК України не вимагає надання відповідних доказів того, що підозрюваний обов`язково здійснить дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема й у випадку застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу, однак перед слідчим суддею повинна бути доведена наявність реальної можливості здійснити підозрюваним такі дії в майбутньому, в зв`язку з чим, слідчим суддею повинно бути обрано такий запобіжний захід, який в повній мірі буде здатним запобігти можливому прояву означених дій з боку підозрюваного.

Тому, аналізуючи вказані у клопотанні слідчою та підтримані у судовому засіданні прокурором ризики, слідчим суддею при розгляді клопотання не встановлено наявність всіх тих ризиків, про які йдеться у клопотанні.

Так, ризик переховування від органу досудового розслідування або/та суду обумовлюється, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

Наявність даного ризику, у відповідності до КПК України, не означає, що підозрюваний обов`язково здійснюватиме переховування, однак достатньо встановити, що він має реальну можливість здійснити такі дії у цьому кримінальному провадженні в майбутньому.

На думку слідчого судді, тяжкість інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення, зокрема, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та суворість покарання за його вчинення може свідчити про наявність ризику переховування від органів досудового розслідування чи суду.

Це твердження узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 червня 2001 року, за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року, відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Водночас, слідчий суддя враховує, що з подальшим досудовим розслідуванням обсяг зібраних доказів може збільшиться, що у сукупності з вагомістю таких доказів та наближенням судового розгляду, може посилювати бажання підозрюваного до переховування.

Наведені вище обставини є передумовами та можливістю для втечі підозрюваного з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Втім, в частині наявності ризику незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), які, як вбачається з матеріалів клопотання, вже дали покази та для запобігання чому достатньо офіційно заборонити підозрюваному спілкуватися з ними, є невиправданим та таким, що не доведений.

У той же час, посилаючись на ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України), слідча належного обґрунтування не наводить. Ані прокурором в судовому засіданні, ані слідчою в клопотанні не зазначено та не доведено, чим саме підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню, не конкретизовано можливих способів та можливих наслідків такого перешкоджання, а наведені у клопотанні твердження наповнені лише формальним змістом та є надуманими, у зв`язку з чим цей ризик не враховується слідчим суддею при обранні запобіжного заходу.

Що стосується заявленого ризику щодо вчинення іншого кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України) слідчий суддя приходить до переконання про необґрунтованість вказаного ризику, оскільки стороною обвинувачення жодним чином не умотивовано на підставі та у зв`язку з якими обставинами, сторона обвинувачення прийшла до вказаних переконань.

При цьому, посилання у клопотанні слідчої на те, що підозрюваний вже притягувався до кримінальної відповідальності та був засуджений за майнові злочини та раніше направлено до суду два обвинувальні акти відносно ОСОБА_4 не заслуговують на увагу.

Отже, варто зупинитися на тому, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до покарання і за визначених законом умов тягне настання для такої особи відповідних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних проваджень у разі вчинення такою особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли саме виникає судимість (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості або її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язане зі спливом термінів, передбачених ст. 89 КК України, протягом яких особа повинна дотриматись визначених законом вимог та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Отже, як вбачається з наявної у матеріалах клопотання вимоги про судимість ОСОБА_4 , останній 29 січня 2021 року та 01 квітня 2021 року був засуджений Дубровицьким районним судом Рівненської області по ч. 1 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту та позбавлення волі, відповідно, із звільненням від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном 1 рік.

Проте, на час розгляду клопотання, вказані судимості ОСОБА_4 є погашеними, а ОСОБА_4 , в силу вимог ст. 89 КК України, вважається таким, що не має судимості.

Інших даних, які б свідчили про наявність в ОСОБА_4 незнятої чи непогашеної судимості, матеріали клопотання не містять.

Тому, слідчий суддя вважає, що неприпустимо зі сторони обвинувачення посилатися на судимість підозрюваного, яка погашена, як на підставу наявності відповідного ризику.

Що стосується направлених до Дубровицького районного суду Рівненської області двох обвинувальних актів відносно ОСОБА_4 , які на цей час перебувають на стадії судового розгляду, то слід зважати на те, що особа вважається винною не тоді, коли щодо неї висунене обвинувачення, а лише коли її винність доведена у встановленому законом порядку вироком суду.

Тобто, діє презумпція невинуватості, що закріплена у ст. 62 Конституції України, де зазначається, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У справі Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії ЄСПЛ зазначив, що: «п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, бо обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного».

У справі «Фатуллаєв проти Азербайджану», Суд зазначив: «Презумпція невинуватості, втілена в статті 6 §2 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства. Вона не лише забороняє передчасне висловлювання самим судом думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку, ця заборона поширюється не лише на суддів, а й на інших представників влади».

Отже, заявляючи про наявність зазначених ризиків, ні слідча, ні прокурор, не доводять ці обставини належними засобами.

Виходячи із порівняльного аналізу норм права національного законодавства та правових позицій ЄСПЛ, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи їх переконливість. При цьому для застосування тримання під вартою, як запобіжного заходу, прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

На думку слідчого судді, стороною обвинувачення доведено лише обставини встановлені в п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, однак не доведено необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У той же час, при врахуванні тяжкості злочину потрібно враховувати раціональний зміст та ступінь суспільної небезпечності цієї особи, який дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від слідства й суду. Проте сам по собі факт тяжкості злочину, який інкримінується особі, не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки це суперечило 6 презумпції невинуватості.

Зазначене також стверджується і рішенням Конституційного суду України від 08 липня 2003 року, зі змісту якого вбачається, що сам по собі факт здійснення, навіть, тяжкого злочину не є беззастережною підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

У цьому ключі послідовною та логічною є позиція ЄСПЛ, зокрема у справі «Калашников проти росії», яка зводиться до наступного: наявність сильної підозри в тому, що особа вчинила тяжкий злочин, є, звичайно, таким чинником, що відноситься до суті питання, однак сама по собі тяжкість покарання не може бути виправданням утриманню під вартою.

Отже, застосування суворого запобіжного заходу повинно оцінюватись не лише у світлі тяжкості покарання, але й виходячи з усіх інших обставин, які можуть або підтвердити наявність такої небезпеки, або звести її до такого мінімуму, аби попереднє ув`язнення не виявилось невиправданим.

Підстави, які наведені в клопотанні слідчої, якими обґрунтовується необхідність обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 , носять імовірний характер, та не всі ризики були обґрунтовані в судовому засіданні.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За вказаних обставин, слідчий суддя не може констатувати, що слідча, прокурор довів наявність обставин, які виправдовуватимуть перебування підозрюваного під вартою, що в силу ч. 4 ст. 194 КПК України є підставою для залишення клопотання без задоволення та застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки застосування найбільш суворого запобіжного заходу не може бути обумовлене лише міркуваннями тяжкості діяння та суворістю припустимого покарання.

Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Крім того, слідчий суддя враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Згідно правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і цілодобовий домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

Отже, вищезазначені обставини в сукупності узгоджуються з європейськими стандартами та свідчать про можливість застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, який, на думку слідчого судді, забезпечить належну подальшу його процесуальну поведінку.

Тому, слідчий суддя вважає, що достатнім для забезпечення належної поведінки підозрюваного є більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді домашнього арешту, який полягатиме у забороні підозрюваному залишати житло цілодобово та виконання умов якого зможе запобігти ризикам, на які посилається сторона обвинувачення у клопотанні.

Відповідно до приписів ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Отже, викладені в клопотанні слідчої обставини не дають підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте, свідчать про наявність підстав для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який полягатиме у забороні підозрюваному залишати житло цілодобово з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що відповідатиме меті та завданням кримінального провадження, та в повній мірі узгоджуватиметься з нормами національного законодавства.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 179, 183, 193, 194, 196, 309, 376, 395 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання старшої слідчої СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000364 від 18 грудня 2023 року відносно підозрюваного ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України - відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 в межах строку досудового розслідування, тобто до 23 березня 2024 року, наступні обов`язки:

- прибувати до старшої слідчої СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 із встановленою нею періодичністю;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований та проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- утриматись від спілкування з потерпілими, свідками в даному кримінальному провадженні.

Строк дії ухвали в межах строку досудового розслідування, тобто до 23 березня 2024 року.

Ухвалу про обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту передати для виконання Відділенню поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 21 березня 2024 року о 16.00 год.

Слідчий суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду Рівненської області ОСОБА_1