О К Р Е М А Д У М К А
судді Львівського апеляційного суду ОСОБА_1 у провадженні за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді про арешт майна
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13лютого 2024 року ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28грудня 2023 року про арешт майна залишено без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 без задоволення.
Як суддя, який залишився у меншості, з даним рішенням не погоджуюся та керуючись ч. 3 ст. 375 КПК України викладаю окрему думку.
Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28грудня 2023 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів учинених дітьми слідчого управління ГУ НП у Львівській області капітан поліції ОСОБА_4 відмовити.
Як вбачається з ухвали слідчого судді від 28.12.2023, своє рішення слідчий суддя мотивувала тим, щовраховуючи правову підставу для арешту майна, його наслідки, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання в права і свободи особи, а також з метою виконання завдань кримінального провадження та забезпечення збереження речових доказів, клопотання підлягає задоволенню.
Наводячи вищевказані мотиви такого рішення, слідча суддя, на мою думку, обґрунтувала своє рішення єдиною підставою для арешту майна збереження речових доказів.
Відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Вказаних вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею першої інстанції в повній мірі дотримано не було.
Суддя Львівського
апеляційного суду ОСОБА_1