Номер провадження: 11-сс/813/247/24
Справа № 496/8764/23 1-кс/496/158/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 16.01.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000978, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 16.01.2024 у кримінальному провадженні №0000978, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України задоволено частково клопотання слідчого СВ Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на мобільний телефон марки «iPhone 14 Pro max» в металевому корпусі фіолетового кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з номером мобільного оператора НОМЕР_3 , в полімерному чохлі чорного кольору, з окремо виявленою сім-картою мобільного оператора «лайфселл» № НОМЕР_4 , який упаковано до спецпакету CRI 1210126; зубну щітку біло-синього кольору, упакована до паперового конверту; ультразвукову зубну щітку «ICEBERG» з трьома насадками до неї, упаковані до паперового конверту; 1 тример «One Blade», упакований до паперового конверту; 1 тример «TRIMMER», упакований до паперового конверту; електробритву «MOSER», упакована до паперового конверту із забороною відчуження, користування та розпорядження.

Рішення слідчого судді в частині накладення арешту на майно обґрунтовано тим, що вони відповідають вимогам ст. 98 КПК України, як матеріальні об`єкти, які містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також в інтересах встановлення істини по справі необхідно проведення дослідження зазначених речей, у зв`язку з чим необхідне збереження стану речей на момент вилучення.

В іншій частині відмовлено у зв`язку з тим, що вони не відповідають будь-яким ознакам ст. 98 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, щоОСОБА_8 не повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні та не може бути повідомлено. Зазначає, що слідчим суддею не надавався дозвіл не вилучення предметів особистої гігієни.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою відмовити про накладення арешту на зубну щітку біло-синього кольору, упаковану до паперового конверту; ультразвукову зубну щітку «ICEBERG» з трьома насадками до неї, упаковані до паперового конверту; 1 тример «One Blade», упакований до паперового конверту; 1 тример «TRIMMER», упакований до паперового конверту; електробритву «MOSER», упакована до паперового конверту.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження ОРУП №2 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000978, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що в ніч з 20.12.2023 на 21.12.2023 невідома особа перебуваючи на території ТК №2 СТРП №2 ТОВ «Промтоварний ринок», за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом пошкодження навісних замків незаконно проникла до приміщення магазину №205, звідки викрала металевий сейф, в якому знаходились грошові кошти, тим самим спричинивши останньому матеріальний збиток, сума якого встановлюється.

В подальшому 11.01.2024 на підставі ухвали слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області №1-кс/496/92/24 від 09.01.2024 проведено обшук квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 .

Так 11.01.2024 в період часу з 06 год. 55 хв. по 07 год. 56 хв. в ході проведення обшуку вищевказаного житла виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «iPhone 14 Pro max» в металевому корпусі фіолетового кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з номером мобільного оператора НОМЕР_3 , в полімерному чохлі чорного кольору, з окремо виявленою сім-картою мобільного оператора «лайфселл» № НОМЕР_4 , який упаковано до спецпакету CRI 1210126, коробку від мобільного телефону марки «Readmi 10А», ІМЕІ 1: НОМЕР_5 ; ІМЕІ 2: НОМЕР_6 (с/н НОМЕР_7 ); коробку від електробритви «MOSER», коробку від тримера «TRIMMER»; коробку від тримера «One Blade», коробку від ультразвукової зубної щітки «ICEBERG», упаковано до спецпакету PSP3227595, предмет чорного кольору, формою наближеною до прямокутної з маркуванням TK STAR (ID НОМЕР_8 ), який упаковано до спецпакету FPS5013356, ланцюжок з хрестиком з маркуванням «Cartier» з металу жовтого кольору, які упаковано до спецпакету CRI 1210125, зубна щітка біло-синього кольору, упакована до паперового конверту, ультразвукова зубна щітка «ICEBERG» з трьома насадками до неї, упаковані до паперового конверту,1 тример «One Blade», упакований до паперового конверту, 1 тример «TRIMMER», упакований до паперового конверту; - електробритва «MOSER», упакована до паперового конверту.

В подальшому, того ж дня, слідчим з дотриманням вимог ст. 110 КПК України винесено постанову про визнання вилучених предметів речовим доказом.

Надалі слідчим подано клопотання про арешт майна.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки може містити відомості, які встановлюються під час кримінального провадження.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вказав, що арешт накладений на вилучене майно обґрунтовано та необхідний з метою проведення експертизи для порівняння біологічних зразків вилучених на місці злочину під час проведення огляду місця події.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів та пояснень прокурора, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, швидкого, повного та неупередженого розслідування, а також з метою проведення експертизи для порівняння біологічних зразків,.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучені предмети можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі для проведення відповідних судових експертиз для спростування або підтвердження винуватості ОСОБА_8 .

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 376, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 16.01.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000978, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4