Дата документу 11.06.2024 Справа № 331/145/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/702/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/145/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.111 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, який зареєстрований та фактично проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

ВСТАНОВИЛА

За обставин детально викладених у вироку, в якому також наведено посилання на положення Конституції України, законів України та інших нормативно правових актів щодо устрою держави України, процесів, які відбувались у державі, та подальшого введення воєнного стану, ОСОБА_8 було визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

Так, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, перебуваючи на посаді інспектора-чергового чергової частини сектору моніторингу Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання рф території Бердянського району, зокрема м.Бердянська та інших населених пунктів Запорізької області, усвідомлюючи проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти окупаційній адміністрації рф та зробити свій особистий внесок для утворення та функціонування на території Запорізької області та, зокрема м.Бердянська системи органів державної влади рф, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади, в порушення вимог ст.65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, приблизно на початку квітня 2022 року, але не пізніше 09 квітня 2022 року (більш точна дата та час невідомі), в період проведення військових дій на території Запорізької області, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, перейшов на бік ворога, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою рф, після чого виконував вказівки і розпорядження керівників окупаційної адміністрації рф, надавав представникам окупаційної влади рф необхідну інформацію щодо особового складу Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, зокрема про наявність у них вогнепальної зброї, спецзасобів, внаслідок чого, у співробітників поліції за вказівкою окупаційної влади, було вилучено наявну у них вогнепальну зброю та спецзасоби, здійснював патрулювання території м.Бердянськ в лавах так званої «народної міліції м.Бердянськ» на службових автомобілях Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області із видаленими знаками символіки Національної поліції України, усвідомлюючи, що в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України. ОСОБА_8 з власної ініціативи добровільно розпочав «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, а саме у незаконно створеному органі «народній міліції м.Бердянськ», завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України. Таким чином, ОСОБА_8 вчинив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, тобто державну зраду.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.111 КК, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього, належному йому на праві власності, майна.

На підставі ст.54 КК позбавлено спеціального звання «старший лейтенант поліції».

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК, та виправдати у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що обвинувачений не скористався своїм правом безпосередньо приймати участь в судовому засіданні та обирати захисника на власний розсуд. Покази свідків суперечать обставинам, зазначеним в обвинувальному акті. Жодному свідку достеменно не відомий склад сім`ї обвинуваченого, його матеріальний стан. Свідки не володіють інформацією чи чинився тиск на обвинуваченого окупаційною владою та не можуть спростувати відсутність такого тиску. У справі не встановлено хто саме з посадових осіб органів окупаційної влади спілкувався з обвинуваченим, не надано жодного оригіналу письмових доказів працевлаштування обвинуваченого у новоствореному на тимчасово окупованій території правоохоронному органі. Докази з електронних носіїв телефонних переговорів не можуть бути належними та допустимими, оскільки не надано інформації щодо верифікації абонентів. Натомість всі свідки підтвердили, що обвинувачений працював саме в правоохоронному органі створеному окупаційною владою та виконував виключно поліцейські функції. Інформації щодо прийняття участі обвинуваченого у незаконних військових формуваннях не має. Також не надано доказів участі обвинуваченого в каральних акціях щодо мирного населення на тимчасово окупованих територіях та учасників спротиву окупаційній владі. Інші кримінальні провадження щодо обвинуваченого відсутні, він раніше не судимий. Крім того, не доведений факт добровільності зайняття обвинуваченим посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території. Сам факт військової агресії, перебування обвинуваченого на окупованій території, можливо наявність неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків або членів сім`ї вже є доказом перебування особи під психологічним тиском, що впливає на її волевиявлення. Крім того, суд неправильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.111 КК. Також зазначив про недотримання гарантії порядку досудового розслідування та судового розгляду in absentia щодо ОСОБА_8 .

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просив скаргу залишити без задоволення через необґрунтованість наведених в ній вимог, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

З огляду на те, що зазначене кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції у спеціальному судовому провадженні, обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом направлення йому повістки про виклик за останньою відомою адресою його проживання та шляхом публікації інформації про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом публікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті апеляційного суду. Відтак з моменту опублікування повістки про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений ОСОБА_8 вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_8 вбачається, що це провадження розглядалося в порядку спеціального судового розгляду з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого ("in absentia"), який усних показань суду не надавав, при цьому письмових заяв, протестів та клопотань на адресу суду не надходило.

При цьому із цього кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції вжив всіх можливих дій, аби наданий обвинуваченому державою захист був ефективним, та, дотримуючись вимог статей 10, 22, 23 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Свого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК, суд першої інстанції дійшов відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Зокрема такий висновок суд першої інстанції зробив на підставі аналізу показів свідків:

- ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які зазначили, що знають ОСОБА_8 по роботі у Бердянському РВП ГУНП в Запорізькій області. Після повномасштабного вторгнення зс рф на територію України, вони прибули до будівлі управління стратегічних розслідувань, де вже на той час розташовувалась так звана «народна міліція», для здачі табельної зброї, оскільки окупаційна влада погрожувала всім співробітникам поліції фізичною розправою в разі її не здачі. Там вони побачили ОСОБА_8 , який мав безперешкодний доступ до приміщення вказаної будівлі та активно спілкувався з представниками військових формувань рф. ОСОБА_8 збирав табельну зброю та записував у журнал інформацію про тих працівників поліції, які здали зброю та кількість боєприпасів (набоїв) до неї, а потім за наказом начальника так званої «народної міліції» виносив із приміщення будівлі вказану зброю.

Показання зазначених свідків є послідовними й такими, що узгоджуються між собою та з іншими матеріалами кримінального провадження, не містять суперечностей, і підстав не довіряти їм немає. Мотивів для обмови свідками обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено. Не вбачає таких підстав і колегія суддів.

Також в основу обвинувачення судом першої інстанції обґрунтовано покладено дані протоколів про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 18.06.2022 року, в яких зафіксовано розмови ОСОБА_8 з іншими особами, які зайняли посаду у так званій «народній міліції», зміст яких підтверджує вчинення ОСОБА_8 діянь, які шкодять суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, оцінивши докази у справі окремо та в їх сукупності, дійшов переконливого висновку, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення доведене, діям обвинуваченого надано правильну правову кваліфікацію, а вчинене ним слід кваліфікувати як державну зраду.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про недотримання у цьому кримінальному провадженні гарантії порядку досудового розслідування та судового розгляду ("in absentia"), то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Так, з матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що у зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуває на тимчасово окупованій території України, повідомлення про підозру ОСОБА_8 та повістку про його виклик до Запорізької обласної прокуратури було направлено за останнім відомим місцем його проживання, а також шляхом публікування зазначених процесуальних документів на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора та в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр». Відтак ОСОБА_8 був обізнаний про розпочате щодо нього кримінальне провадження, що належним чином довів прокурор, звертаючись до суду з клопотанням про здійснення спеціального судового провадження.

Розгляд кримінального провадження судом за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 здійснювався на підставі прийнятого вмотивованого рішення про спеціальне судове провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник посилався також на те, що обвинувачений не скористався своїми правами щодо безпосередньої участі в судовому засіданні, а також правом вибору захисника на власний розсуд.

Перевіряючи такі твердження сторони захисту колегія суддів виходить з того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 було здійснено в порядку спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, тобто яке не передбачає участі обвинуваченого.

При цьому законодавець з метою дотримання права на захист осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження, у ст.52 КПК закріпив вимогу про обов`язкову участь захисника у такій категорії справ.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 було здійснено за участю захисника.

Колегією суддів встановлено, що всі передбачені КПК процесуальні вимоги щодо спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження у цьому провадженні відповідно органом досудового розслідування і судом були дотримані. При цьому захисник не зазначив, яким іншим чином, на його думку, мав діяти суд першої інстанції за умови здійснення спеціального судового провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , а так само не зазначив, яким чином обвинуваченому в даному випадку мало бути забезпечено право на вибір захисника на власний розсуд.

Також колегія суддів зазначає, що положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Відтак усупереч доводам апеляційної скарги захисника колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні з урахуванням його специфіки було вжито всіх можливих передбачених законом заходів щодо дотримання прав ОСОБА_8 на захист та доступ до правосуддя.

Колегія суддів не вбачає підстав вважати, що покази допитаних свідків суперечать обставинам, зазначеним в обвинувальному акті, як на тому наголошував захисник в апеляційній скарзі. Адже зміст повідомлених свідками обставин повністю узгоджується зі змістом пред`явленого і визнаного судом доведеним обвинуваченням ОСОБА_8 .

Що стосується посилання захисника у скарзі на ту обставину, що свідкам достеменно не відомий склад сім`ї обвинуваченого, його матеріальний стан, а також чи чинився тиск на обвинуваченого з боку окупаційної влади, то вони жодним чином не ставлять під сумнів законність прийнятого судом рішення. Адже із показів свідків було встановлено, що обвинувачений мав безперешкодний доступ до приміщення, де розташовувалася так звана «народна міліція». Крім того, обвинувачений активно спілкувався з представниками військових формувань рф, виконував їх накази, поводив себе досить спокійно і ознак примусу в його поведінці помічено не було. Про своє бажання приєднатися до так званої «народної міліції» обвинувачений особисто повідомляв свідку ОСОБА_13 під час розмови з ним. Більш того, встановлено, що обвинувачений проігнорував наказ керівництва ГУНП в Запорізькій області про необхідність виїзду з м.Бердянська, в той час як інші співробітники Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області виїхали з м.Бердянська. Сукупність наведених обставин безумовно свідчить про те, що обвинувачений мав дійсну і реальну можливість виїхати з тимчасово окупованої території, натомість добровільно та свідомо перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту.

Будь-яких даних, які би свідчили про те, що обвинувачений діяв під фізичним чи психічним примусом, у даній справі не встановлено і стороною захисту не надано.

Саме по собі посилання захисника на відсутність відомостей про сімейний стан обвинуваченого, про стан здоров`я членів його сім`ї, перебування обвинуваченого на тимчасово окупованій території, тощо, з огляду на встановлені і зазначені вище обставини у їх сукупності, не дають колегії суддів підстав дійти висновку про те, що такі незаконні дії обвинувачений вчинив під психологічним тиском та не з власного бажання.

Твердження захисника про невстановлення конкретних осіб органів окупаційної влади, які спілкувалися з обвинуваченим, не є слушними. Адже із сукупності досліджених доказів було встановлено, що обвинувачений спілкувався і виконував розпорядження ОСОБА_14 , який був керівником так званої «народної міліції», що було установлено під час проведення контррозвідувальних заходів.

Відсутність в матеріалах кримінального провадження оригіналів доказів працевлаштування обвинуваченого у новоствореному на тимчасово окупованій території правоохоронному органі не спростовує того факту, що обвинувачений співпрацював саме з окупаційною владою рф, що беззаперечно підтверджується наявними у справі доказами.

Не вбачаються обґрунтованими і доводи захисника в апеляційній скарзі про неналежність та недопустимість як доказів електронних носіїв телефонних переговорів через нібито відсутність інформації щодо верифікації абонентів. Адже дані про осіб, які використовували номери телефонів, з яких знімалася інформація, були встановлені в ході контррозвідувальних заходів і дані про таких осіб наявні у матеріалах справи.

Що стосується посилання захисника на відсутність у справі доказів участі обвинуваченого в каральних акціях щодо мирного населення на тимчасово окупованих територіях та учасників спротиву окупаційній владі, а так само участі обвинуваченого у незаконних військових формуваннях, то такі обставини не охоплюються обсягом висунутого ОСОБА_8 обвинувачення та перебувають поза його зв`язком.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Зокрема, суд першої інстанції правильно виходив з того, що однією із форм об`єктивної сторони державної зради є перехід на бік ворога в період збройного конфлікту. Перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна перебуває у стані війни або збройного конфлікту. Перехід на бік ворога може полягати як у переході на територію ворожої держави (так званий фізичний перехід), так і в наданні допомоги такій державі або її представникам на території України (так званий інтелектуальний перехід).

З суб`єктивної сторони перехід на бік ворога в період збройного конфлікту може бути вчинено тільки з прямим умислом, який характеризується конкретним усвідомленням суб`єкта, що він добровільно встановлює злочинний зв`язок із ворогом в період збройного конфлікту, і його дії завідомо спрямовані на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, що характеризує інтелектуальний момент прямого умислу особи. При цьому зміст прямого умислу суб`єкта полягає в тому, що він усвідомлює, що своїми діями, які полягають у наданні допомоги ворогу, спричиняє шкоду зовнішній безпеці України та бажає спричинення такої шкоди з будь-яких мотивів.

У даній справі беззаперечно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , будучи поліцейським, не звільненим з посади в Національній поліції України, безумовно усвідомлюючи, що рф здійснює широкомасштабну збройну агресію проти України, зрадив присязі на вірність Українському народові, перейшов на бік ворога, вчинивши дії, які за своїм змістом та характером беззаперечно свідчать про наявність у обвинуваченого умислу на спричинення шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Отже дії обвинуваченого обґрунтовано знайшли свою правову кваліфікацію за ч.2 ст.111 КК.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника про скасування вироку на зазначених у ній підставах, не можна визнати переконливими й достатніми, у зв`язку з чим скарга задоволенню не підлягає.

Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Даних, які би свідчили, що під час досудового розслідування та судового розгляду цього провадження допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке було б безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4