Справа № 461/5105/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/396/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові, в режимі

відеоконференції, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України, за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

встановила:

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», на 60 діб, тобто до 31 травня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що судовий розгляд на даний час триває, ризики, які стали підставою для обрання та в подальшому продовження строку запобіжного заходу продовжують існувати та не зменшились, оскільки з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, зокрема встановленими ризиками, з огляду на високу вірогідність переховування від суду, підтверджує наведені ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На дану ухвалу слідчого судді захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі, а саме у виді домашнього арешту.

Свої апеляційні вимоги апелянт мотивує тим, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною і такою , що прийнята з порушенням норм кримінального процесуального закону і яка підлягає до скасування як незаконна.

Апелянт зазначає, що неправильна і незаконна оцінка відсутності доказів привела суд до неправильного висновку про те, що, з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, зокрема встановленими ризиками, з огляду на високу вірогідність переховування від суду, підтверджує наведені ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Зазначає, що під час розгляду даного клопотання, суд не врахував дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, а також те, що останній не погоджується з обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 Б України, - державної зради (в редакції Кримінального кодексу України станом на 05.01.2022).

Вважає, що суд першої інстанції, допустивши порушення норм кримінального процесуального закону в частині оцінки неіснуючих доказів, беручи до уваги обставини, які не вказують на доцільність та наявність підстав для продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, прийшов до неправильного висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк на 60 днів. Не розглянув питання про наявність більш м`яких запобіжних заходів, прийшов до невірного висновку про наявність ризиків взагалі і незаконно не вбачив правових підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу на домашній арешт.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним існуючим ризикам (які відсутні), відповідає особі ОСОБА_6 та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення.

Стверджує, що беручи до уваги те, що ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не притягався, вина не доведена, а наявність ризиків не обґрунтовані та не підтверджені доказами, вважає утримання ОСОБА_6 під вартою незаконне, та не обґрунтоване, також жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити з мотивів, викладених у ній.

Прокурор ОСОБА_8 проти задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Галицького районного суду м. Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000135 від 12.07.2022 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 27.06.2022 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Судом першої інстанції правильно встановлено те, що судовий розгляд на даний час триває, ризики, які стали підставою для обрання та в подальшому продовження строку запобіжного заходу продовжують існувати та не зменшились, оскільки з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, зокрема встановленими ризиками, з огляду на високу вірогідність переховування від суду, підтверджує наведені ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 врахував дані про особу обвинуваченого, а також те, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, державної зради (в редакції Кримінального кодексу України станом на 05.01.2022), який є особливо тяжким злочином у розумінні ст.12 КК України, санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_6 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, про що просять апелянт, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд прийшов до невірного висновку про наявність ризиків взагалі і незаконно не вбачив правових підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу на домашній арешт та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_6 колегія суддів місцевого суду враховувала не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 183 КПК України визначено випадки, коли суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, під час дії воєнного стану у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України. Оскільки в провину ОСОБА_6 ставиться вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, а саме державної зради (в редакції Кримінального кодексу України станом на 05.01.2022), який є особливо тяжким злочином у розумінні ст.12 КК України, санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_6 строк тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, зокрема запобіжні заходи у вигляді застави чи домашнього арешту, не можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

постановила :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді