Справа № 357/4417/24
У Х В А Л А

22 березня 2024 року слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в м. Біла Церква клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000341 від 24.01.2024 року,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор Білоцерківської окружної

прокуратури Київської області ОСОБА_3

У С Т А Н О В И В:

Прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді з клопотанням, про арешт майна, по кримінальному провадженню, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000341 від 24.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 246, ч. 3 ст. 358 КК України.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області 23.01.2024 надійшло повідомлення від працівника поліції ОСОБА_4 про те, що невідомі особи здійснюють вирубку дерев поблизу будинку АДРЕСА_1 .

Виїздом СОГ на місце встановлено, що невстановлені особи здійснюють вирубку дерев на земельних ділянках, що перебувають у приватній власності.

За вказаним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0000341 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.

Крім того, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.01.2024 року внесено відомості № 0000343 за фактом підробки невстановленими особами правовстановлюючих документів на право приватної власності на земельну ділянку, на якій вчинено порубку зелених насаджень, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 11.03.2024 року вказані кримінальні провадження об`єднані в одне за № 0000341 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 246, ч. 3 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 15.09.2021 року державним реєстратором Білоцерківської міської ради ОСОБА_5 здійснено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0415 площею 0,4558 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за ОСОБА_6 . Як підставу такої реєстрації зазначено заяву про поділ земельної ділянки від 04.09.2021 та державний акт на право приватної власності серії НОМЕР_1 від 22.02.2006.

Крім того, 15.09.2021 року державним реєстратором Білоцерківської міської ради ОСОБА_5 здійснено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0416 площею 0,4555 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за ОСОБА_6 . Підставою такої реєстрації зазначено заяву про поділ земельної ділянки від 04.09.2021 та державний акт на право приватної власності серії НОМЕР_1 від 22.02.2006 року.

Вказані земельні ділянки утворені внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :05:008:0015 площею 0,9113 га з цільовим призначенням - для комерційного використання.

Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:008:0003 згідно зі сканованої копії державного акту на право приватної власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 22.02.2006 року, який долучено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить ОСОБА_6 .

Разом з тим, згідно з довідкою до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 28.08.2021 року кадастровий номер земельної ділянки :05:008:0003, який зазначено в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.02.2006 року, за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру змінено автоматично на кадастровий номер :05:008:0015 у зв`язку із зміною номера земельної ділянки.

Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.02.2006 на ім`я ОСОБА_6 виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2-1701 від 07.08.2005 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 92.

Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 05.02.2024 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі наявний запис про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.02.2006, який зареєстровано за № 92 та виданий ОСОБА_6

В архіві Відділу другий примірник вищевказаного державного акту відсутній.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 08.02.2024 у місцевому фонді документації у Відділі № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області документація із землеустрою на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0015, :05:008:0415, :05:008:0416 відсутня.

Згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 09.02.2024 відповідно до даних НКС ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером :05:008:0015 зареєстрована у 2021 році на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки згідно державного акту серії ЯЕ № 916095 від 22.02.2006. Згідно програмного забезпечення НКС кадастровий номер земельної ділянки :05:008:0003, який зазначено в державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.02.2006, змінено на :05:008:0015. Відповідно до НКС ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером :05:008:0015 перенесена до архівного шару у зв`язку з її поділом на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0415, :05:008:0416.

З метою перевірки факту можливого підроблення договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2-1701 від 07.08.2005 із Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) витребувано список нотаріусів, які на час укладення договору здійснювали нотаріальну діяльність на території м. Біла Церква та Білоцерківського району.

Вказаним приватним та державним нотаріусам, а також до нотаріального архіву у Київській області 04.03.2024, направлено запити про посвідчення вищевказаного договору, відповіді на які на даний час очікуються.

Крім того, в ході досудового розслідування 23.01.2024 проведено огляд місця події, в ході якого зафіксовано порубки 43 дерев породи дуб; 01.03.2024 проведено огляд місцевості, в ході якого зафіксовано 20 пнів зрубаних дерев різного діаметру; 08.03.2024 проведено огляд місцевості, в ході якого виявлено зрізані дерева та кущі; 12.03.2024 проведено огляд місцевості, в ході якого зафіксовано 8 пнів зрубаних дерев різного діаметру.

Допитана власник земельних ділянок з кадастровими номерами :05:008:0415, :05:008:0416 на підставі ст. 63 Конституції України відмовилася надавати будь-які покази з питань набуття нею у приватну власність вищевказаних земельних ділянок.

На даний час у сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0415 площею 0,4558 га та :05:008:0416 площею 0,4555 га, мають значення речового доказу у кримінальному провадженні, оскільки були об`єктами кримінальних протиправних дій та можуть бути використані як доказ фактів та обставин, які встановлюються під час кримінального провадження, а тому необхідно накласти арешт на вказані земельні ділянки.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити за викладених у ньому обставин. Зазначила, що в ході досудового розслідування встановлено, що власником зазначених земельних ділянок є ОСОБА_6 Цільовим призначенням даних земельних ділянок є комерційне використання та для будівництва та обслуговування. Також пояснила, що порубка зелених насаджень на земельних ділянках здійснюється виключно за рішенням власника - ОСОБА_6 . В органу досудового розслідування є підозра вважати, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, що підтверджує право власності ОСОБА_6 на земельні ділянки - підроблений, однак докази набуття у власність земельних ділянок незаконним шляхом відсутні. Не заперечувала, що земельні ділянки власником використовуються за призначенням. Повідомила, що реєстрація власності земельних ділянок, виконана з дотриманням вимог чинного законодавства. Зазначила, що у органу досудового розслідування відсутні докази того, що вказані ділянки, які визнані речовим доказом у провадженні, можуть бути реалізовані, відчужені чи перетворені.

Заслухавши позицію прокурора, дослідивши матеріали, додані до клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені за №0000341 від 24.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.246, ч. 3 ст. 358 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що право власності на земельну ділянку, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.02.2006 року, належить ОСОБА_6 .

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.02.2006 року на ім`я ОСОБА_6 виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2-1701 від 07.08.2005 року.

З метою перевірки факту можливого підроблення договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2-1701 від 07.08.2005 із Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) витребувано список нотаріусів, які на час укладення договору здійснювали нотаріальну діяльність на території м. Біла Церква та Білоцерківського району.

Постановою слідчого у кримінальному провадженні від 20.03.2024 згідно з вимогами ст. 98 КПК України земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0415, :05:008:0416 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки останні є предметом кримінально протиправних дій та можуть бути використані як доказ фактів та обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Також встановлено, що на вищевказаних земельних ділянках активно проводяться роботи з видалення зелених насаджень та, на даний час, встановлюються законні підстави для проведення порубок дерев

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховання, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

При вирішенні питання про арешт майна відповідно до статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Прокурор в клопотанні зазначив, що метою арешту вищезазначеного нерухомо майна є збереження його як речового доказу, яке було визнано речовим доказом постановою старшого слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_7 від 20.03.2024 року.

Однак, сам по собі факт наявності постанови про визнання вказаного майна речовим доказом не є ключовим фактором, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 указаного Кодексу, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Крім того, прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000341 від 24.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 246, ч. 3 ст. 358 КК України. Підозру у даному кримінальному провадженні жодній особі не пред`явлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

В матеріалах клопотання не міститься даних щодо позовної заява про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

В судовому засіданні прокурором не доведено необхідність задоволення клопотання про накладення арешту, а в матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що майно може бути певним чином приховано, знищено, зіпсовано, втрачено, передано, перереєстровано чи відчужено.

На підставі викладеного слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора є необґрунтованим та безпідставним, наведені обставини свідчать про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу та в рахунок відшкодування збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення, ініціатором клопотання не зазначено та не доведено доданими до клопотання матеріалами наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 170 КПК України. З огляду на це слідчий суддя вважає, що підстави накладення арешту відсутні.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про те, що в задоволенні клопотання прокурора про накладання арешту на майно слід відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 98, 167, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000341 від 24.01.2024 року, - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддяОСОБА_1