Справа №583/1565/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/69/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченго ОСОБА_9 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.03.2021, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Охтирка, Сумської області, що має вищу освіту, є фізичною особою-підприємцем, одруженого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 в якій він просив вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.03.2021, скасувати, а кримінальне провадження відносно нього закрити, на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, і ухвалити новий виправдувальний вирок.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді 6 місяців виправних робіт з відрахуванням 10% від заробітку в дохід держави.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строків давності.

Позов прокурора в інтересах управління фінансів Охтирської міської ради задоволено та стягнуто з ОСОБА_9 на користь управління фінансів Охтирської міської ради в рахунок відшкодування витрат за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 1897,84 грн.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди і стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 620,29 грн матеріальної шкоди та 10 000 грн моральної шкоди, а всього стягнуто 10 620, 29 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений вказував про неповноту судового розгляду, про невідповідність висновків суду фактичним обставинам спарви, про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність і про упередженість дій Охтирської місцевої прокуратури та Охтирського міськрайонного суду.

Апелянт зазначав, що 28.08.2019 судом була винесена ухвала про відмову стороні захисту в задоволенні клопотання про повернення прокурору обвинувального акту. Разом з тим, судом не надана оцінка тому, що розгляд справи здійснюється згідно вимог ст. 337 КПК України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Зазначав, що в обвинувальному акті відносно нього точного місця події не визначено, так як вказано, що кримінальне правопорушення вчинено на АДРЕСА_2 поблизу будівлі Управління соціального захисту населення Охтирської міської ради, однак не встановлено обставин того, чи подія відбувалася навпроти центрального входу до приміщення соціального захисту населення або за даним приміщенням, тобто на території гімназії або ж подвір`ях багатоповерхових будинків.

Також, при складанні обвинувального акту на думку апелянта не досліджено спрямованість умислу правопорушника на заподіяння тяжких, середньої тяжкості або легких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та механізму їх нанесення, оскільки згідно з матеріалами справи та показів, наданих потерпілим в залі суду, йому було завдано не лише один удар кулком в область лівої ділянки лобу, як описано в обвинувальному акті.

Звертав увагу, що згідно протоколу допиту потерпілого від 11.03.2019 та протоколу проведення слідчого експерименту від 11.03.2019 ОСОБА_10 пояснював та показував, що нібито він ОСОБА_9 спочатку наніс йому один удар в область лівої ділянки лобу, використовуючи металевий предмет схожий на кастет. В подальшому нібито він ОСОБА_9 наносив хаотичні удари правою та лівою рукою в область голови та обличчя, декілька разів наносив удари ногами, які також спричинили потерпілому тілесні ушкодження. Проте, в ході досудового розслідування слідчий не з`ясував у яку саме частину тіла він ОСОБА_9 наносив ОСОБА_10 удари ногами та які тілесні ушкодження були ними заподіяні. Також слідчим не було знайдено і сам металевий предмет схожий на кастет.

Зауважував, що відповідно до висновку експерта № 109 та 110 (а.с. 41-43 кримінального провадження) тілесні ушкодження ОСОБА_10 могли бути отримані не менш ніж від однієї фізичної дії, але експерт не зазначив про можливість утворення таких тілесних ушкоджень внаслідок фізичної дії із застосуванням металевого предмета.

Таким чином, на думку обвинуваченого, обвинувальний акт не відповідає матеріалам досудового розслідування, так як у ньому зазначено, що потерпілому було нанесено лише один удар правою рукою без використання будь-якого металевого предмета, що ставить під сумнів правдивість показів ОСОБА_10 та належність доказів на встановлення його причетності до злочину.

Також, а апелянт звертав увагу і на покази лікара ОСОБА_11 , яка першою надавала невідкладну медичну допомогу та яка пояснювала суду, що у потерпілого була невелика свіжа рана на обличчі, свідомості він не втрачав, недоти не було, а вказана рана могла утворитись від звичайного падіння ОСОБА_10 на землю, що ставить під сумнів опис лікарями його тілесних ушкоджень в історії хвороби та взагалі побиття потерпілого будь-ким.

Вказував апелянт і про відсутність в додатках до обвинувального акту відомостей про приєднання такого процесуального документу як цивільний позов прокуратури та його розписки про отримання ним ОСОБА_9 копії обвинувального акту.

Також, звертав увагу, що в обвинувальному акті вказано про відсутність у даному кримінальному провадженні речових доказів. Проте, суд першої інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення та провів дослідження відеоматеріалів та диску, який згідно з постановою слідчого від 16.03.2019 визнано та приєднано до кримінального провадження як речовий доказ (а.с. 28 провадження).

Наголошував обвинувачений і на упередженості прокуратури і суду відносно нього, яка полягала в накладенні на нього судом, за клопотанням прокурора, грошового стягнення за неявку до суду в сумі 1003,50 грн. Стверджував, що доказів про не поважність причин його ОСОБА_9 неявки в суд 06.08.2019 року (підготовче судове засідання) прокурор не надав. Крім цього, зауважував, що навіть якщо б він в цей день з`явився до суду, то слухання не відбулося б, оскільки, ні з ним, ні з його адвокатом суд дати призначення слухання справи не погодив, більше того, суд не запросив в засідання його захисника ОСОБА_7 , чим порушив його ОСОБА_9 право на захист. Зазначав, що будучи 06.08.2019 за кордоном він не мав змоги подати до суду ні підтверджуючі документи ні письмові пояснення. Вказував, що суд безпідставно зробив висновки про систематичність його неявок в судові засідання, оскільки такі висновки доказами не підтверджуються. Більше того, він тричі до дати 06.08.2019 року разом зі своїми адвокатами прибував до суду, сплачуючи захисникам гроші за послуги, однак слухання спарви не відбувалось і переносилось на іншу дату саме з ініціативи суду. Водночас, на потерпілого ОСОБА_10 , за неявки до суду, суд грошових стягнень не наклав посилаючись на його публічність. Сам ОСОБА_10 документів на підтвердження своїх неявок до суду не надавав.

Також, як на зацікавленість суду у вирішенні справи на користь ОСОБА_10 апелянт вказував на заявлені чотири клопотання про відвід прокурора і судді. Стверджував, що судові засідання не відбувались через неявки до суду потерпілого, що суд просив представника потерпілого посприяти у явці останнього до суду, однак потім на запитання захисників, чому потерпілий знову не з`явився, суд відповів тим, що від захисників клопотання про обов`язкову учсть потерпілого не надходило та судом не розглядалось, що не відповідає дійсності та підтверджується звукозаписами судових засідань і свідчить про упередженість суду. Більше того, підтримуючи таку упередженість представник потерпілого спільно з прокурором в судовому засіданні 22.12.2020 повідомили недостовірну інформацію про факт не подання та не вирішення судом клопотання захисників щодо участі потерпілого.

Також, обвинувачений звертав увагу і на упередженість прокурора, яка полягала в тому, що останній 22.12.2020 на початку судового засідання заявив клопотання про продовження розгляду справи буз участі захисника ОСОБА_8 , мотивуючи свої дії тим, що у нього закінчився договір про надання правової допомоги. З таким твердженнями прокурора, обвинувачений категорично не згодний, оскільки в матеріалах спави (а.с. 185 т.1) є ордер серії КВ № 462355 від 02.12.2019, наданий адвокатом ОСОБА_8 , котрий надає йому право на участь у даній справі до добровільної відмови його ОСОБА_9 від послуг цього захисника.

Не зважаючи на вказане, суд виносить упереджене рішення про слухання справи за участю одного захисника ОСОБА_7 та намагається допитати свідка, недаючи можливості захиснику ОСОБА_8 говорити та виконувати свою роботу і не зважає на усне продовження ним ОСОБА_9 договору із цим захисником.

Наголошував, що вказане підтверджується звукозаписами судових засідань за 21.10.2020 та за 22.12.2020, проте журнали цих засідань не в повній мірі відображають всі події.

Також обвинувачений не згодний і з тим, як суд у вироці виклав пояснення потерпілого ОСОБА_10 , а тому вважав, що апеляційним судом необхідно дослідити звукозапис та журнал судового засідання. Звертав увагу, що потерпілий в ході досудового розслідування та судового розгляду вказував, що злочинець був на автомобілі золотого кольору, однак в обвинувальному вироці вказано, що автомобіль має золотисто-коричневий колір. Мало того в обвинувальному акті вказано, що тілесні ушкодження злочинцем наносилися ОСОБА_10 на грунті неприязних відносин, однак ні в ході досудового розслідування ні в ході судового розгляду так і не було встановлено у зв`язку з чим у потерілого склалися неприязні відносини з обвинуваченим, тобто не з`ясовано мотиву та мети кримінального проступку.

Апелянт звертав увагу, що свідок ОСОБА_12 чітко вказував, що колір автомобіля, який був у його власності коричневий. Останній незміг згадати державний номерний знак автомобіля «Volkswagen Touareg». Також ОСОБА_12 не підтвердив то, що саме 21.02.2019 надавав для користування йому ОСОБА_9 транспортний засіб.

Також, обвинувачений зазначав, що стороною захисту зверталась увага суду на те обставину, що у матеріалах кримінального провадження відсутній договір купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Touareg», свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу та речовими доказами їх не визнано.

Як вказувалося вище, обвинувачений знову звертав увагу на безпідставне дослідження судм відео, що речовим доказом не визнано, якому суд безпідставно надав перевагу, при цьому не врахував покази свідка ОСОБА_13 , договір субпідряду на виконання окремих видів і комплексів робіт від 18.02.2019, наказ про відрядження від 20.02.2019, посвідчення про відрядження від 20.02.2019, договір на виконання робіт № 18/02, що на перконання обвинуваченого, підтверджують його відсутність в м. Охтирка.

Щодо протоколу огляду речей і документів від 16.03.2019, яким зафіксовано огляд оптичного диску, то його, як і сам диск, обвинувачений вважав не допустимим доказом, оскільки ними не зафіксовано з якого записуючого пристрою було скопійовано відеозапис. Більше того, відеозапис надавався слідчому начальником поліції, а не оперативним працівником чергової частини, у якій знаходилися архівні матеріали з камер відео спостереження по АДРЕСА_2 , що безпосередньо давало можливість змонтувати відеозапис. Крім цього, диск було поміщено у той же конверт, який надавався начальником поліції, а потерпілий ОСОБА_10 та слідчий не скріпили печатки на ньому власними підписами, що дає можливість легкої його заміни сторонньою особою.

Також, обвинувачений переконаний, що з протоколу огляду речей і документів від 16.03.2019 вбачається, що це не був огляд диску, а присутній під час його проведення потерпілий не робив заяви у відповідності до ч.4 ст. 237 КПК України, а він здійснював впізнання особи обвинуваченого, що регулюється ч.6 ст. 228 та ч.7 ст. 223 КПК України, які передбачають обов`язкове залучення до даної процесуальної дії двох понятих.

Зазначав обвинувачений і про те, що в обвинувальному вироці суд стверджує, що із відеозапису встановив, як обвинувачений підїхав до управління соціального захисту населення Охтирської міської ради на автомобілі золотисто-коричневого кольору «Volkswagen Touareg». Разом з тим, вказаний автомобіль до відеокамери задньою частиною не розвертався. Візуально автомобіль «Volkswagen Touareg» дуже схожий з «Volkswagen Tiguan». Проте, під час досудового розслідування слідчим та процесуальним керівником експертизи щодо ідентифікації транспортного засобу не проводилися та навіть не досліджувалися будь-які правовстановлюючі документи на автомобіль.

Також звертав увагу, що содом у вироці вказано про те, що з відео видно, що саме ОСОБА_14 вийшов з управління та йому обвинувачений наніс один удар кулаком в область лівої лідянки лоба, а потім продовжив наносити хаотичні удари лівою та правою рукою. Проте, на переконання обвинуваченого, вказане дійсності не відповідає, оскільки з відео не видно хто саме приймає участь у бійці напроти управління праці, так як учасники знаходяться на значній відстані від встановленої відеокамери та хаотично наносять удари один одному і взагалі не зрозуміло хто і кому наносить перший удар, а тому виникає необхідність у перегляді апеляційним судом речового доказу.

Наголошував, що під час досудового розслідування експертизи, які б ідентифікували з відео зображення осіб, що приймали участь у бійці та встановили відповідність відеозапису на диску реальним архівним матеріалам з камер відео спостереження не проводилися. Сторона захисту також позбавлена можливості заявити клопотання про проведення експертиз, оскільки у процесуальних документах для проведення експертних досліджень має бути зафіксовано за допомогою якої техніки скопійовано відео на диск, що слідчий не зробив.

Щодо ст. 49 КК України, положення якої відносно нього застосував суд першої інстанції та звільнив його від кримінальної відповідальності, то обвинувачений звертав увагу, що такі дії суду були упереджені, оскільки йому не роз`яснено положень ст. 49 КК України і не з`ясовано його бажання щодо можливості бути звільненим від кримінальної відповідальності за п. 1 ч. 1 ст.49 КК України. Натомість суд призначив йому покарання і звільнив від його відбування у зв`язку із закінченням строків давності, що на перконання обвинуваченого, є неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність.

Інші учасники кримінального провадження прокурор, потерпілий, представник потерпілого та захисники обвинуваченого апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_9 21.02.2019 близько 10.20 год перебуваючи поблизу будівлі Управління соціального захисту населення Охтирської міської ради по вул. Перемоги, 1 в. м. Охтирка, Сумської області, на ґрунті неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, під час сварки з ОСОБА_10 , знаходячись навпроти нього, маючи на меті завдання тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар правою рукою, зігнутою в кулак, в область лівої ділянки лоба ОСОБА_10 . Згідно висновку судово-медичної експертизи № 109 від 22.03.2019 в результаті умисних насильницьких дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_10 спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ: струс головного мозку, забійна рана лобної ділянки зліва, підшкірна забійна гематома повік. Своїми діями ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, визначене ч. 1 ст. 125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу обвинуваченого підтримали, просили вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 просили закрити, на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України ухваливши новий виправдувальний вирок, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечила, просила вирок суду першої інстанції залишити без міни, вивчивши матеріали кримінального провадження, задовольнивши клопотання про дослідження відеозапису (диску з обставинами події) та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.

Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, з урахуванням заявлених обвинуваченим доводів, колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав, оскільки правильно встановив в діях ОСОБА_9 склад злочину з правовою кваліфікацією - ч.1 ст. 125 КК України, як нанесення умисного легкого тілесного ушкодження.

Такого висновку суд дійшов на підставі пояснень обвинуваченого, потерпілого, свідків та наданих стороною обвинувачення письмових доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 в суді першої інстанції свою вину у вчиненні злочину не визнав та пояснював, що ОСОБА_10 його обмовив з метою отримання грошових коштів. Зазначав, що 21.02.2019 він разом з ОСОБА_13 на автомобілі останнього поїхали до смт. Сула Сумського району, з метою оглянути об`єкт, оскільки ОСОБА_13 запросив його як підрядника для виконання ремонтних робіт бібліотеки. Тілесних ушкоджень ОСОБА_10 він не наносив.

Також судом першої інстанції було допитано і потерпілого ОСОБА_10 , який пояснював, що 21.02.2019 близько 10.20 год він вийшов з приміщення Управління соціального захисту населення Охтирської міської ради та підійшов до свого автомобіля марки «Subaru», чорного кольору. В цей час до ОСОБА_10 підійшов ОСОБА_9 , що вийшов з припаркованого автомобіля марки «Volkswagen Touareg», золотисто-коричневого кольору, якого потерпілий добре знав протягом кількох років, мав з ним не дружні відносини, щось нерозбірливо сказав і наніс йому зверху удар рукою, в якій міг бути якийсь предмет, в лобну частину голови, потім ще декілька хаотичних ударів. Після цього обвинувачений сів в автомобіль і поїхав. В результаті вказаних дій у потерпілого пішла кров від отриманого розсічення, що залила очі, з яким ОСОБА_10 самостійно поїхав до приймального відділення КНП ОМР «Охтирська центральна районна лікарня», де йому зупинили кровотечу, зашили рану в лобній ділянці голови та поклали на стаціонарне лікування, на якому потерпілий перебував 5-6 днів. Після цього він проходив амбулаторне лікування тривалістю 11 днів. Під час проходження лікування в лікарні ліки йому привозила сестра за надані ним кошти в сумі 1000 грн, двома купюрами номіналом по 500 грн кожна. Крім розсічення лобної ділянки голови було також діагностовано забійні гематоми повік, лоба, ЗЧМТ, а також підозра на тріщини, у зв`язку з чим він проходив рентгенологічне обстеження та комп`ютерну томограму. Потерпілий зазначав, що побиття його ОСОБА_9 тривало по відчуттям 10-15 хвилин. Крім тілесних ушкоджень, в ході бійки була порвана та залита кров`ю куртка, брюки.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснювала, що працює лікарем в КНП ОМР «Охтирська центральна районна лікарня». Кілька років тому в холодну пору року зранку її викликали в приймальне відділення лікарні, в якому знаходився ОСОБА_10 . У потерпілого була невелика свіжа рана на лобі, обличчя та светр закривавлені, свідомості він не втрачав, нудоти не було. На запитання про те, що трапилося, потерпілий відповів, що його побили, хто саме не повідомив. Зазначила, що така рана могла утворитися від падіння, або удару кастетом з невеликою силою. Після того, як вона оцінила неврологічний статус ОСОБА_10 , він був оформлений до неврологічного відділення КНП ОМР «Охтирська центральна районна лікарня» з діагнозом: струс головного мозку, забійна рана лобної ділянки, де проходив лікування протягом кількох днів переважно за власний кошт.

Свідок ОСОБА_12 , в суді першої інстанції пояснював, що є товаришем обвинуваченого ОСОБА_9 . Станом на початок 2019 року у його власності перебував автомобіль марки «ВАЗ 2106», а також протягом 6 місяців автомобіль марки «Volkswagen Touareg», коричневого кольору. Ключі від вказаного автомобіля ОСОБА_12 2-3 рази віддав людині, яку присилав до нього ОСОБА_16 . На даний час вказаного автомобіля у його власності немає.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснював, що працює директором фірми, що займається будівництвом. За кілька днів до 21.02.2019 він усно звертався до ОСОБА_9 , оскільки той мав фахівця у проведенні робіт по ремонту приміщення бібліотеки, які мала виконати його фірма. Пізніше був укладений договір субпідряду. 21.02.2019 зранку він заїхав по ОСОБА_9 і на автомобілі свідка разом з ОСОБА_9 вони поїхали на об`єкт, який знаходився в смт. Сула Сумського району. Повернулися в м. Охтирка близько 15 години.

Також судом першої інстанції було досліджено і ряд наданих стороною обвинувачення письмових доказів, в тому числі за клопотанням обвинуваченого і захисників апеляційним судом було повторно досліджено і відео яке міститься на оптичному диску «CD-R 700 MB», «RFD80M-2923908CN».

Так, предметом дослідження були такі докази як:

- протокол проведення слідчого експерименту від 11.03.2019 у приміщенні СВ Охтирського ВП ГУНП в Сумській області, з якого встановлено, що ним зафіксовано покази потерпілого ОСОБА_10 про механізм спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , що мало місце 21.02.2019.

Так, ОСОБА_10 розповів, що 21.02.2019 він перебував у справах в Управлінні соціального захисту населення Охтирської міської ради, що знаходиться за адресою: вул. Перемоги, 1, м. Охтирка, Сумської області.

Приблизно о 10.20 год ОСОБА_10 вийшов з приміщення Управління соціального захисту населення Охтирської міської ради та попрямував до свого автомобіля, за яким помітив автомобіль марки «Volkswagen Touareg», золотисто-коричневого кольору. З вказаного автомобіля вийшов знайомий потерпілому ОСОБА_9 та покликав його до себе. В подальшому ОСОБА_9 наніс ОСОБА_10 один удар в область лівої ділянки лоба, при цьому долоня ОСОБА_9 була зігнута в кулаці, та як здалося потерпілому, в ній знаходився металевий предмет схожий на кастет, яким і було нанесено удар. Після цього ОСОБА_9 наносив хаотичні удари правою та лівою руками в область голови та обличчя ОСОБА_10 , а також декілька разів наніс удари ногами, які також спричинили потерпілому тілесні ушкодження (т. 2 а.с. 126-127);

- протокол огляду речей і документів від 16.03.2019, з якого встановлено, що в приміщенні службового кабінету Охтирського ВП ГУНП в Сумській області було оглянуто оптичний диск «CD-R 700 MB», «RFD80M-2923908CN». При перегляді вказаного оптичного диску встановлено, що на ньому знаходиться відеозапис у вигляді файлу формату «МР4», а саме «192.0.2.8_1_main_1822_102250», який містить запис події з камери вуличного відеоспостереження за адресою: АДРЕСА_2 . При відтворенні вказаного відеозапису встановлено, що 21.02.2019 о 10.18 год (згідно обліку часу камери відеоспостереження) на узбіччі поблизу будівлі Управління соціального захисту населення Охтирської міської ради зупинився автомобіль марки «Volkswagen Touareg», коричневого кольору. О 10.20 год з будівлі Управління соціального захисту населення Охтирської міської ради вийшов ОСОБА_10 та направився до свого автомобіля. В цей час з автомобіля марки «Volkswagen Touareg» вийшов, як вказав ОСОБА_10 , саме ОСОБА_9 , підійшов до нього та почав розмову. Після цього о 10.20 год 22 секунди ОСОБА_9 , правою рукою наніс ОСОБА_10 удар в область голови, після чого вони здійснювали хаотичні рухи руками та ногами в напрямку один одного. В подальшому о 10.20 год 49 секунд ОСОБА_9 на автомобілі марки «Volkswagen Touareg» поїхав у невідомому напрямку. Постановою слідчого СВ Охтирського ВП ГУНП в Сумській області від 16.03.2019 вилучений оптичний диск визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні (т.2 а.с. 131, 132);

- відеозапис, який міститься на оптичному диску «CD-R 700 MB», «RFD80M-2923908CN».

- висновок експерта № 109 від 22.03.2019 за наслідками судово-медичної експертизи, з якого встановлено, що в неврологічному відділенні КНП ОМР «Охтирська ЦРЛ» ОСОБА_10 встановлений діагноз: ЗЧМТ струс головного мозку, забійна рана лобної ділянки зліва, підшкірні забійні гематоми повік. Дані ушкодження утворились від дії тупих предметів, про що свідчить характер ушкоджень. Вказані ушкодження згідно з пунктом 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до легких тілесних ушкоджень. Вищевказані тілесні ушкодження могли бути отримані не менше ніж від однієї фізичної дії. Давність нанесення ушкоджень може відповідати даті, зазначеній в ухвалі суду, про що свідчать дані мед. документації (т. 2 а.с. 135-136);

- висновок судово-медичної експертизи № 110 від 22.03.2019, з якого встановлено, що механізм спричинення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , може відповідати механізму, показаному ним під час проведення слідчого експерименту (т. 2 а.с. 137).

Вказані докази визнані судом першої інстанції належними та допустимими і покладені в основу обвинувального вироку.

При цьому, як йшлося вище, апеляційним судом також повторно було досліджено відео з камер, якими зафіксовані обставини події.

Невідповідповідностей перелічених вище доказів вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не встановлено та колегією суддів при перегляді справи не виявлено.

Аналізуючи пояснення обвинуваченого, потерпілого і свідків в сукупності з письмовими доказами, колегія суддів ввжає, що попри висновки обвинуваченого ОСОБА_9 його вина у вчиненні інкримінованого злочину за ч. 1 ст. 125 КК України своє підтвердження знайшла та його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції, як нанесення потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 виклав ряд доводів, які на його думку були безпідставно залишені судом першої інстанції поза увагою та яким не надана оцінка, яка суттєво впливає на доведення його вини та в цілому ставить під сумнів законність ухваленого відносно нього обвинувального вироку. Крім цього, обвинувачений вів мову і про упередженість як прокурора так і суду.

Зокрема, обвинувачений стверджував, що:

1) суд безпідставно відмовив стороні захисту в задовленні клопотання про повернення прокурору обвинувального акту, як такого що не відповідає вимогам КПК України, оскільки:

- в обвинувальному акті не визначено точного місця події (зазначено, що подія відбулась по вул. Перемоги, 1 в м. Охтирка поблизу будівлі Управління соціального захисту населення Охтирської міської ради, однак не встановлено обставин того, чи подія відбувалася навпроти центрального входу до приміщення соціального захисту населення або за даним приміщенням);

- в обвинувальному акті не вказано про спрямованість умислу правопорушника на заподіяння тяжких, середньої тяжкості або легких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та механізму їх нанесення, оскільки згідно з матеріалами справи та показів, наданих потерпілим в залі суду, йому було завдано не лише один удар кулком в область лівої ділянки лобу, як описано в обвинувальному акті;

- в додатках до обвинувального акту відсутні відомості про приєднання до нього цивільного позову прокурора та розписки про отримання ним ОСОБА_9 цього обвинувального акту;

- в обвинувальному акті вказано про відсутність речових доказів, однак постановою слідчого від 16.03.2019 в якості речового доказу було визнано відеоматеріали та диск, які суд дослідив, тим самим, на думку апелянта, вийшовши за межі пред`явленого йому обвинувачення;

2) згідно протоколу допиту потерпілого від 11.03.2019 та протоколу проведення слідчого експерименту від 11.03.2019 ОСОБА_10 пояснював та показував, що нібито він ОСОБА_9 спочатку наніс йому один удар в область лівої ділянки лобу, використовуючи металевий предмет схожий на кастет. В подальшому нібито він ОСОБА_9 наносив хаотичні удари правою та лівою рукою в область голови та обличчя, декілька разів наносив удари ногами, які також спричинили потерпілому тілесні ушкодження. Проте, в ході досудового розслідування слідчий не з`ясував у яку саме частину тіла він ОСОБА_9 наносив ОСОБА_10 удари ногами та які тілесні ушкодження були ними заподіяні. Також слідчим не було знайдено і сам металевий предмет схожий на кастет;

3) відповідно до висновку експерта № 109 та 110 (а.с. 41-43 кримінального провадження) тілесні ушкодження ОСОБА_10 могли бути отримані не менш ніж від однієї фізичної дії, але експерт не зазначив про можливість утворення таких тілесних ушкоджень внаслідок фізичної дії із застосуванням металевого предмета.

4) відповідно до пояснень свідка ОСОБА_11 , остання між іншого повідомляла, що рана в потерпілого могла утворитись від звичайного його падіння на землю, що ставить під сумнів опис лікарями його тілесних ушкоджень в історії хвороби та взагалі побиття потерпілого будь-ким;

5) суд і прокуратура була упереджана по відношенню до нього ОСОБА_9 , оскільки суд безпідставно накладав на нього грошове стягнення у зв`язку з неявкою в судове засідання, суд не погоджував дати і час при призначенні судових засідань, суд порушив його право на захист, оскільки не запросив в засідання його захисника ОСОБА_7 , а 22.12.2020 суд з ініціативи прокурора продовжив розгляд справи без захисника ОСОБА_8 , суд відкладав судові засідання тоді як він був вимушений оплачувати послуги захисників, суд не реагував на неявку потерпілого до суду, явку якого вимагали він обвинувачений та захисники;

6) в обвинувальному акті вказано, що тілесні ушкодження злочинцем наносилися ОСОБА_10 на грунті неприязних відносин, однак ні в ході досудового розслідування ні в ході судового розгляду так і не було встановлено у зв`язку з чим у потерілого склалися неприязні відносини з обвинуваченим, тобто не з`ясовано мотиву та мети кримінального проступку;

7) потерпілий в ході досудового розслідування та судового розгляду вказував, що злочинець був на автомобілі золотого кольору, однак в обвинувальному вироці вказано, що автомобіль має золотисто-коричневий колір. Також свідок ОСОБА_12 вказував, що колір автомобіля, який був у його власності коричневий і не підтвердив того, що саме 21.02.2019 надавав для користування йому ОСОБА_9 транспортний засіб. Суд з дослідженого відео встановив марку авто, тоді як з відео марка і модель сумнівні, а експертизи не проводились;

8) в матеріалах справи немає договору купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Touareg», свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу та речовими доказами їх не визнано.

9) суд безпідставно дослідив відео яке речовим доказом не визнано, більше того протокол огляду речей і документів від 16.03.2019, яким зафіксовано огляд оптичного диску, як і сам диск, слід визнати недопустими доказами, оскільки протоколом не зафіксовано з якого записуючого пристрою було скопійовано відеозапис. Сам відеозапис надавався слідчому начальником поліції, а не оперативним працівником чергової частини. Диск було поміщено у той же конверт, який надавався начальником поліції, а потерпілий ОСОБА_10 та слідчий не скріпили печатки на ньому власними підписами. Насправді відбувався не огляд диску, а проведення впізнання потерпілим обвинуваченого, що вимогає залучення двох понятих;

10) з відео не видно хто саме приймає участь у бійці напроти управління праці, так як учасники знаходяться на значній відстані від встановленої відеокамери. Під час досудового розслідування експертизи, які б ідентифікували з відео зображення осіб, що приймали участь у бійці та встановили відповідність відеозапису на диску реальним архівним матеріалам з камер відео спостереження не проводилися. Сторона захисту також позбавлена можливості заявити клопотання про проведення експертиз, оскільки у процесуальних документах для проведення експертних досліджень має бути зафіксовано за допомогою якої техніки скопійовано відео на диск, що слідчий не зробив;

11) суд безпідставно не врахував покази свідка ОСОБА_13 , договір субпідряду на виконання окремих видів і комплексів робіт від 18.02.2019, наказ про відрядження від 20.02.2019, посвідчення про відрядження від 20.02.2019, договір на виконання робіт № 18/02, що на перконання обвинуваченого, підтверджують його відсутність в м. Охтиркав день події злочину;

12) суд безпідставно застосував відносно нього положення ст. 49 КК України, оскільки не роз`яснив йому обвинуваченому наслідки такого застосування та передчасно, без його обвинуваченого згоди, звільнив його від кримінальної відповідальності.

Аналізуючи заявлені обвинуваченим в апеляційній скарзі доводи колегія суддів вбачає, що частина з них вже виступала предметом дослідження в суді першої інстанції про що судом викладено в мотивувальній частині вироку. Водночас, проаналізувавши висновки суду щодо оцінки доводів апелянта, а також вивчивши матеріали кримінального провадження, у відповідь на доводи скарги обвинуваченого колегія суддів зазначає наступне:

1) щодо відповідносності обвинувального акту вимогам КПК України, то ч. 2 ст. 291 КПК України визначає чіткий перелік відомостей які такий процесуальний документ повинен містити, зокрема це: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); розмір пропонованої винагороди викривачу; дату та місце його складення та затвердження.

Згідно ч. 3 ст. 291 КПК України обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Відповідно до ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається: реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

Як слідує з матеріалів справи 03.05.2019 обвинуваченим ОСОБА_9 до суду першої інстанції заявлялось клопотання, про повернення обвинувального акту прокурору (а.с. 34 т.1), однак в його задоволенні суд відмовив, що вбачається з ухвали суду від 28.08.2019 (а.с. 95 т.1).

Перевіривши обвинувальний акт на його відповідність вимогам ст. 291 КПК України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтованих підстав для його повернення прокурору немає, оскільки в ньому містяться всі відомсті, як того вимагає ч. 2 ст. 291 КПК України, в тому числі і виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Апелянт не погоджувався з тим, що в обвинувальному акті не конкретизовано місця вчинення злочину, що не відповідає дійсності, при цьому, з якого боку приміщення відбувались події, колегія суддів не вважає суттєвим, оскільки це не впливає на саму суть пред`явленого обвинувачення.

В обвинувальному акті йдеться, що на грунті не приязних відносин з ОСОБА_10 , а також під час сварки обвинувачений умисно завдав потерпілому правою рукою зігнутою в кулак один удар в область ділянки лобу ОСОБА_10 . Тобто, попри доводи апелянта, прокурор вказав як про умисел, так і про механізм нанесення тілесних ушкоджень.

Щодо додатків до обвинувального акту, то зі змісту обвинувального акту слідує, що до нього додається реєстр матеріалів досудового розслідування та розписка про отримання обвинуваченим копії обвинувального акту та реєстру матеріалів (а.с. 5 т.1). Тому, колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого про відсутність відомостей про приднання до вказаного процесуальнго документу розписки про його вручення, оскільки це не відповідає дійсності, та погоджується з твердженнями обвинуваченого про те, що в додатках до обвинувального акту дійсно немає відомостей про приєднання до нього цивільного позову прокурора. Однак визнати це суттєвим порушенням не може, оскільки з матеріалів справи слідує, що обвинувальний акт 10.04.2019 до суду надійшов разом з доданим до нього реєстром матеріалів досудового розслідування та цивільним позовом прокурора.

Також обвинувачений слушно вказав і про те, що в обвинувальному акті йдеться «речові докази у кримінальному провадженні відсутні», однак з доданого до нього реєстру матеріалів слідує, що в цьому провадженні виносились постанови про визнання речовими доказами і про передачу їх на зберігання (від 11.03.2019 та від 16.03.2019) (а.с. 7 т.1), тобто речові докази у кримінальному провадженні існували, про що не вірно було вказано в обвинувальному акті. Однак, цю обставину колегія суддів також не може визнати істотною і розцінює її як допущену слідчим та прокурором описку. Виходу суду за межі пред`явленого обвинувачення, як про те наголошував апелянт, колегія суддів не вбачає, оскільки відео матеріал був визнаний речовим доказом, долучений до матеріалів справи, як речовий доказ та досліджений судом з ініціативи сторони обвинувачення, а в подальшому (в ході апеляційного розгляду) і з ініціативи обвинуваченого та захисників.

У відповідь на п. 2 доводів обвинуваченого колегія суддів зазначає, що судовий розгляд здійснюється з межах пред`явленого особі обвинувачення. З обвинувального акту слідує, що обвинувачений потерпілому наніс «правою рукою зігнутою в кулак один удар в область лівої діляки лобу» такі ж обставини встановив доведеними і суд першої інстанції. Щодо ударів ногами та задіяння до цих ударів металевого кастету, про які зазначав обвинувачений, як про безпідставно не встановлені слідством, то до них колегія суддів віноситься критично, оскільки вони ніяким чином не впливають на доведеність вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій за встановлених вироком суду обставин.

Щодо пункту 3 доводів апелянта, то колегія суддів звертає увагу, що задіяння ним у вчиненні злочину металевого кастету йому у провину і не ставиться, а тому його аналіз висновку експерта № 109 та 110 в цій частині, колегія суддів вважає безпідставним та недоречним.

Щодо пункту 4, де йдеться, що відповідно до пояснень свідка ОСОБА_11 , потерпілий міг отримати тілесні ушкодження і від звичайного його падіння на землю, то колегія суддів відноситься до них критично, оскільки вони є суб`єктивним висновком особи, тоді як про наявні в потерпілого тілесні ушкодження і механізм їх утворення йдеться у висновках судово-медичних експертиз № 109 від 22.03.2019 та № 110 від 22.03.2019, які судом визнані належними доказами та покладені в основу обвинувального вироку.

Аналізуючи пункт 5, зокрема щодо упередженості прокурора та суду, то колегія суддів такої упередженості не встановила. З матеріалів справи слідує, що грошове стягнення на обвинуваченого накладалось не безпідставно, а за неявку до суду, про дату, час і місце судових засідань суд учасників провадження повідомляв, щодо проведення судового засідання без участі одного із захисників, то в обвинуваченого їх два, а тому вважати, що через неявку одного порушувалось обвинуваченого право на захист колегія суддів не може. Більше того, із журналу судового засідання від 22.12.2020 слідує, що в засіданні були присутні обоє захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 195 т. 2).

Щодо пункту 6, де йдеться про не встановлення слідством і судом того в чому саме між потерпілим і обвинуваченим полягали неприязні відносини, тобто не з`ясовано мотиву та мети кримінального проступку, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки дана обставина не впливає на склад злочину, в якому: об`єктом злочину є здоров`я особи, об`єктивна сторона характеризується вчиненням тілесних ушкоджень, суб`єктом злочину є осудна особа, яка досягла 16-річного віку та суб`єктивна сторна цього злочину характеризується прямим або непрямим умислом. Всі перелічені складові елементи даного злочину, як слідством, так і судом першої інстанції встановлені.

Щодо доводів в пункті 7, де йдеться про колір авто, про його марку і модель і про відсутність експертиз на їх встановлення, то колегія суддів вказані доводи вважає безпідставними , оскільки колір «золотистий», «коричневий» чи «золотисто-коричней» ґрунтується ще і на різному сприйнятті особами, що колегія суддів не може визнати істотними неточностями, які впливають на правильність і достовірність встановлених фактичних обставин справи. Щодо марки і моделі авто, з дослідженого судом відео і повторно дослідженим судом апеляційної інстанції, слідує, що авто дійсно марки «Volkswagen Touareg».

Щодо пункту 8, де йдеться що в матеріалах справи немає договору купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Touareg», свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу та речовими доказами їх не визнано, то колегія суддів вважає, що вказані обставини не впливають на доведеність вини обвинуваченого в інкримінованого йому злочині та не встановлення того кому належить авто, на якому обвинувачений приїхав до місця вчинення цього злочину, і коли та ким воно було придбане, в даному випадку, не є суттєвим.

Щодо пункту 9, то викладені в ньому доводи апелянта колегія суддів вважає безпідставними, оскільки постановою слідчого СВ Охтирського ВП ГУНП в Сумській області від 16.03.2019 вилучений оптичний диск визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Щодо тверджень апелянта про те, що не встановлено з якого записуючого пристрою було скопійовано відеозапис, що відеозапис надавав начальником, а не оперативним працівником чергової частини та те, що насправді проводився не огляд диску, а процесуальна дія впізнання, то їх колегія суддів також вважає необгрунтованими.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції 11.03.2019 слідчий Охтирського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_17 звернулася до до начальника Охтирського відділу поліції ГУНП в Сумській області в порядку ст. 93 КПК України з проханням надати на оптичному інформаційному носії архівні матеріали з камер відеоспостереження по АДРЕСА_2 , які зберігаються в черговій частині Охтирського ВП ГУНП в Сумській області. 16.03.2019 за вих. № 3178 слідчому були надані копії архівних матеріалів. В подальшому, відеозапис був оглянутий, про що складений протокол огляду. Положення чинного кримінального процесуального кодексу не передбачає обов`язковості залучення понятих при проведення слідчої дії огляду предмету. При цьому, висновки апелянта про те, що відбувалась така процесуальна дія як впізнання, ґрунтуються виключно на його суб`єктивному сприйнятті.

Щодо встановлення з якого записуючого пристрою було скопійовано відеозапис, то КПК України зазначення такої обставини слідчим не вимагає, крім цього обвинувачений та захисник не були позбавлені права заявити клопотання про з`ясування вказаного питання.

Також колегія суддів відноситься критично і до доводів обвинуваченого викладених в пункті 10, оскільки на відео зафіксовано обставини події кримінального правопорушення, які узгоджуються з поясненнями потерпілого і письмовими доказами.

Щодо пункту 11, де йдеться про неврахування показів свідка ОСОБА_13 та інших доказів в підтвердження відсутності ОСОБА_9 в день події в м. Охтирка Сумської області, то з матеріалів справи видно, що своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що до показів свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що 21.02.2019 він з 08.00 год. перебував разом з обвинуваченим поза межами м. Охтирка Сумської області, відноситься критично, оскільки такі його покази протирічать зібраним органом досудового розслідування доказам, зокрема, відеоматеріалам, які носять більш об`єктивний характер. Тому пояснення свідка суд об`єктивно не врахував як такі, що спростовують причетність обвинуваченого до вчинення злочину.При цьому, твердження обвинуваченого про його відсутність 21.02.2019 в м. Охтирка та наявність у потерпілого підстав для обмови, суд також обгрунтовано розцінив як спосіб захисту, який спростований сукупністю досліджених доказів.

Враховуючи викладене колегія суддів не вбачає пістав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового, виправдувального вироку, як на тому наполягав обвинувачений ОСОБА_9 .

Щодо призначеного обвинуваченому покарання то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції враував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є проступком, ступінь суспільної небезпечності та наслідки скоєного, відомості про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох дітей, згідно висновку органу пробації його виправлення без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, в тому числі окремих осіб. Також судом першої інстанції не встановлено як обставин, визначених ч.1 ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання обвинуваченому, так і обставин, визначених ч. 1 ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому.

Тому, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та недопущення скоєння ним нових кримінальних правопорушень, є виправні роботи з відрахуванням в прибуток держави частини заробітку, що відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам кримінального провадження, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованим та буде відповідати цілям покарання.

Разом з тим, оскільки з моменту скоєння кримінального правопорушення, а саме з 21.02.2019 на час ухвалення вироку сплинуло два роки, а також враховуючи те, що санкція ч. 1 ст. 125 КК України визначає найбільш суворе покарання у виді одного року виправних робіт, судом обгрунтовано встановлено існування підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_9 , як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді свою вину не визнавав, однак вона була встановлена і доведена, у зв`язку з чим ухвалено обвинувальний вирок суду, який апеляційний суд вважає за необхідне залишити без зміни, а тому в суду першої інстанції існували всі підстави для звільнення обвинуваченого саме від відбування покарання, а не від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків даності.

При цьому, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд не роз`яснив йому обвинуваченому наслідки такого застосування та передчасно, без його обвинуваченого згоди, звільнив його від покарання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в даному випадку згода особи на застосування ст. 49 КК України не вимагається. Більше того, поняття «звільнення від кримінальної відповідальності» та «звільнення від покарання» різні за своєю суттю та наслідками, що обвинуваченим не враховано.

Щодо цивільних позовів, то з матеріалів справи слідує, що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.03.2021 задоволено позов прокурора та стягнуто з ОСОБА_9 на користь управління фінансів Охтирської міської ради в рахунок відшкодування витрат за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 1897,84 грн. та цим же вироком суду частково задоволено цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди і стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 620,29 грн матеріальної шкоди та 10 000 грн моральної шкоди, а всього стягнуто 10 620, 29 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Вирок суду в цій частині ніким з учасників справи не оскаржувався, а тому до його аналізу колегія суддів не вдається, що узгоджується з ч.1 ст. 404 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_9 відмовити, а вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.03.2021, залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.03.2021 року, відносно ОСОБА_9 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4