№ 143/914/19
ВИРОК

Іменем України

21.03.2024р. м. Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

близького родича померлого обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Погребище Вінницького району Вінницької області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000038 від 21.02.2019 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , одруженого, з вищою освітою, пенсіонера, українця, громадянина України, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,-

Встановив:

ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він мав у своїй власності вогнепальну зброю, гладкоствольну мисливську двоствольну рушницю 16 калібру, марки «ТОЗ-64» із серійним № НОМЕР_1 , якою володів на підставі дозволу на право зберігання та носіння зброї № НОМЕР_2 , виданого 02.01.1984 ГУ МВС України у Вінницькій області, з терміном дії дозволу на зберігання після його продовження до 18.03.1999.

В період з 02.01.1984 по 18.03.1999 на підставі дозволу про право зберігання і носіння гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї в спеціалізованому магазині придбав бляшанку пороху для самостійного спорядження патронів до рушниці, який в подальшому зберігав за місцем тогочасного проживання по АДРЕСА_2 .

Приблизно у 1999 році невідомими особами вчинено крадіжку майна із зазначеної квартири ОСОБА_4 , у тому числі й гладкоствольної рушниці. Проте, після викрадення мисливської рушниці і закінчення 18.03.1999 терміну дії дозволу про право зберігання і носіння гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї, тобто його фактичного анулювання, всупереч п. 12.20 глави 12 розділу ІІ наказу МВС України від 21.08.1998 № 622, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.1998 за № 637/3077 «Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями вогнепальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», грубо нехтуючи діючими нормами чинного законодавства, якими врегульовані відносини у сфері обігу зброї та боєприпасів до неї, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про порядок та умови зберігання вибухових речовин, а також відповідальність передбачену за діяння, пов`язані із порушенням встановленого порядку і умов зберігання вибухових речовин ( пороху) для спорядження мисливських набоїв до гладкоствольної мисливської зброї, в 15-денний строк умисно не здав наявні у нього боєприпаси (порох) до органу поліції для прийняття рішення щодо подальшого його переоформлення чи реалізації через комісійний продаж або переоформлення на особу, що має дозвіл на їх придбання у відповідності до п. п.12.21 глави 12 розділу ІІ цієї Інструкції.

Натомість ОСОБА_4 умисно перевіз із м. Вінниця та продовжував незаконно зберігати без передбаченого законом дозволу бляшанку із порохом для власного використання без мети його збуту у приміщенні гаража, розташованого по АДРЕСА_1 .

14.03.2019 о 08 год. 30 хв. працівниками Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області на підставі ухвали слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 07.03.2019 у справі №143/246/19 проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , в ході якого у приміщенні гаража його домогосподарства, праворуч від вхідних дверей, виявлено та вилучено шкіряний портфель із жерстяною банкою, в якій містилася суха сипуча речовина у виді квадратиків із зеленим відтінком, яка згідно висновку експертів № 35 від 02.04.2019, а також №75 від 29.05.2019, є вибуховою речовиною - нітроцелюлозним (бездимним) порохом, масою 142,587 г., який ОСОБА_4 умисно, незаконно зберігав по місцю свого фактичного проживання, без передбаченого законом дозволу.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України, як зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 05.10.2020 (Т.1, а. с. 152).

Ухвалою суду від 03.12.2020 задоволено заяву дочки померлого обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 про продовження судового провадження з метою реабілітації померлого обвинуваченого (Т.1, а. с. 198 - 200).

Обвинувачення ґрунтується на наступних доказах, зібраних під час досудового слідства, а також досліджених судом в ході судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення.

Так, відповідно до ухвали слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 07.03.2019 у справі №143/246/19 надано дозвіл слідчому на проведення обшуку в житловому будинку та господарських приміщеннях за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 , жителя АДРЕСА_1 , де, на переконання органу досудового розслідування, останній ймовірно зберігає та використовує карабін та боєприпаси до нього (Т. 1, а. с. 237).

Згідно із протоколом обшуку від 14.03.2019, проведеного за участю ОСОБА_4 , понятих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , в ході якого у приміщенні гаража його домогосподарства, праворуч від вхідних дверей, виявлено та вилучено шкіряний портфель із жерстяною банкою, в якій містилася суха сипуча речовина у виді квадратиків із зеленим відтінком, що була поміщена до спеціального пакету НПУ № 4481820 (Т. 1, а .с. 236).

Згідно із довідкою виконкому Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 12.04.2019 № 62 ОСОБА_4 проживає в АДРЕСА_1 , у власному будинку без реєстрації (Т. 1, а. с. 212).

Із продемонстрованого відеозапису ходу проведення обшуку від 14.03.2019 вбачається, що ОСОБА_4 в присутності понятих звертав увагу слідчого на ту обставину, що останній планує проводити обшук за адресою знаходження місця його фактичного проживання, яка є відмінною від тієї, яка зазначена в ухвалі слідчого судді. Зокрема, ОСОБА_4 повідомляє, що він проживає по АДРЕСА_1 , а в ухвалі слідчого судді надано дозвіл слідчому на проведення обшуку по АДРЕСА_3 . З цих підстав він заперечував проти проведення обшуку в його домоволодінні, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Після цього відеозйомка була перервана, та відновлена після значного проміжку часу, при цьому слідчий повідомив, що до проведення обшуку будуть залучені інші поняті. Також суд звертає увагу на ту обставину, що у проведенні обшуку, крім слідчого, також приймали участь інші працівники поліції, відомості про яких відсутні у протоколі обшуку, однак які вчиняли активні дії по відшуканню предметів та речовин, які, на думку сторони обвинувачення, незаконно зберігав ОСОБА_4 . Водночас слідчий не повідомляв учасників цієї слідчої дії про те, що інші працівники поліції будуть приймати в ній участь. Разом із цим, із означеного відеозапису достеменно не можна встановити, хто саме із працівників поліції та в якому місці знайшов шкіряний портфель із жерстяною банкою, в якій містилася суха сипуча речовина у виді квадратиків із зеленим відтінком (Т. 1, а. с. 241).

Згідно із протоколом огляду предмета від 20.03.2019 із фототаблицями при відкритті спеціального пакету НПУ № 4481820 встановлено, що у ньому знаходиться бляшанка світлого зеленого кольору із кришкою у верхній частині, наполовину заповнена сухою сипучою речовиною у вигляді маленьких квадратиків із зеленкуватим відтінком, зовні схожою на бездимний мисливський порох. В ході огляду спеціалістом вибухотехніком відібрано зразок речовини масою 0,2 г., який поміщений у паперовий згорток та до спеціального пакету вибухотехнічної служби НП № АБ 018180, а залишок речовини масою 143,8 г. без бляшаної банки поміщений до спеціального пакету вибухотехнічної служби НП № АБ 002955 (Т. 1, а. с. 232 - 234).

Згідно із висновком експерта від 02.04.2019 № 35 надана на дослідження речовина є вибуховою речовиною нітроцелюлозним (бездимним) порохом (Т.1, а. с. 226 - 231).

Згідно із висновком експерта від 29.05.2019 № 75 надана на дослідження речовина є вибуховою речовиною нітроцелюлозним (бездимним) порохом масою 142,27 г. (Т. 1, а. с. 217 - 222).

Допитаний за клопотанням сторони обвинувачення свідок ОСОБА_7 пояснив, що 14.03.2019 він був залучений працівниками поліції як понятий до проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 . Крім слідчого у обшуку приймали участь ще п`ять чи шість працівників поліції. За його присутності ОСОБА_4 не звертав увагу слідчого на те, що в ухвалі суду зазначена інша адреса. Після завершення слідчої дії він підписав протокол. Також відмітив, що на той час він притягувався до кримінальної відповідальності в рамках іншого кримінального провадження, досудове розслідування у якому здійснював той же слідчий, що приймав участь у вказаному обшуку.

Допитаний за клопотанням сторони обвинувачення свідок ОСОБА_8 пояснив, що 14.03.2019 він був залучений працівниками поліції як понятий до проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 . Працівники поліції пред`явили ОСОБА_4 для ознайомлення якийсь документ, прочитавши який останній заперечував проти проведення обшуку у його домоволодінні. Крім слідчого у обшуку приймали участь ще шість працівників поліції. Він разом із іншим понятим постійно ходив за ними. В гаражі працівник поліції знайшов пакет, в якому містилася металева банка, в якій знаходився порох. Коли знайшли цей пакет, то він знаходився на вході у гараж. Чи зважувався порох, та чи поміщався у пакет він точно не пам`ятає. Також відмітив, що підпис у протоколі обшуку він виконав власноручно.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_9 повідомила, що станом на 2019 рік вона перебувала на посаді завідувача відділу дослідження матеріалів, речовин та виробів Вінницького науково дослідного експертно криміналістичного центру МВС України та проводила судові експертизи в рамках цього кримінального провадження. При підготовці висновку № 35 від 02.04.2019 нею досліджувалися лише проби вибухових речовин, які були повністю використані. При виготовленні висновку від 29.05.2019 № 75 було використано вибухову речовину масою 0,212 г.

Також в судовому засіданні був досліджений речовий доказ, а саме металева банка із сухою сипучою речовиною (Т. 3, а. с. 82 - 84).

У ч.1 ст.2 КК України визначено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається злочином.

Обов`язковими елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: об`єкт злочину, об`єктивна сторона злочину, суб`єктивна сторона злочину та суб`єкт злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є кримінальним правопорушенням.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК, полягає у носінні, зберіганні, придбанні, передачі чи збуту вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, а отже передбачає вчинення декількох альтернативних самостійних суспільно небезпечних діянь, які самі по собі або у їх поєднанні, утворюють склад такого кримінального правопорушення.

При цьому окремими предметами цього злочину є: 1) вогнепальна зброя (крім гладкоствольної мисливської), 2) бойові припаси, 3) вибухові речовини, 4) вибухові пристрої, а його криміноутворюючою ознакою виступає вчинення відповідних діянь (носіння, зберігання, придбання, передача чи збут) без передбаченого законом дозволу.

У пунктах 22-24 постанови Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 161/3885/16-к сформульовано правовий висновок, який зводиться до того, що диспозицію ч. 1 ст. 263 КК України не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті. Власне ця заборона і є диспозицією ч. 1 ст. 263 КК України, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями. Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній умова виконана, і діє диспозиція ч. 1 ст. 263 КК України, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована. Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у ч. 1 ст. 263 КК України «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині КК України, визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції ч. 1 ст. 263 КК України.

Зі змісту висунутого ОСОБА_4 обвинувачення випливає, що він в порушення вимог пунктів 12.20, 12.21 Глави 12 Розділу ІІ Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями вогнепальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 № 622, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.1998 за № 637/3077 (в редакції станом на 18.03.1999, надалі Інструкція), після закінчення 18.03.1999 терміну дії дозволу про право зберігання і носіння гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї, тобто його фактичного анулювання, в 15-денний строк умисно не здав наявні у нього боєприпаси (порох), який він на підставі дозволу про право зберігання і носіння гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї придбав у спеціальному магазині для самостійного спорядження патронів для рушниці, до органу поліції для прийняття рішення щодо подальшого його переоформлення чи реалізації через комісійний продаж або переоформлення на особу, що має дозвіл на їх придбання, та продовжував його незаконно зберігати без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до п.12.21 Інструкції у разі анулювання органом внутрішніх справ дозволу на зберігання зброї вона, а також бойові припаси до неї в 15-денний строк передаються власниками чи їхніми представниками на комісійний продаж або можуть бути подаровані особі, що має дозвіл на придбання такої зброї. Якщо власник зброї у вказаний строк відповідного рішення щодо реалізації не прийняв, вона вилучається і передається в комісійну торгівлю з поверненням власнику її вартості після її продажу.

Разом із цим, згідно із п. 2.1 Інструкції, здійснюючи дозвільну систему, органи внутрішніх справ відповідно до законодавства України видають міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об`єднанням дозволи на придбання, зберігання, перевезення й використання вогнепальної зброї, боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї, пневматичної зброї, на відкриття та функціонування піротехнічних майстерень, а вибухових матеріалів (вибухових речовин, засобів ініціювання) - тільки державним підприємствам та організаціям; громадянам - дозволи на придбання, зберігання й носіння вогнепальної мисливської, холодної зброї, пневматичної зброї.

У пунктах 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» від 26.04.2002 № 3 роз`яснено, що бойовими припасами визнаються патрони до нарізної вогнепальної зброї різних калібрів, артилерійські снаряди, бомби, міни, гранати, бойові частини ракет і торпед та інші вироби в зібраному вигляді, споряджені вибуховою речовиною і призначені для стрільби з вогнепальної зброї чи для вчинення вибуху. Патрони та набої до гладкоствольної мисливської зброї, а також патрони, споряджені гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, не є предметом злочинів, передбачених статтями 262, 263 КК України. До вибухових речовин належать порох, динаміт, тротил, нітрогліцерин та інші хімічні речовини, їх сполуки або суміші, здатні вибухнути без доступу кисню.

Наведене дає підстави для висновку, що за правилами Інструкції станом на 18.03.1999 органи внутрішніх справ видавали дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної мисливської зброї, після анулювання якого така зброя, а також бойові припаси до неї (патрони, набої) в 15-денний строк мали передаватися власниками чи їхніми представниками на комісійний продаж або можуть бути подаровані особі, що має дозвіл на придбання такої зброї.

В той же час, означеною Інструкцією не було передбачено, що після анулювання вказаного дозволу такій передачі підлягали також вибухові речовини, як-то порох для гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї, необхідний для самостійного спорядження патронів до неї.

Водночас, цілком обґрунтованим видається висновок про те, що оскільки гладкоствольна мисливська зброя, патрони та набої до неї не являються предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, то й порох, необхідний для самостійного спорядження таких патронів, також не може бути предметом цього злочину.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_4 зберігав вибухові речовини без передбаченого законом дозволу, а відтак в його діяннях відсутні суб`єктивна та об`єктивна сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

В той же час, суд вважає за необхідне надати оцінку доводам сторони захисту щодо істотних порушень КПК, допущених під час досудового розслідування кримінального провадження.

Суд відкидає доводи сторони захисту про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_4 було погоджено прокурором Калинівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та вручено 18.06.2019 слідчою СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_11 , які на той час не були включені у групу прокурорів та слідчу групу відповідно в даному кримінальному провадженні, позаяк такі відомості були відсутні у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, виходячи із наступного.

Так, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.02.2022 у справі №477/426/17 сформульовано правовий висновок, який зводиться до того, що способом оформлення рішення про визначення слідчого або групи слідчих, старшого слідчої групи, які здійснюватимуть досудове розслідування, який є допустимим за змістом норм, передбачених ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК України, з огляду на їх юридичні конструкції, є постанова керівника органу досудового розслідування. Електронний документ у вигляді внесеного до ЄРДР запису, якщо що він зроблений уповноваженою особою на прийняття такого процесуального рішення керівником органу досудового розслідування, не відповідає вимогам процесуальної форми фіксації прийнятих процесуальних рішень, оскільки внесення відомостей до ЄРДР не є способом прийняття процесуальних рішень.

У матеріалах кримінального провадження міститься постанова від 18.06.2019, винесена начальником СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_12 , згідно із якою старша слідча ОСОБА_11 була включена у склад слідчої групи в даному кримінальному провадженні (Т. 3, а. с. 81).

Крім того, згідно із постановою про призначення групи прокурорів від 21.02.2019, винесеною заступником керівника Калинівської місцевої прокуратури ОСОБА_13 , до складу групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні був включений прокурор Калинівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 (Т.3, а.с.58).

Отже, зважаючи на наявність у матеріалах справи наведених вище постанов, не включення в ЄРДР відповідних відомостей сама по собі не дає підстав для висновку про відсутність у згаданих уповноважених осіб достатньої компетенції на погодження повідомлення про підозру та її вручення підозрюваному ОСОБА_4 .

Також неспроможними є доводи адвоката ОСОБА_6 стосовно того, що досліджений у судовому засіданні речовий доказ, а саме металева банка із сухою сипучою речовиною, є недопустимим доказом, так як він не відкривався стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.

У постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №733/249/16-к та від 03.03.2020 у справі №755/27711/13-к обумовлено, що предмет після огляду визнається речовим доказом і долучається до кримінального провадження мотивованою постановою (ухвалою), якою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальному провадженні. Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.

Водночас, з матеріалів розглядуваного кримінального провадження вбачається, що сторона захисту була ознайомлена з протоколом огляду предмету від 20.03.2019 та жодних зауважень або клопотань щодо ознайомлення з речовим доказом, який зберігається у порядку, передбаченому відповідними нормативними актами, не висловлювала.

Крім того, у пунктах 17 - 19 постанови Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №520/2703/17 виснувано, що ст. 290 КПК України забезпечує реалізацію одного з елементів права на справедливий суд, а саме права на достатні час і можливості, щоб відстоювати свою позицію під час судового розгляду. Це право передбачає можливість отримати доступ до матеріалів, які сторона має намір використати в суді. Крім того, сторона захисту має право на доступ також до матеріалів, які сторона обвинувачення не має наміру використовувати, що дасть можливість використати їх стороні захисту для відстоювання своєї позиції і обґрунтування своїх доводів. Для цього стаття 290 КПК передбачає відповідну процедуру відкриття матеріалів після завершення досудового розслідування, а також на наступних етапах провадження. Права сторони буде порушено не стільки у випадку, якщо якісь матеріали не будуть або будуть не в повному обсязі відкриті на стадії завершення досудового розслідування, скільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на своєчасне ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації, і сторона не отримала доступу до таких матеріалів або не мала достатнього часу і можливостей підготуватися до їх використання або надання відповідних заперечень. Таким чином, порушення вимог статті 290 КПК , якщо таке встановлено, має оцінюватися з погляду того, наскільки воно вплинуло на здатність сторони обґрунтовувати свою позицію і спростовувати позицію опонента.

Зазначений вище речовий доказ досліджувався судом безпосередньо в судовому засіданні, при цьому стороні захисту була забезпечена можливість його оглянути, після чого адвокат ОСОБА_6 звертав увагу суду на відсутність первинного його упакування при вилученні під час обшуку. Відтак, не ознайомлення сторони захисту із речовим доказом по завершенню досудового розслідування вочевидь не вплинуло на здатність сторони обґрунтовувати свою позицію і спростовувати позицію опонента.

З огляду на викладене суд не вбачає порушень вимог процесуального законодавства при виконанні стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК, які б вплинули на допустимість доказів у даному кримінальному провадженні.

Також неприйнятними є аргументи сторони захисту щодо відсутності у матеріалах провадження первинного упакування речового доказу при його вилученні під час обшуку, позаяк із протоколу обшуку від 14.03.2019 слідує, що вилучена жерстяна банка, в якій містилася суха сипуча речовина у виді квадратиків із зеленим відтінком, була поміщена до спеціального пакету НПУ № 4481820 (Т. 1, а. с. 236), який в подальшому було відкрито слідчим під час огляду предмета (Т. 1, а. с. 232), та направлено експерту, який в свою чергу після виготовлення висновку від 29.05.2019 № 75 помістив його в спеціальний полімерний пакет Експертної служби МВС України за № 4149472. При цьому в судовому засіданні судом оглядалися обидва згадані спеціальні пакети, а їх належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах судового провадження (Т. , а. с. 82, 84).

Поряд із цим, надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо визнання недопустимими доказами фактичних даних, отриманих під час обшуку від 14.03.2019 року, суд спирається на правовий висновок, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 у справі №756/10060/17, який зводиться до того, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини: заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, суд звертає увагу на те, що згідно із частинами 1, 2 ст. 234 КПК України ( в редакції, діючій на час постановлення ухвали слідчого судді) обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним вимогам до судових рішень, передбачених цим Кодексом, а також містити відомості про: 1) строк дії ухвали, який не може перевищувати одного місяця з дня постановлення ухвали; 2) прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук; 3) положення закону, на підставі якого постановляється ухвала; 4) житло чи інше володіння особи або частину житла чи іншого володіння особи, які мають бути піддані обшуку; 5) особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться; 6) речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук.

Буквально логічне тлумачення наведених норм кримінального процесуального законодавства дозволяє стверджувати, що ухвала слідчого судді про надання дозволу на обшук житла чи іншого володіння особи обов`язково повинна містити відомості, які б надавали можливість чітко і недвозначно встановити ідентифікуючі ознаки житла чи іншого володіння особи або частину житла чи іншого володіння особи, які мають бути піддані обшуку, як-от адреса місця знаходження об`єкту нерухомості, його інвентаризаційні характеристики (у разі відсутності адреси місцезнаходження), державні номерні знаки транспортного засобу тощо.

Відповідно до ухвали слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 07.03.2019 у справі №143/246/19 надано дозвіл слідчому на проведення обшуку в житловому будинку та господарських приміщеннях за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 , жителя АДРЕСА_1 , де, на переконання органу досудового розслідування, останній ймовірно зберігає та використовує карабін та боєприпаси до нього (Т. 1, а. с. 237).

За п.1 ч.3 ст.104 КПК України вступна частина протоколу має містити відомості, серед іншого, про місце процесуальної дії.

У протоколі обшуку від 14.03.2019 зазначено, що місцем проведення вказаної слідчої дії є місце постійного проживання ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 , а. с. 236).

Тобто, в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 104 КПК України у протоколі обшуку фактично не відображено місце проведення цієї процесуальної дії, оскільки не зазначено точну адресу місцезнаходження житлового будинку та господарських приміщень, які були піддані обшуку.

В той же час, із дослідженого у судовому засіданні відеозапису, за допомогою якого було зафіксовано хід проведення обшуку, слідує, що після ознайомлення із ухвалою слідчого судді від 07.03.2019 ОСОБА_4 звернув увагу слідчого на ту обставину, що в цій ухвалі зазначено про надання дозволу на проведення обшуку житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, житловий будинок, де він фактично проживає, і в якому слідчий має намір провести обшук, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після цього слідчим відеозапис був припинений, а потім відновлений через деякий час після запрошення інших понятих (Т. 1, а. с. 241).

Згідно із довідкою виконкому Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 28.12.2019 № 323 ОСОБА_4 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , з 1995 року згідно погосподарської книги. Також обумовлено, що в АДРЕСА_3 відсутній (Т. 1, а. с. 166, 240).

Наведені у цій довідці відомості безсумнівно підтверджують ту обставину, що на час проведення обшуку ОСОБА_4 фактично не проживав і не міг проживати по АДРЕСА_3 .

З огляду на викладене слід дійти висновку, що в ухвалі слідчого судді не було зазначено про надання дозволу слідчому на проведення обшуку в житловому будинку та господарських приміщеннях, розташованих по АДРЕСА_1 .

Водночас, ОСОБА_4 категорично заперечував проти проведення обшуку у домоволодінні за місцем його фактичного проживання, посилаючись на відсутність в ухвалі слідчого судді відомостей про надання дозволу на обшук належних йому об`єктів нерухомості, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що, в свою чергу, на переконання суду, спонукало слідчого перервати хід цієї слідчої дії з метою запрошення інших понятих, які не були очевидцями висловлених ОСОБА_4 заперечень.

При цьому суд вважає, що відсутність у протоколі обшуку відповідних зауважень з боку ОСОБА_4 само по собі не впливає на встановлення судом очевидного факту заперечення останнього проти проведення обшуку в його домоволодінні, як обставини, яка свідчить про вжиття ним активних дій, спрямованих та реалізацію та захист свого права на недоторканість житла.

В силу ст. 8 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В свою чергу закріплене у Європейській конвенції з прав людини право на повагу до житла знайшло своє втілення у положенні ст. 30 Конституції України, за змістом якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

За правилами ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

В п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України визначено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння : 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Вирішуючи питання щодо класифікації недопустимих доказів в контексті загальної кримінальної процесуальної доктрини, суд звертає увагу також на інші норми, присвячені цьому правовому інституту.

Так, статтею 86 КПК України урегульовано, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В силу ч. 3 ст. 87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

В ч. 1 ст. 88 КПК України унормовано, що докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Водночас, згідно із частинами 1, 2 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Системно структурний аналіз наведених приписів кримінального процесуального законодавства дає підстави для висновку, що законодавець, закріплюючи поняття «недопустимості доказів», принаймні відніс до окремої їх групи «очевидно недопустимі докази», що прямо випливає із норми ч. 2 ст. 89 КПК України, при цьому не сформулювавши їх сутнісні ознаки, властивості чи критерії.

В той же час, у ст. 87 КПК України, яка має назву «Недопустимість доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини» також виокремлено дві окремі групи недопустимих доказів, отриманих саме внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Так, в частині 2 цієї статті визначено види діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, а в частині 3 цієї статті по суті встановлено додатковий перелік таких недопустимих доказів, тобто тих, які не підпадають під властивості відповідних доказів, включених у частину 2 цієї статті, однак все ж таких, що пов`язані із істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод.

Виходячи із окресленого, на думку суду, вживаючи у ч. 2 ст. 87 КПК України словосполучник «суд зобов`язаний», законодавець таким чином підкреслив очевидність впливу таких діянь (процедурних недоліків) на «зруйнування» або звуження прав чи свобод або ж обмеження особи в можливостях їх ефективного використання.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що поняття «очевидно недопустимого доказу» слід пов`язувати насамперед із визначеними у ч. 2 ст. 87 КПК діяннями, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод.

За описаними вище обставинами розглядуваного кримінального провадження органом досудового розслідування при проведенні обшуку у домоволодінні ОСОБА_4 було допущено істотні порушення його фундаментального права на повагу до свого житла та його недоторканість, гарантованих ст. 8 Європейської конвенції з прав людини та ст.30 Конституції України, позаяк означена процесуальна дія була здійснена з порушенням суттєвих умов попереднього дозволу суду на її проведення, на що останній звертав увагу органу досудового розслідування.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що отримані в ході обшуку фактичні дані, а саме жерстяну банку, в якій містилася суха сипуча речовина у виді квадратиків із зеленим відтінком, слід визнати очевидно недопустимим доказом на підставі п.1 ч. 2 с. 87 КПК України.

Визначаючись із допустимістю похідних доказів, а саме відомостей, отриманих під час огляду предмету від 20.03.2019 та проведення експертних досліджень, за наслідками яких було виготовлено висновки експертів № 35 від 02.04.2019 № 75 від 29.05.2019, суд послуговується на правовий висновок, сформульований у п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №1-07/07 про те, що відповідно до сформованої практикою ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 5052 рішення у справі «Шабельник проти України (№2)», пункт 66 рішення у справі «Яременко проти України (№2)»). Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

Крім того, суд ураховує правовий висновок наведений у пунктах 30, 31 постанови Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №520/2703/17, який зводиться до того, що правило частини 1 статті 87 КПК в частині визнання недопустимими похідних доказів може бути застосовано лише у разі, якщо первісні докази визнані недопустимими на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для застосування правила частини 1 статті 87 КПК до похідних від них доказів. Крім того, застосовуючи правило частини 1 статті 87 КПК до похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з порушенням частин 1-3 статті 87 КПК, але також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний ним недопустимим.

Зі змісту наведених процесуальних джерел доказів (протокол огляду предмету, висновки експертів) вбачається, що предметом огляду та експертного дослідження була саме та суха сипуча речовина у виді квадратиків із зеленим відтінком, яка була вилучена під час обшуку.

Відтак, отримані під час огляду предмета та проведення судових експертиз фактичні дані безумовно були здобуті завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі (вилучена під час обшуку суха сипуча речовина у виді квадратиків із зеленим відтінком), що визнаний судом очевидно недопустимим доказом на підставі п. 1 ч. 2 с. 87 КПК України.

Слід зауважити, що відповідно до ч. 5 ст. 101 КПК України висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

За таких обставин похідні докази, а саме отримані під час огляду предмета та проведення судових експертиз фактичні дані, зокрема, стосовно того, що надана на дослідження експертів речовина є вибуховою речовиною - нітроцелюлозним (бездимним) порохом, виходячи із доктрини «плодів отруєного дерева», слід також визнати недопустимими доказами на підставі ч.1 ст. 87 КПК України.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості підозрюваного чи обвинуваченого після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Таким чином, в ході судового розгляду за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий стороною обвинувачення доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, не знайшло свого підтвердження допустимими доказами, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст. 62 Конституції України, виправдати ОСОБА_4 за відсутності в його діянні складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 2 ст. 122 КПК України залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким установам із Державного бюджету України.

За частинами 1, 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Ураховуючи, що суд дійшов висновку про виправдання обвинуваченого ОСОБА_4 , який помер під час судового провадження, то витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз, в сумі 2400 грн. 08 коп. слід віднести на рахунок держави Україна.

Речові докази, а саме спеціальний пакет експертної служби із металевою банкою, в якій міститься нітроцелюлозний (бездимний) порох масою 142,27 г., на підставі п. 4 ч. 9 ст. 100 КПК України підлягає знищенню.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 284, ст. ст. 349, 368, 369, 370, 371, ч. 1 ст. 373, ст. ст. 374, 376 КПК України, суд ,-

Ухвалив:

ОСОБА_4 визнати невинуватим та виправдати за відсутності в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз, в сумі 2400 (дві тисячі чотириста) грн. 08 коп. віднести на рахунок держави Україна.

Речові докази, а саме спеціальний пакет експертної служби МВС № 4149472 із металевою банкою, в якій міститься нітроцелюлозний (бездимний) порох масою 142,27 г., переданий до вибухотехнічного відділу ГУНП у Вінницькій області, - знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Погребищенський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити близькому родичу померлого обвинуваченого, захиснику та прокурору.

Суддя