КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3342/2024 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року, -

за участю:

представника - адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10.04.2024 року задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000107 від 22.07.2016 року та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: трудову книжку ОСОБА_6 , в якій містяться відомості про її діяльність з 2018 року на товаристві, зареєстровану в рф; документ із назвою «уведомление о постановке на учет физического лица в налоговом органе», який датований 26.10.2015 року та має № 235909246, яку 19.03.2024 вилучено під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в інтересах власника майна ОСОБА_6 , в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10.04.2024 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник зазначає, що слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали не було враховано заперечень представника власника майна на клопотання прокурора, які спростовують всі доводи сторони обвинувачення в необхідності накладення арешту на майно.

Вказує, що старшим слідчим безпідставно вилучено, у тому числі, документи, які жодним чином не відносяться до інформації, що перевіряється в рамках кримінального провадження.

Разом з цим, апелянт наголошує, що клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна не містить жодних підтверджень щодо причетності ОСОБА_6 до кримінального провадження, в судовому засіданні прокурор також не назвав, яким чином ОСОБА_6 відноситься до даного кримінального провадження чи осіб, про які зазначається в клопотанні про арешт майна.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання був завчасно проінформований. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу у відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405, ч. 1 ст. 172 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_8 , яка підтримала доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 та просила її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000107 від 22.07.2016 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 219, ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням зазначено, що у період з 2005 року по 2017 рік директор Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В. Суворова інституту сільського господарства Причорномор`я Національної академії аграрних наук України» (надалі - ДП «ДГ імені О.В. Суворова ІСГП НААН») ОСОБА_10 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи своїм службовим становищем, з метою отримання неправомірної вигоди, вчинив ряд завідомо збиткових та економічно невигідних фінансово-господарських операцій, у результаті яких 12.08.2015 Господарським судом Одеської області за заявою ГНТО «Іскра» порушено справу про банкрутство ДП «ДГ імені О.В. Суворова ІСГП НААН».

Крім того, службові особи ДП «ДГ імені О.В. Суворова ІСГП НААН», з метою заволодіння майном державного підприємства шляхом зловживання своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, діючи всупереч покладеним на них службових обов`язків щодо ефективного оперативного керівництва діяльністю підприємства, розпорядженням майном та коштами державного підприємства, діючи умисно впродовж 2014-2015 років провели низку завідомо збиткових та економічно невигідних фінансово-господарських операцій з підконтрольними їм суб`єктами господарювання, а саме: ГНТО «Іскра», ТОВ «ЗОРЯ», ТОВ «ЗОРЯ-2011», ТОВ «Ізотек», ТОВ «Імперіал-2012», що призвело до стійкої фінансової неспроможності очолюваного підприємства, неможливості погашення заборгованості за укладеними договорами, як наслідок ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.08.2015 порушено провадження у справі про банкрутство.

Проте, у 2017 році службові особи ДП «ДГ імені О.В. Суворова ІСГП НААН», продовжуючи здійснювати господарську діяльність, яка мала б бути спрямована на відновлення платоспроможності боржника та погашення заборгованостей перед кредиторами, з метою приховування отриманих прибутків, реалізували зібраний врожай на користь третіх осіб без проведення аукціону, що призвело до неврахування вимог кредиторів.

Даними діями службові особи створили передумови для продовження терміну санації задля розпорядження майном державного підприємства на власний розсуд з метою особистого збагачення під приводом погашення заборгованості перед кредиторами, які фактично є підконтрольними суб`єктами господарювання ОСОБА_10 .

Разом з цим, у період з 2015 року по 2017 рік ОСОБА_10 , займаючи посаду директора державного підприємства, здійснив виведення з банківського рахунку підприємства, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», коштів у готівку на суму понад 5 млн. грн., якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, не оприбуткувавши їх, чим здійснив привласнення державних коштів в особливо великих розмірах.

Проведеними слідчими (розшуковими) діями та оперативними заходами встановлено, що до вчинення розслідуваних злочинів причетна ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де може зберігати речі і документи, які містять на собі сліди кримінального правопорушення та можуть мати значення речового доказу у зазначеному кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим, 19.03.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_11 від 26.02.2024 року проведено обшук за вищевказаною адресою.

За результатами обшуку з-поміж майна, дозвіл на вилучення якого прямо надано ухвалою слідчого судді, виявлено та вилучено майно, дозвіл на вилучення якого не надавався, а саме: трудову книжку ОСОБА_6 , в якій містяться відомості про її діяльність з 2018 року на товаристві, зареєстровану в рф; документ із назвою «уведомление о постановке на учет физического лица в налоговом органе», який датований 26.10.2015 та має № 235909246.

Таким чином, 20.03.2024 року старшим слідчим в особливо важливих справах ГСУ НП України ОСОБА_12 винесено постанову про визнання речовими доказами вилученого майна у розслідуваному кримінальному провадженні зазначених документів.

21.03.2024 року (клопотання датоване 20.03.2024 року) прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000107 від 22.07.2016 року на тимчасово вилучене майно, а саме: трудову книжку ОСОБА_6 , в якій містяться відомості про її діяльність з 2018 року на товаристві, зареєстровану в рф; документ із назвою «уведомление о постановке на учет физического лица в налоговом органе», який датований 26.10.2015 року та має № 235909246, яку 19.03.2024 вилучено під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10.04.2024 року вищевказане клопотання прокурора задоволено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вищевказане майно в рамках досудового розслідування може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання представника на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно на яке накладено арешт в даному кримінальному проваджені відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Слід зазначити, що у даному провадженні арешт майна накладено з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, що по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу представника, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000107 від 22.07.2016 року та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: трудову книжку ОСОБА_6 , в якій містяться відомості про її діяльність з 2018 року на товаристві, зареєстровану в рф; документ із назвою «уведомление о постановке на учет физического лица в налоговом органе», який датований 26.10.2015 року та має № 235909246, яку 19.03.2024 вилучено під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4