Номер провадження: 11-кп/813/1576/24
Справа № 518/736/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 кизи,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу разом із доповненнями прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 09.04.2024 року про повернення прокурору обвинувального акту щодо ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, у кримінальному провадженні №0000385 від 01.05.2023 року, та продовження відносно обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07.06.2024 року-

установив

Зміст оскарженого судового рішення.

В провадження Фрунзівського районного суду Одеської області надійшли матеріали кримінального провадження та додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 09.04.2024 року вказаний обвинувальний акт був повернутий прокурору для усунення недоліків.

Суд мотивував своє рішення тим, що:

- у формулюванні обвинувачення та викладі фактичних обставин, встановлених прокурором, не відзначені та взагалі відсутні будь-які данні щодо того, в чому та в яких діях обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_11 полягала або виразилася організація та керівництво незаконного переправлення осіб через державний кордон України. Зокрема, не зазначено коли саме, в який період часу і за яких конкретних обставин саме ОСОБА_13 та ОСОБА_11 організували незаконне переправлення осіб, як довго вони це здійснювали, відомості про характер відносин, які склалися між ними як організаторами, які конкретні активні дії обвинувачені вчиняли щодо керівництва такою діяльністю;

- обвинувальний акт є неконкретним в частині відображення суб`єктивної сторони, вчиненого ОСОБА_14 та ОСОБА_11 кримінального правопорушення. Згідно обвинувачення ОСОБА_13 та ОСОБА_11 вчинили кримінальне правопорушення з корисливих мотивів. Проте, які матеріальна блага чи матеріальну вигоду мали одержати або одержали обвинуваченні для себе від ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 або інших осіб, обвинувальний акт не містить;

- в обвинувальному акті не зазначено дати, часу, місця, способу, форми досягнення ОСОБА_14 та ОСОБА_11 попередньої злочинної змови про спільне вчинення злочину, які визначають та впливають на склад інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, його кримінально-правову кваліфікацію.

Таким чином, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не в повному обсязі зазначено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення.

Крім того, в обвинувальному акті на а.с.11 зазначено, що ОСОБА_11 «…обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України за наступних обставин: … діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, за попередньою змовою групою осіб, в тому числі зі ОСОБА_11 …». Отже, формулювання обвинувачення ОСОБА_11 не містить даних про вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою з ОСОБА_19 .

Викладені в обвинувальному акті фактичні обставини, не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_20 та ОСОБА_11 кримінального правопорушення, що у свою чергу, позбавляє можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. До вказаного висновку суд дійшов не вдаючись до оцінки доказів у кримінальному провадженні.

Також, як вбачається зі змісту обвинувального акту, у переміщенні громадян ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 до державного кордону разом з ОСОБА_19 та ОСОБА_11 брав участь водій ОСОБА_21 , який керував автомобілем «TOYOTA» моделі «RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль був зупинений співробітниками правоохоронних органів. Однак в обвинувальному акті відсутні будь-які відомості щодо можливої співучасті останнього у вчиненні кримінального правопорушення, чи з`ясовувалося це питання, чи приймалося щодо вказаної особи якість процесуальні рішення.

Крім цього, згідно обвинувачення вбачається, що органом досудового розслідування достеменно встановлено, що інкримінований ОСОБА_20 та ОСОБА_11 злочин вчинений спільно з невстановленою особою « ОСОБА_22 » та невстановленою особою на ім`я ОСОБА_23 . Разом з тим, в обвинувальному акті відсутні відомості щодо виділення матеріалів по даному факту в окреме провадження та їх реєстрації в ЄРДР.

Серед іншого, суд звертає увагу на те, що досудовим слідством дії ОСОБА_9 та ОСОБА_11 кваліфіковані наступним чином «за ч.3 ст. 332 КК України організація за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керування таким діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усунення перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів».

Разом з тим, така кваліфікуюча ознака як «керування такими діями» у ст.332 КК України відсутня. Не зважаючи на вказане, дії обвинувачених кваліфіковані за ч.3 ст.332 КК України, із зазначенням неіснуючої кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На дану ухвалу прокурор Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в яких вказує, що вважає ухвалу незаконною та такою, що винесена з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.

В апеляційній скарзі та доповненнями до неї посилається на те, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_11 відповідає вимогам, про які йдеться в ст.291 КПК України, а посилання суду в оскаржуваній ухвалі необґрунтовані та такі, що не відповідають вимогам закону.

Прокурор зазначає, що суд вийшов за межі предмета судового розгляду та фактично вдався до дослідження обставин кримінального провадження, оцінка яких надається під час розгляду по суті.

На підставі цього, прокурор просить оскаржувану ухвалу скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду:

прокурор ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити;

захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 заперечував проти апеляційної скарги та просив оскаржувану хвалу залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки ухвала суду в частині задоволення клопотання прокурора та продовження відносно обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07.06.2024 року, учасниками кримінального провадження не оскаржується, тому в цій частині рішення суду в апеляційному порядку не перевіряється.

Відповідно до припису п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Перевіривши зміст обвинувального акту, колегія суддів дійшла висновку, що він в цілому відповідає вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;

5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;

7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;

8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);

9) дату та місце його складення та затвердження.

Аналіз змісту обвинувального акту показав, що він містить анкетні відомості обвинувачених, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення та інші, передбачені законом відомості.

Натомість, суд 1-ої інстанції, вказав на те, що викладення в обвинувальному акті формулювання обвинувачення ОСОБА_24 та ОСОБА_11 на переконання суду, свідчить про невиконання органом досудового розслідування завдань кримінального провадження, визначених у ст. 2 КПК України, порушення загальних засад кримінального провадження, зокрема, принципів верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя й інших, а також порушення міжнародних стандартів у галузі судочинства, які послідовно стверджують про необхідність роз`яснення, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього, що є гарантією права на справедливий розгляд.

Проте зазначений висновок суду не відповідає дійсності, оскільки в обвинувальному акті конкретно зазначено в чому та в яких конкретно діях полягає організація та керівництво незаконним переправленням осіб через державний кордон, зокрема, на сторінках обвинувального акту 6, 7, 10, 11, 14, 15, а саме надання засобів для переправлення осіб, інструктування та роз`яснення щодо майбутньої поведінки, надання вказівок, планування дій тощо.

В тому числі в обвинувальному акті однозначно вказано як довго обвинувачені вчиняли неправомірні дії, а також і вказано які саме активні дії ними вчинялись.

За таких обставин, в обвинувальному акті вказані елементи вчинення неправомірних дій, з яких можливо у повному обсязі уявити обставини вчинення кримінального правопорушення і, в тому числі й те, в яких діях саме обвинувачених виразилася організація та керівництво незаконного перетину кордону.

Так, аналіз змісту обвинувального акту показав, що він містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Апеляційний суд вважає, що враховуючи викладене, обставини, викладені судом про те, що при формулюванні обвинувачення, невірно зазначена правова кваліфікація злочину, кваліфікуючи ознаки, суб`єктивна сторона злочину, але в будь-якому випадку, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення суперечать правовій кваліфікації, зазначеній в обвинувальному акті, не може бути підставою для повернення обвинувального акту прокурору як такого, що не відповідає вимогам, викладеним у ст. 291 КПК України.

Окрім того, апеляційний суд враховує те, що відповідно до ч.2 ст. 337 КПК України, під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

Що стосується посилань суду про незазначення в обвинувальному акті, які саме матеріальні блага мали одержати обвинувачені, апеляційний суд вважає такі необґрунтованими, з огляду на те, що вид блага в даному випадку не впливає на кваліфікуючі ознаки, тому не є обов`язковим це вказувати в обвинувальному акті.

При цьому, щоб довести корисливий мотив вчинення неправомірних дій або дізнатись які блага мали отримати обвинувачені, знову ж таки необхідно вивчати письмові докази та допитувати свідків і обвинувачених, що неможливо встановити під час підготовчого судового засідання, оскільки суд не вправі надавати оцінку правильності кваліфікації дій обвинувачених під час підготовчого засідання, не дослідивши всі обставини справи.

Апеляційний суд вважає необгрунтованими твердження суду першої інстанції про те, що в обвинувальному акті не зазначено дати, часу, місця, способу, форми досягнення ОСОБА_14 та ОСОБА_11 попередньої злочинної змови про спільне вчинення злочину, з оглядк на наступне.

Так, як вбачається з обвинувального акту, у ньому взагалі відсутнє таке визначення як злочинна змова, однак в разі якщо суд мав на увазі попередню змову групою осіб, то про таке вказано в акті, «…що з метою отримання незаконного прибутку, невстановлена особа « ОСОБА_22 » залучив у період жовтня- грудня місяців 2023 року, точну дату в ході досудового розслідування не встановлено, до протиправної діяльності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , невстановлену особу на ім`я ОСОБА_23 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 …», а щодо місця та способу досягнення попередньої змови, то ці обставини не встановлені під час досудового розслідування, саме тому прокурором і не зазначені.

Також, колегія суддів погоджується із доводами прокурора, що на сторінці 11, на початку формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_11 , наявна технічна помилка, а саме, що ОСОБА_11 обвинувачується у змові з невстановленими особами та замість «у томі числі з ОСОБА_25 », вказано «у томі числі зі ОСОБА_26 ».

Однак, така помилка, вочевидь, є технічною і малозначною, більш того в разі вивчення формулювання обвинувачення не в розрізі окремого словосполучення, а цілком, то у ньому все детально викладено, як і те за яких умов і при яких обставинах ОСОБА_11 вчиняв неправомірні дії у томі числі з ОСОБА_25 , так і вказана кваліфікація дій ОСОБА_11 із зазначенням кожного елементу складу кримінального правопорушення.

Таким чином, доводи суду першої інстанції, якими мотивована ухвала про повернення обвинувального акту, суперечать викладу формулювання обвинувачення висунутому ОСОБА_24 та ОСОБА_11 та правовій кваліфікації, зазначених в обвинувальному акті.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), кваліфікація дій обвинуваченого, викладені чітко і конкретно.

Практика Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Що стосується обвинувального акту, то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кожного кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

З огляду на це конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і обвинувачення ОСОБА_24 та ОСОБА_11 не викликає сумнівів.

Отже, на стадії підготовчого судового засідання суд не вправі вдаватись до оцінки доказів та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки це є прерогативою наступної стадії судового розгляду, тому колегія суддів вважає підстави для повернення обвинувального акту, наведені в ухвалі суду першої інстанції, - надуманими і такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Таким чином, в ухвалі суду від 09.04.2024 року не зазначено конкретні порушення вимог ст. 291 КПК України, що були допущені прокурором, і які б могли стати підставою для повернення обвинувального акту. Разом із цим, у змісті чи формі обвинувального акту не вбачаються такі недоліки, які унеможливлювали б прийняття законного та обґрунтованого судового рішення за наслідками його розгляду.

Згідно з приписами п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Таким чином, обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, а суду слід розглядати його у межах обвинувачення, висунутого органом досудового розслідування, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а обвинувальний акт поверненню до суду першої інстанції для розгляду зі стадії підготовчого судового засідання.

Отже, апеляційний суд вважає, що обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні відповідає вимогам КПК України, тому апеляційна скарга прокурора в цій частині підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції про його повернення прокурору, підлягає скасуванню.

Враховуючи, що діючим КПК України не врегульовано питання призначення нового розгляду обвинувального акту після скасування судом апеляційної інстанції ухвали про його повернення прокурору, апеляційний суд вважає, що необхідно застосувати дію ст.ст. 7, 9 КПК України

Так, ч. 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, публічність, диспозитивність, гласність і відкритість судового провадження та його розумність строків.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора знайшли своє підтвердження, тому вона підлягає задоволенню, а ухвала суду 1-ої інстанції в частині повернення прокурору обвинувального акту підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону з направленням обвинувального акту із додатками до Фрунзівського районного суду Одеської області зі стадії підготовчого судового провадження.

Керуючись ст. ст. 291, 376, 403, 419, 424, 532 КПК України, Одеський апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 разом із доповненнями задовольнити.

Ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 09.04.2024 року про повернення прокурору обвинувального акту щодо ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, у кримінальному провадженні №0000385 від 01.05.2023 року скасувати в частині повернення прокурору обвинувального акту та призначити новий судовий розгляд обвинувального акту у тому ж суді першої інстанції, зі стадії підготовчого судового провадження, в іншому складі суду.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4