490/3771/24 19.06.2024
н/п 1-кп/490/717/2024
Центральний районний суд міста Миколаєва
Справа № 490/3771/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року місто Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000573 стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, громадянин України, має середню спеціальну освіту, має на утриманні малолітню дитину з інвалідністю 1 групи, раніше не судимий, на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді старшого навідника гранатометного відділення взводу вогневої підтримки 3 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України,

за участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

ОСОБА_3 16.06.2022, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді старшого навідника гранатометного відділення взводу вогневої підтримки 3 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , та незаконно перебував поза її межами, проводячи час на власний розсуд до 29.12.2023, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме: самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим у вчинені кримінального правопорушення; зазначив, що дійсно 16.06.2022, будучи військовослужбовцем самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 , місце дислокації якої за адресою: АДРЕСА_3 ; вільний час до 29.12.2023 проводив на власний розсуд, не пов`язуючи його з обов`язками військової служби; свою відсутність пояснює складними сімейними обставинами: важка вагітність дружини, народження дитини у січні 2023 року, якій у подальшому було встановлено першу групу інвалідності, та складним власним психоемоційним станом у зв`язку пораненням під час проходженням служби, через що у подальшому проходив відповідне лікування, у тому числі стаціонарно в психіатричному відділенні з 02.02.2024 протягом двох місяців; у вчиненому кримінальному правопорушенні щиро кається; висловив намір продовжити нести службу.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності. а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду. Характер дій ОСОБА_3 , встановлених судом, свідчать про умисний характер дій обвинуваченого, направлений на самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд ураховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином; обставини справи; вказані дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має на утриманні малолітню дитину 2023 року народження з інвалідністю першої групи; з 2016 року є учасником бойових дій; у лікаря психіатра та лікаря нарколога на обліку не перебуває.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , суд визнає з`явлення із зізнаннями, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням наведених обставин, при наявності ряду обставин, які пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, за відсутності обставин, які обтяжують покарання, з врахуванням особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, виходячи із принципів індивідуалізації і співмірності покарання, суд приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, визначеної санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, у виді двох років позбавлення волі.

Щодо можливості застосування статті 69 КК України суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 4, ч. 2 ст. 5 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Згідно з ч. 3 ст. 4 КК України часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Обвинувачений не з`явився на службу без поважних причин 16.06.2022, отже, відповідно до ст. ст. 4, 5 КК України до вказаного кримінального правопорушення мають застосовуватись положення КК України, які були чинними на час вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Разом з тим, такі обмеження щодо можливості застосування положень статті 69 КК України до випадків засудження за кримінальне правопорушення, передбачене, зокрема, статтею 407 КК України, діють з 27.01.2023.

Натомість станом на час вчинення кримінального правопорушення ст. 69 КК України не мала застережень щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтею 407 КК України.

Оскільки триваюче кримінальне правопорушення було вчинене та розпочалося в період дії редакції ст. 69 КК України, яка не передбачала обмежень її застосування до ст. 407 КК України, суд приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 5 ст. 407 КК України, на підставі положень ст. 69 КК України (в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України від 13.12.2022 № 2839-ІХ), з урахуванням правил зворотної дії закону в часі, визначених в ст. 5 КК України.

З урахуванням обставин справи та особи обвинуваченого, який перебуває на військовій службі, бажає надалі виконувати обов`язки військової служби, є учасником бойових дій з 2016 року, суд вважає за можливе, відповідно до ст. 58 КК України, замість покарання у виді двох років позбавлення волі призначити службове обмеження для військовослужбовців на той самий строк з відрахуванням в дохід держави десяти відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого.

Саме таке покарання відповідатиме вимогам ст. 65 КК України: є пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

До обвинуваченого запобіжний захід застосовано не було.

Цивільний позов не заявлено.

Витрат на залучення експертів немає.

Речових доказів немає.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 58, 65, 66, 69, ч. 5 ст. 407 КК України, ст. ст. 349, 369 - 371, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України (в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України від 13.12.2022 № 2839-ІХ) у виді позбавлення волі на строк два роки;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі на строк два роки призначити службове обмеження для військовослужбовців на строк два роки з відрахуванням в дохід держави десяти відсотків із суми його грошового забезпечення.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі через Центральний районний суд міста Миколаєва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі оскарження, після перегляду справи судом апеляційної інстанції, якщо вирок не буде скасовано.

Копія вироку може бути отримана всіма учасниками судового провадження в Центральному районному суді міста Миколаєва. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1