Справа № 454/4060/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/468/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 ,

з участю: прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

встановила:

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року

ОСОБА_8 визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 58169 грн. шкоди у зв`язку з втратою працездатності та 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 в частині стягнення з ОСОБА_8 на її користь 36123 грн. 55коп. матеріальної шкоди відмовлено.

Вирішено питання про арешт майна, речові докази та процесуальні витрати.

За вироком суду, 21.06.2020р. близько 18.30год. ОСОБА_8 , керуючи технічно несправним мотоциклом марки «Дніпро 11» р.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Над Бугом,42 в с.Ульвівок Черовноградського району Львівської області в напрямку с.Теляж Червоноградського району Львівської області, під час вибору у встановлених межах безпечної швидкості руху, будучи неуважним, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру виїхав на смугу зустрічного руху, де вчинив зіткнення з ОСОБА_11 , яка рухалася у зустрічному йому напрямку на велосипеді марки «Ardis».

Внаслідок даного зіткнення потерпіла ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у виді політравми, травматичного відчленування лівої нижньої кінцівки на рівні середньої нижньої третини гомілки, закритого відламкового перелому середньої нижньої третини правого стегна зі зміщенням, закритого відламкового перелому усіх п`ясткових кісток лівої кисті зі зміщенням, дитстальних епіметафізів кісток лівого передпліччя зі зміщенням, травматичного шоку 2-го ступеня.

Своїми злочинно-недбалими діями обвинувачений ОСОБА_8 порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме, вимоги Правил дорожнього руху України: -п.1.5, дії учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоди для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; -п.1.10, дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом; -п.2.3 б), для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; -п.2.3 д), для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; -п.12.1, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.; -п.12.3, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; -п.31.4.1. а), Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідностей таким вимогам: змінено конструкцію гальмових систем, застосовано гальмову рідину, вузли або окремі деталі, що не передбачені для даної моделі транспортного засобу або не відповідають вимогам підприємства-виробника.

Дані порушення є у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали, зокрема, спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підтримку своїх апеляційних вимог прокурор покликається, що судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України, призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що суд не дотримався вимог ст.ст. 50, 65, 75 КК України, ст.ст. 370, 374 КПК України, при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання із випробуванням не врахував обставин вчинення ним злочину, його тяжкість, даних про особу обвинуваченого, не надав цим обставинам оцінку в їх сукупності, належних та достатніх мотивів прийнятого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у вироку не навів.

Звертає увагу, що можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та застосування ст. 75 КК України суд у вироку обґрунтував тим, що обвинувачений має постійне місце проживання, раніше не судимий, відсутність обтяжуючих обставин.

Однак, матеріали кримінального провадження та поведінка обвинуваченого у судовому засіданні, не вказують на наявність можливості його виправлення без реального відбування покарання, оскільки обвинувачений не проявляв будь-якого жалю щодо вчиненого, а відшкодування матеріальної шкоди відбулось лише після двох років судового розгляду та безлічі клопотань сторони захисту щодо необхідності призначення додаткових експертиз, що призвело до тривалого розгляду та лише усвідомлення обвинуваченим можливості призначення йому покарання у виді позбавлення волі спонукали його до відшкодування ним шкоди та часткового визнання провини.

Наголошує, що зазначені обставини виключно негативно характеризують особу обвинуваченого та викликають обґрунтований сумнів в можливість його виправлення та запобігання вчиненню ним нових злочинів без відбування покарання.

Також, прокурор звертає увагу, що відшкодування шкоди потерпілому, згідно із положеннями законодавства, є обов`язком особи, яка вчинила злочин, та відшкодування такої не свідчить про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину, а лише про усунення його наслідків.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить скасувати оскаржуваний вирок за м`якістю призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою працездатності - 286 969 гривень та в подальшому стягувати з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 втрачений заробіток внаслідок каліцтва пожиттєво у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством з урахуванням змін розмірів заробітної плати на час сплати починаючи з 01.04.2024 року.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 500000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

На підтримку своїх апеляційних вимог представник потерпілої покликається на наявність обставин, які свідчать про те, що обвинуваченому слід призначити більш суворе покарання у виді позбавлення волі без звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказує, що обвинувачений затягував судовий розгляд, та не визнавав своєї провини на протязі майже усього судового розгляду, заперечував очевидні встановлені фактичні дані обставин та механізму ДТП і лише після дослідження усіх доказів свою вину визнав частково. Апелянт вважає, що така позиція обвинуваченого свідчить про не усвідомлення обвинуваченим наслідків своїх дій.

Звертає увагу, що обвинувачений лише у судових дебатах зазначив про повне визнання своєї вини, що слід вважати показовими діями та способом ухилення від реального відбуття покарання.

Акцентує, що обставиною, яка обтяжує покарання, слід вважати тяжкі наслідки, завдані злочином, оскільки в результаті отриманих ушкоджень потерпіла отримала 1 групу інвалідності.

Покликається, що обвинувачений за місцем проживання характеризується посередньо, незважаючи на свій молодий вік ніде не працює та не навчається. Вказує, що ОСОБА_8 навіть не вибачився перед потерпілою.

Крім цього, вважає рішення суду у частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої втраченого заробітку внаслідок каліцтва необґрунтованим та винесеним з порушенням вимог розумності та справедливості. Вказує, що суд помилково та вибірково на власне переконання, без посилання на норму Закону, визначив період за який необхідно стягнути таку шкоду.

Наголошує, що потерпіла ОСОБА_11 внаслідок ДТП з вини ОСОБА_8 втратила працездатність, що було підтверджено встановленою останній безтермінової групи інвалідності згідно акта огляду МСЕК, а відтак Позивач вправі вимагати пожиттєвого відшкодування шкоди пов`язаної із втратою працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати.

Вважає, що потерпілій мала бути нарахована виплата шкоди, пов`язаної із втратою працездатності, з травня 2021 року по березень 2024 року (прийняття рішення), а тому відповідно таке до рахування мало б виходити з розмірів мінімальних заробітних плат за вказаний період: з 01.01.2021 по 30.11.2021 - 6000 гривень - 7 місяців не зарахований період (з травня по грудень) = 42 000 гривень; з 01.12.2021 по 30.09.2022 - 6500 гривень - 10 місяців не зарахований період (з грудня по вересень) - 65 000 гривень; з 01.10.2022 увесь 2023 - 6700 гривень -15 місяців не зарахований період (з жовтня 2022 по грудень 2023) 100 500 гривень; з 01.01.2024 року - 7100 гривень - 3 місяці (січень-березень) = 21300 гривень.

Вказує, що загальна сума шкоди, якої місцевий суд не здійснив дорахування в якості відшкодування шкоди пов`язаної із втратою працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати за період часу з травня 2021 року по березень 2024 року становить - 228800 гривень. Оскільки, судом враховано період лише з червня 2020 року по квітень 2021 року, що становить суму у розмірі 58169 гривень, то відповідно загальна сума шкоди по втраті працездатності позивача станом на винесення вироку (березень 2024 юку) становить 286969 гривень.

Також апелянт не погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди та вважає рішення суду у цій частині необґрунтованим та винесеним з порушенням вимог розумності і справедливості, окрім цього визначений судом розмір моральної шкоди є не співмірним сумі 200 000 гривень.

Зазначає, що не можливо осягнути та оцінити у повній мірі рівень моральних страждань, пов`язаних з подією ДТП, в наслідок якої відбулось травматичне відчленування лівої нижньої кінцівки, тривалість та характер фізичних, моральних і психічних страждань та інших негативних та непоправимих наслідків. Потерпіла не може в повній мірі описати свої відчуття, які переповняють її кожен день, коли вона прокидаєть, коли хоче піднятись з ліжка, попити води, вийти на вулицю, оскільки у всі ці моменти вона усвідомлює свою безпомічність, усвідомлює, що вона не може самостійно пересуватись, допомагати своїм рідним.

Вважає, що стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди у розмірі 500000 грн. буде відповідати наведеним обставинам та вимогам розумності та справедливості.

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора з наведених у ній мотивів, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи та просив подану апеляційну скаргу задоволити. Апеляційну скаргу представника потерпілої підтримав частково.

Представник потерпілої підтримав свою апеляційну скаргу, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи, та просив таку задоволити у повному обсязі. Апеляційну скаргу прокурора підтримав частково.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційні вимоги прокурора та представника потерпілої, як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно поданої апеляційної скарги прокурор вважає безпідставним звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить призначити обвинуваченому більш суворе основне покарання та без застосування положень ст.75 КК України, а також покликається на неправильне вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілої у частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої заподіяної шкоди у зв`язку із втратою працездатності та у частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкий злочин, наслідки та обставини його вчинення, дані про особу винного, який раніше не судимий, його вік та стан здоров`я, матеріальний та сімейний стан, наявність постійного місця проживання та роботи, позитивну характеристику за такими, дані досудової доповіді, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - відшкодування матеріальної шкоди, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції помилково зазначив про те, що обвинувачений має місце роботи та позитивно характеризується за таким, оскільки у матеріалах справи відсутні дані про те, що обвинувачений працює, і у вступній частині вироку зазначеного про те, що ОСОБА_8 непрацюючий.

Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Урахувавши наведене місцевий суд дійшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, покарання у межах санкції інкримінованої статті, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Підстав для призначення обвинуваченому більш суворого основного покарання, як просить в апеляційній скарзі представник потерпілої, колегія суддів не вбачає.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора та представника потерпілої про безпідставність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів визнає такі обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Таким чином, застосування положень ст.75 КК України у будь якому випадку потребує наведення судом у своєму рішенні окремих мотивів, пов`язаних саме із можливістю звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, місцевий суду у своєму рішенні не навів мотивів, пов`язаних саме із можливістю звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, а врахував лише дані та обставини, які були ним враховані при призначенні обвинуваченому покарання за вчинений злочин.

Наведені обставини свідчать про невмотивованість судового рішення у частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробування і є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Як передбачено п.3 ч.1 ст.407 КПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий вирок.

Враховуючи наведене, те, що у ході судового розгляду не було встановлено інших обставин та даних про особу обвинуваченого, які б не було враховано при призначенні йому покарання за ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та обставин його вчинення, наведених вище даних про особу винного та інших наведених обставини, приходить до висновку, що ОСОБА_8 слід призначити за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, однак без застосування ст.75 КК України.

Колегія суддів вважає, що таке покарання буде відповідати вимогам ст.ст.50, 65 КК України та за своїм видом і розміром в достатній мірі сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню нових кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів враховує позицію обвинуваченого, який свою вину у вчиненні інкримінованого злочину під час судового провадження у судів першої інстанції, повністю визнав лише на стадії судових дебатів.

Наявність у обвинуваченого щирого каяття у вчиненому судом першої інстанції встановлено не було. Не встановлено такої обставини і при апеляційному розгляді справи.

Наведені обставини, свідчать про те, що обвинувачений, який не вибачився перед потерпілою, не співчуває потерпілій, не осуджує свої дії та не шкодує про скоєне, а також не усвідомлює тяжкість наслідків, вчиненого злочину.

Також, варто звернути увагу, що згідно висновку експерта № 4662/4663/4664 від 19.08.2020 на момент події ОСОБА_12 система мотоцикла, на якому їхав обвинувачений, була несправною, і він міг виявити ці несправності шляхом огляду та приведення в дію системи перед виїздом.

Отже, на час події обвинувачений керував несправним мотоциклом, що свідчить про нехтування ним не тільки своїм життям та здоров`ям, а і життям та здоров`ям оточуючих.

Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Перевіривши апеляційні доводи представника потерпілої щодо вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілої у частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Згідно позовних вимог потерпілої ОСОБА_11 діями обвинуваченого ОСОБА_8 їй спричинено моральну шкоду, яка оцінена потерпілою у розмірі 500000 грн., і саме такий розмір морального відшкодування підлягає до стягнення з обвинуваченого на її користь.

У позовній заяві потерпіла ОСОБА_11 , обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, зазначила, що не можливо осягнути та оцінити у повній мірі рівень її моральних страждань, пов`язаних з подією ДТП, в наслідок якої відбулось травматичне відчленування лівої нижньої кінцівки, тривалість та характер фізичних, моральних і психічних страждань та інших негативних та непоправимих наслідків. Вказала, що не може в повній мірі описати свої відчуття, які переповняють її кожен день, коли вона прокидаєть, коли хоче піднятись з ліжка, попити води, вийти на вулицю, оскільки у всі ці моменти вона усвідомлює свою безпомічність, усвідомлює, що вона не може самостійно пересуватись, допомагати своїм рідним.

Згідно вироку суду, вирішуючи питання про розмір заподіяної потерпілій моральної шкоди місцевим судом враховано, що потерпіла ОСОБА_11 внаслідок ДТП, що сталася з вини ОСОБА_8 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, зазнала фізичного болю та страждань, витратила багато часу і зусиль для лікування отриманих в дорожньо-транспортній пригоді травм, внаслідок яких вона стала інвалідом І групи, перенесла сильний емоційний стрес через отриману травму, позбавлена змоги самостійно пересуватися з огляду на втрату нижньої кінцівки. Також враховано, що потерпіла внаслідок ДТП перебувала тривалий час на стаціонарному лікуванні, що завдавало їй глибокі моральні страждання, істотно змінило її спосіб життя, психологічний та фізичний стан, в тому числі і на майбутнє, вона змушена звертатися за сторонньою допомогою.

Отже, враховуючи конкретні обставини провадження, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, отриманих потерпілою ОСОБА_11 в результаті ДТП, їх тривалість, істотність вимушених змін у житті, та зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог потерпілої у частині моральної шкоди, ухваливши рішення про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_11 200 000 грн. на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

На переконання колегії суддів таке рішення суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону та прийнято з урахуванням засад розумності та справедливості.

З приводу апеляційних доводів представника потерпілої щодо вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілої у частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої заподіяної шкоди у зв`язку із втратою працездатності, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно позовної заяви потерпілої ОСОБА_11 , остання просила стягувати помісячно з ОСОБА_8 на її користь втрачений заробіток каліцтва пожиттєво у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством, з 21.06.2020р. Як зазначила потерпіла у зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями вона стала інвалідом та втратила працездатність.

Урахувавши положення ст.ст. 22, 1166, 1195 ЦК України та встановивши, що потерпіла ОСОБА_11 на момент ДТП не працювала, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_11 має право на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою працездатності у розмірі мінімальної заробітної плати.

Згідно оскаржуваного вироку суд вирішив, що з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 необхідно стягнути шкоду, пов`язану із втратою її працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати, починаючи з дати ДТП по день пред`явлення позову до суду, тобто за період з червня 2020р. по квітень 2021р., що становить суму у розмірі 58 169грн., виходячи з наступних розмірів мінімальних заробітних плат за вказаний період: 01.01.2020р. - 4723грн., з 01.09.2020р. 5000грн., з 01.01.2021р. 6000грн.

Також місцевий суд у своєму рішенні зазначив, що оскільки розмір заробітної плати постійно змінюється, то неможливо прийняти рішення про стягнення шкоди, яка пов`язану із втратою або зменшенням працездатності позивачки на майбутнє, а також виникнуть питання щодо порядку виконання такого рішення.

Однак, в оскаржуваному вироку відсутні мотиви, чому стягнути шкоду заподіяну потерпілій, пов`язану із втратою її працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати, слід за період з червня 2020р. по квітень 2021р., а не по березень 2024р. (19.03.2024р. - день ухвалення вироку).

Оскільки, на день ухвалення оскаржуваного вироку розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати був відомий, то суд першої інстанції повинен був стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 шкоду, пов`язану із втратою її працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати, починаючи з дати ДТП по день ухвалення оскаржуваного вироку, тобто за період з червня 2020р. по березень 2024р.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 необхідно стягнути шкоду, пов`язану із втратою її працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати, починаючи з дати ДТП по день ухвалення оскаржуваного вироку, тобто за період з червня 2020р. по березень 2024р., що становить суму у розмірі 286969 грн., виходячи із наступних розмірів мінімальних заробітних плат за вказаний період: червень 2020р. - серпень 2020р. (4723 грн.) 14 169 грн.; вересень 2020р. - грудень 2020р. (5000 грн.) 20 000 грн.; січень 2021р. листопад 2021р. (6000 грн.) 66 000 грн.; грудень 2021р. вересень 2022р. (6500 грн.) - 65 000 грн.; жовтень 2022р грудень 2023р. (6700 грн.) - 100 500 грн.; січень 2024р. березень 2024р. (7100 грн.) 21 300 грн.

Щодо інших вимог представника потерпілої, зокрема, про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 втрачений заробіток внаслідок каліцтва пожиттєво у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством з урахуванням змін розмірів заробітної плати, починаючи з часу ухвалення оскаржуваного вироку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач має право звернутись до суду з позовом про стягнення такої шкоди за у порядку цивільного судочинства.

Таким чином апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а апеляційна скарга представника потерпілої підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 413, 420, 426, ч.15 ст.615 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволити.

Апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням та в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення заподіяної шкоди у зв`язку з втратою працездатності і щодо стягнення моральної шкоди.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 286969 (двісті вісімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень заподіяної шкоди у зв`язку з втратою працездатності та 500000 (п`ятсот тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: