Справа № 521/8136/24
Номер провадження:1-о/521/4/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Одеса

Колегія суддів Малиновського районного суду м. Одеси у складі :

Головуючого судді Засядьвовк О.Д.,

суддів Черевка С.П., Непоради О.М.,

вирішуючи питання відкриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами та скасуванні вироку Одеського обласного суду від 26.04.1999 року та ухвали Судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 30.05.2000 року,

В С Т А Н О В И ЛА:

21 травня 2024 року до Малиновського районного суду міста Одеси звернувся з заявою ОСОБА_1 з вищевказаною заявою.

Зі змісту заяви вбачається наступне.

Вироком Одеського обласного суду від 26 квітня 1999 року ОСОБА_1 засуджений за ст. 86-1 КК України (в редакції 1960 року) до 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна належного на праві особистої власності; по ст. 93 п. п. «б», «е», «г» КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари - розстрілу. На підставі ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) до призначеного покарання приєднано не відбуте покарання по вироку від 9.11.1995 року (вирок Піщанськсго районного суду, Вінницької області за ч.1 ст. 229-6 КК України (в редакції 1960 року ) до штрафу в сумі 15 млн. крб.) . Остаточна міра покарання - смертна кара з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності.

Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 09 вересня 1999 року, вирок залишено без змін.

Ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 30 травня 2000 року, ОСОБА_1 смертна кара замінена на довічне позбавлення волі.

28 червня 1996 року набула чинності діюча Конституція України. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 27 Конституції України в контексті всіх інших положень Конституь України, як єдиного цілісного документа, дає підстави стверджувати, що вони не припускають смертної кари як виду покарання.

Рішенням Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29.12.1999 року визнано неконституційними положення ст. 24 КК України Загальної частини та положення статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачають смертну кару як вид покарання .

Законом України №1483-ІІІ від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально процесуального та Виправно трудового Кодексу України» скасовується смертна кара як вид покарання. Натомість вводиться новий вид покарання: «Довічне позбавлення волі». Цим же законом зобов`язуються суди переглядати вироки у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом не було виконано.

Смертна кара не була замінена законодавцем на інший вид покарання (довічне позбавлення волі), а скасована внаслідок визнання неконституційними відповідних положень Кримінального Кодексу.

Переглядаючи такі вироки, суди заміняли смертну кару на довічне позбавлення волі. Тобто заміняли смертну кару, яку суди не мали права призначати з 28 червня 1996 року, як не конституційну норму права, на довічне позбавлення волі, новий вид покарання, який не був передбачений законом на момент вчинення злочину та ухвалення вироку.

За змістом ч.1 ст.6 КК України 1960 року та ч.2 ст.4 КК України 2001 року, злочинність і карність діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час його вчинення.

На момент скасування смертної кари кримінальний закон передбачав за умисне вбивство покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років. Отже, лише таке покарання могло бути призначено за вказаний злочин з моменту чинності діючої Конституції України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованою законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року: « Не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення».

Отже, виходячи із змісту Рішення Конституційного Суду України, положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей Кримінального кодексу України, найсуворішим покаранням, яке могло бути призначене ОСОБА_1 на час вчинення злочину, передбаченого п. п. «б», «е», «г» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), за який йому призначено смертну кару, потім замінено довічним позбавленням волі, було позбавлення волі строком на 15 років.

Вважає, що ці обставини є виключними і можуть бути переглянуті судом в порядку ст.459 - ст.467 КПК України.

Перевіривши заяву ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що у відкритті провадження про перегляд вироку та ухвали суду за виключними обставинами слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п.1 частини 3 ст.459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Відповідно до статті 461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано :1) з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 459 цього кодексу протягом тридцяти днів із днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду Україн .

Відповідно до статті 462 КК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами подається в письмовій формі з зазначенням, в тому числі: обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених або виключних обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву, до суду; клопотання про поновлення строку подання заяви.

Під час вирішення питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами суд встановлює відповідність заяви вимогам, передбаченим ст. 462 КПК України із застосуванням правил ч.3 ст. 429 КПК України.

З документів наданих заявником ОСОБА_1 встановлено, що Вироком Одеського обласного суду від 26 квітня 1999 року ОСОБА_1 засуджений за ст. 86-1 КК України ( в редакції 1960 року) до 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна належного на праві особистої власності; по ст. 93 п. п. «б», «е», «г» КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари - розстрілу. На підставі ст. 43 КК України ( в редакції 1960 року) до призначеного покарання приєднано не відбуте покарання по вироку від 9.11.1995 року (вирок Піщанськсго районного суду, Вінницької області за ч.1 ст. 229-6 КК України ( в редакції 1960 року ) до штрафу в сумі 15 млн. крб.) . Остаточна міра покарання - смертна кара з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності.

Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 09 вересня 1999 року, вирок залишено без змін.

Ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 30 травня 2000 року, ОСОБА_1 смертна кара замінена на довічне позбавлення волі.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року по справі за конституційним поданням 51 народного депутата України відносно відповідності Конституції України положенням статей 24,58,59,60,93,190-1 КК України в частині яка передбачає смертну кару як вид покарання, положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України в частині що передбачає смертну кару як вид покарання визнано такими, що не відповідають Конституції України, тобто не конституційними.

Положення КК України, що визнанні неконституційними втрачають свою силу з дня прийняття Конституційним Судом України цього рішення. На виконання рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року Верховна Рада України прийняла Закону України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально процесуального та Виправно трудового Кодексу України», яким покарання у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі. Закон набрав чинності з моменту його опублікування, тобто з 04.04.2000 року.

Статтею 113 КПК України визначено, що процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення та вчиняти процесуальні дії. За змістом ст. 116, 117 КПК України, процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки, питання про поновлення пропущеного з поважних причин строку вирішується ухвалою слідчого судді, суду за клопотанням заінтересованої особи.

Відповідно до п.1 ч.5 статті 461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано :1) з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 459 цього кодексу протягом тридцяти днів із днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України.

Натомість неконституційність положень статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, була встановлена ще рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99.

При цьому положеннями ч.1 та 2 ст.67 Закону України « Про Конституційний Суд України» встановлено наступне: «Рішення і висновки Конституційного Суду України підписуються не пізніше семи днів після прийняття рішення, дачі висновку. Ухвали, рішення і висновки Конституційного Суду України разом з окремою думкою суддів Конституційного Суду України протягом наступного робочого дня після їх підписання оприлюднюються на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України і направляються Президенту України, Верховній Раді України та Кабінету Міністрів України».

Отже, згідно вказаних вимог Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 було офіційно оприлюднено не пізніше січня 2000 року.

З вищевказаною заявою про перегляд за виключними обставинами вироку Одеського обласного суду від 26.04.1999 року та ухвали Судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 30.05.2000 року ОСОБА_1 звернувся до суду поштою. Заява підписана 01.04.2024 року, відправлена згідно штампу «Укрпошти» 08.04.2024 року, та 21.05.2024 року вказана заява надійшла до суду.

Відтак, заява про перегляд вироку за виключними обставинами подана за межами строку передбаченого ч.5 ст.461 КПК України.

Водночас, ОСОБА_1 надіслано до суду також клопотання про поновлення строку на подання заяви в суд про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Проте, зі змісту вказаного клопотання, жодних поважних причин пропуску процесуального строку заявник не зазначив, лише послався на те, що засуджений до довічного позбавлення волі та знаходиться в місцях, ізольованих від будь-якої інформації, та про існування рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року йому стало відомо під час спілкування з адвокатом 20 лютого 2024 року, що не узгоджується з приписами чинного кримінально-процесуального законодавства.

Згідно ч.3 ст.464 КПК України до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, яка подана після строку встановленого ст. 461 КПК України, застосовуються правила п.3 ч.3 ст.429 КПК України.

Виходячи з наведеного та положень п.3 ч.3 ст.429 КПК України, якщо заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами подана після закінчення встановленого строку та суд за заявою такої особи не знайшов підстав для його поновлення, заява підлягає поверненню особі, що її подала.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що ОСОБА_1 звернувся із вказаною заявою з порушенням встановленого законом строку, підстав для поновлення якого не встановлено, суд приходить до висновку про повернення заяви особі, яка її подала, відповідно до п. 3 ч.3 ст.429 КПК України.

Керуючись ст. ст.113,116-117, 429, 459- 467 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами та скасуванні вироку Одеського обласного суду від 26.04.1999 року та ухвали Судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 30.05.2000 року - повернути заявнику.

Ухвала в частині відмови у поновленні пропущеного строку подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, в іншій частині оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.Д. Засядьвовк

Судді С.П. Черевко

О.М. Непорада