ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року

м. Київ

справа № 383/1269/22

провадження № 51-667 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілих (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 листопада 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000808 від 15 жовтня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бобринець Кіровоградської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,15 жовтня 2022 року о 18:20 ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Аudi А7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автомобільній дорозі Н-14 Олександрівка-Кропивницький-Миколаїв на території Кропивницького району Кіровоградської області зі сторони м. Миколаїв у напрямку м. Кропивницький, та, порушуючи приписи пунктів 1.5, 2.3 (б) і (д), 2.9 (а), 12.3, 12.4, 12.9 (б) та 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР України),допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир транспортного засобу «Аudi А7» ОСОБА_10 отримав тілеснеушкодження середнього ступеня тяжкості, яке викликало тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 добу, а водій автомобіля ВАЗ 2101 ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких настала смерть останнього.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 залишив без задоволення, а вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2023 року - без змін.

Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі засуджений ОСОБА_12 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду змінити, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

Обґрунтовуючи доводи, викладені ним в касаційній скарзі, зазначає, що суди, призначаючи покарання, належним чином не звернули увагу на ступінь суспільної небезпечності, тяжкість вчиненого злочину та дані про його особу, зокрема, те, що він просив пробачення у потерпілих; намагався відшкодувати їм шкоду, однак останні відмовилися; має постійне місце проживання, де позитивно характеризується; одружений; на обліках у нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, просить Суд врахувати, що він скоїв злочин з необережності, сплатив на рахунок держави процесуальні витрати, і хоч під час судового розгляду не визнав факт керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, однак розуміє, що займав неправильну позицію та повністю визнає свою вину у вчиненому і щиро розкаюється.

Заперечень на касаційну скаргу до Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без зміни.

Потерпіла та її представник вважали касаційну скаргу необґрунтованою і наполягали на призначенні засудженому суворого покарання.

Засуджений підтримав касаційну скаргу, просив пом`якшити призначене покарання.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація дій засудженого в касаційному порядку не оспорюються. Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_14 покарання, суди дотрималися загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.

Так, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, внаслідок якого настала смерть одного з потерпілих, форму вини, висновок досудової доповіді органу пробації (відповідно до якої ОСОБА_8 має середній ризик небезпеки для суспільства та для окремих осіб, а також середній ризик повторного вчинення кримінального правопорушення), думку потерпілих щодо призначення обвинуваченому суворого покарання, данні про особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, працює продавцем магазину «Океан» та агрономом ФГ «Явір 2012», раніше не судимий, його поведінку після ДТП, а також те, що ОСОБА_8 відповідно до постанови Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 вересня 2021 року раніше притягувався до адміністративної відповідальності за статтями 124, 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), не відшкодував завдану шкоду та не висловлював негативної оцінки щодо вчиненого злочину.

З урахуванням викладеного суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

Погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій і колегія суддів касаційного суду та вважає за необхідне зазначити таке.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_8 звертає увагу Суду, що на цей час він повністю визнає свою вину та щиро розкаюється у вчиненому.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що щире каяття повинно мати не формальний характер, оскільки воно характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину. Це ставлення виявляється в тому, що винний визнає свою вину, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року, провадження № 51-2607 км 18, справа № 759/7784/15-к).

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції, зокрема, звернув увагу на посткримінальну поведінку ОСОБА_8 , який після вчинення кримінального правопорушення не здійснив будь-яких дій з метою допомоги потерпілим, не викликав швидкої допомоги чи поліції, натомість намагався залишити автомобіль на місці пригоди та втекти, однак був затриманий військовими, у подальшому спричинену кримінальним правопорушенням потерпілим шкоду не відшкодував, у потерпілих вибачення не попросив, не висловив свій жаль з приводу вчиненого, не намагався допомогти та у вчиненому не розкаявся.

Зі свого боку колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання ОСОБА_8 на його щире розкаяння на стадії касаційного розгляду носить лише формальний характер, оскільки повністю спростовується його поведінкою після вчинення злочину та протягом усього судового розгляду.

Крім того, на думку Суду, доводи засудженого про те, що на цей час він одружився та сплатив процесуальні витрати не є тими безумовними обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а його намагання відшкодувати шкоду потерпілим не підтверджуються жодними доказами.

За таких обставин призначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто Суд не вбачає підстав уважати це покарання є явно несправедливим через суворість.

Отже, призначене ОСОБА_14 покарання відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційна скарга ОСОБА_13 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 листопада 2023 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3