18.03.2024 Справа № 363/374/24
В И Р О К
18 березня 2024 року м. Вишгород
ОСОБА_5 порушивправил безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин:
Так, 29 листопада 2023 року, приблизно о 07 годині 20 хвилин, ОСОБА_6 , керував технічно справним автомобілем марки «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1 та здійснював рух по автодорозі «P-69» зі сполученням «Київ-Вишгород-Десна» в межах с. Жукин, зі сторони с. Боденьки в напрямку с. Воропаїв у Вишгородському районі Київської області. На шляху прямування, водій ОСОБА_7 , проїжджаючи горизонтальну, пряму ділянку автодороги «P-69», в районі опори ліній електропередач під №115, діючи необережно, а саме проявляючи кримінальну протиправну недбалість, в порушенні вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:
Допущені водієм ОСОБА_5 порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 .
Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_9
18.01.2024 року між обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 та прокурором Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. ст. 468, 469, 472 КПК України.
Так, згідно даної угоди прокурор Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 , дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому.
Обвинувачений ОСОБА_5 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в обсязі обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті та в даній угоді про визнання винуватості. Узгоджене покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами, зі звільненням, на підставі ст. 75 КК України, від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком, визначеним судом.
Відповідно ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.
Згідно з ч.4 ст. 469 КПК України - угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів. Укладання угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внаслідок яких шкода завдана правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладання ними угоди.
Розгляд щодо угоди проводиться судом під час судового засідання за обов`язковою участю сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження (ч.2 ст.474 КПК України). Відсутність інших учасників судового провадження не є перешкодою для розгляду.
Від потерпілого ОСОБА_9 прокурору надана письмова згода у вказаному кримінальному провадженні на укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 . Крім того, на адресу суду від потерпілого ОСОБА_9 спрямована заява, в якій останній просив суд розглянути зазначене кримінальне провадження за його відсутності, зазначив, що з умовами угоди про визнання винуватості від 18.01.2024 року, укладеної між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі захисника, він погоджується, проти затвердження не заперечує, претензій до обвинуваченого не має.
Учасникам процесу роз`яснені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, наслідки невиконання угоди.
Дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_5 : раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, офіційно працює на посаді сторожа та по сумісництву машиністом екскаватора навантажувача ВОВСАТ 1 класу 6 розряду в Міжрегіональному офісі захисних масивів Дніпровських водосховищ Державного агентства водних ресурсів України, за місцем роботи характеризується позитивно.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; сторони добровільно уклали угоду про визнання винуватості, зміст угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України та закону, сторони досягли згоди щодо виду покарання. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до обвинуваченого у разі затвердження угоди судом, та наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України.
Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд враховує, що узгоджені сторонами в угоді про визнання винуватості вид і міра покарання відповідають загальним правилам призначення кримінальних покарань та розміру призначеного покарання, які встановлені Кримінальним Кодексом України.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням є результат об`єктивної можливості досягнення мети покарання без його реального виконання. Наявність цієї підстави підтверджується сукупністю обставин кримінального провадження, що передусім характеризують вчинене кримінальне правопорушення і особу винного.
Ознаками, які характеризують особу винного та впливають на визначення загальної підстави звільнення від відбування покарання з випробуванням, є: вік; соціальний та професійний статус, робота або навчання; сімейний стан, діти; стан здоров`я, зловживання алкогольними напоями; щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, визнання вини; поведінка у побуті і на роботі чи за місцем навчання; відносини винного із потерпілим, також до вказаних обставин провадження, що зумовлюють рішення суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, належить: примирення з потерпілим, відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, тощо.
Враховує суд і думку сторони обвинувачення прокурора, який в угоді про визнання винуватості, вважав можливим звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, думку потерпілого, який з умовами угоди про визнання винуватості погодився. Відповідно до діючого законодавства - покарання дійсно має на меті і кару в тому числі, але головним пріоритетом все-таки є виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самими засудженими, так і іншими особами. Отже з урахуванням вищенаведеної мети покарання, беручі до уваги: характер та тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних правопорушенням наслідків, а також те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутні дані про вчинення ним будь-яких інших правопорушень в сфері безпеки дорожнього руху, дорожньо-транспортна пригода сталася з необережності, умови його життя, соціальне та матеріальне становище, те, що він одружений, має постійне місце проживання та роботи, за яким характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, соціально-психологічні риси обвинуваченого та його відношення до скоєного, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, яка є виключно позитивною, добровільне відшкодування потерпілому шкоди, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції його від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням. А відтак, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що покарання ОСОБА_5 необхідно призначити у виді позбавлення волі, але із застосуванням ст. 75 КК України, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які будуть сприяти його виправленню, на думку суду саме таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.
Відповідно до ч. 3 ст. 76 КК України нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом пробації за місцем проживання, роботи, або навчання засуджених.
Згідно вимог ст. 55 КК України - позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керування транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 року у справі за №361/2704/16-к.
В постанові Третьої судової палати ККС ВС від 15.01.2020 року у справі за №161/537/18, Верховний суд вказав, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Також колегія суддів зазначила, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
У кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Беручи до уваги позицію прокурора, викладену в угоді про визнання винуватості та думку потерпілого, який з умовами зазначеної угоди погодився, враховуючи, що обвинувачений офіційно працює на посаді сторожа та по сумісництву машиністом екскаватора навантажувача ВОВСАТ 1 класу 6 розряду в Міжрегіональному офісі захисних масивів Дніпровських водосховищ Державного агентства водних ресурсів України, за місцем роботи характеризується позитивно, є єдиним кваліфікованим працівником офісу, який вміє керувати колісним транспортним засобом та забезпечує належне функціонування офісу, який МОЗМ Дніпровських водосховищ визначено підприємством критичної інфраструктури, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що є складовим елементом принципу верховенства права, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Таким чином, розглянувши угоду, вислухавши доводи сторін, суд вважає, що угода підлягає затвердженню, оскільки відповідає вимогам ст. ст. 469 та 472 КПК України, дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , умови угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушують права, свободи та інтереси сторін, обвинувачений може виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, фактичні підстави для визнання винуватості останнього наявні, узгоджена міра покарання відповідає санкції кримінального закону та загальним засадам призначення покарання.
Підстави відмови у затвердженні угоди, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України, судом не встановлені.
Згідно ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Крім того, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання в тому числі і про те, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт.
Долю речових доказів по справі необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати за проведення у кримінальному провадженні експертиз підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави в повному обсязі.
Відносно ОСОБА_5 запобіжний захід не обирався. Цивільній позов по справі не заявлено.
Керуючись ст. ст. 100, 314, 373, 374, 475 КПК України, суд, -
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити узгоджене сторонами покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, якщо він впродовж іспитового строку 1(один) рік не скоїть нового кримінального правопорушення, та виконає покладені на нього, відповідно до ст. 76 КК України обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

ОСОБА_5 та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуюча суддя ОСОБА_1