КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0002113 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов задоволено частково та постановлено стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 16 519,17 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. - моральної шкоди.

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/945/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України Доповідач ОСОБА_1 .

Також цим вироком вирішено питання щодо витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Як встановив суд у вироку, 11.04.2020 року близько 10 год. 50 хв. ОСОБА_6 , під час прибирання балкону своєї квартири АДРЕСА_2 , помітив, що килим, який висів на мотузках, впав на земну поверхню. Побачивши це, ОСОБА_6 вийшов на вулицю під свій будинок, з метою забрати свій килим. Коли останній, підійшовши до килима, який лежав на земній поверхні, почав його піднімати, то в цей час з його під`їзду вийшов ОСОБА_8 , який, використовуючи нецензурну лайку, звернувся до ОСОБА_6 , щоб він не ходив під вікнами, а йшов звідти. У зв`язку з цим, між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розпочався словесний конфлікт, в ході якого останній вирішив нанести ОСОБА_6 тілесні ушкодження.

Відразу після цього, ОСОБА_8 , з метою реалізації свого злочинного умислу направленого на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , підійшов до останнього на відстань витягнутої руки, відчуваючи раптово виниклу особисту неприязнь, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, та наніс один удар ліктьовим суглобом правої руки в область правої скроневої частини голови ОСОБА_6 , в результаті чого, заподіяв ОСОБА_6 закриту черепно-лицеву травму у вигляді струсу головного мозку, переломів вилицево-орбітального комплексу справа, передньої стінки верхньощелепної пазухи справа, нижньої стінки орбіти справа, кісток носа, яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи вирок суду незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить його скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, при цьому, показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 щодо подій, локалізації і механізму нанесених обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень значно різняться на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду, проте ці розбіжності невраховані судом першої інстанції під час ухвалення вироку та фактично не зазначені у вироку.

Так, як вбачається з показань потерпілого ОСОБА_6 , наданих ним на досудовому розслідуванні, він спочатку пояснював, що ОСОБА_11 , наблизившись до нього, ліктем правої руки наніс йому удар в область вісочної частини, а потім наніс удар кулаком в область голови, куди саме та якою рукою він не пам`ятає, після чого він впав на землю та останній наніс ще декілька ударів по тулубу, після цього ОСОБА_8 пішов у невідомому напрямку, а він піднявся до свого місця мешкання та викликав карету швидкої допомоги.

У подальшому, 04.06.2020 ОСОБА_6 змінив показання в частині нанесення ударів та допомоги, вказавши, що після того як ОСОБА_11 наблизився до нього та ліктем правої руки наніс йому один удар в область правої скроневої частини голови,від якого він відчув сильний біль та присів, ОСОБА_11 наніс йому два удари правою рукою зігнутою в кулак в область голови, від чого він впав на землю, та останній наніс йому ще декілька ударів ногою по тулубу та по нозі, та після цього пішов у невідомому напрямку, а в цей час до нього підійшли його знайомі, які допомогли йому піднятись, оскільки він відчув гострий біль в області щелепи та запаморочення голови, та провели його до дому.

При цьому, як вбачається з відеозапису слідчого експерименту від 04.06.2020, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_6 , останній показав, що він та обвинувачений стояли один навпроти одного, а удар був нанесений ліктем правої руки в область лівої скроні. Проте, у подальшому слідчий, який безпосередньою проводив експеримент, самостійно скоригував показання потерпілого, вказавши в яку частину голови ОСОБА_6 було нанесено удар. Тобто, після коригування свідчень слідчим, ОСОБА_6 показав, що удари були нанесені в праву частину обличчя.

Разом з тим, поза увагою суду залишилося те, що якщо допустити, нанесення ударів у праву частину обличчя, то розташування сторін конфлікту та механізм нанесення удару змінюється, тобто правим ліктем фізично неможливо нанести удар у праву скроню, стоячи обличчям один до одного.

Вже під час судового розгляду ОСОБА_6 дав показання про те, що обвинувачений наніс йому удар ліктем правої руки у праву сторону обличчя, коли вони стояли один перед одним. Він зробив крок назад і ОСОБА_11 наніс ще один удар зверху кулаком, він присів, а обвинувачений штовхнув його та пішов у напрямку бул. Вернадського, а до нього підійшов його друг, з яким він піднявся у квартиру, подзвонив мамі та викликав швидку. При цьому, зазначив, що третіх осіб, які б могли бачити конфлікт не було.

Тобто в даному випадку ОСОБА_6 вказує на іншу послідовність дій обвинуваченого та вказав на удари лише в область голови, проте не враховано фізичну неможливість нанесення удару зверху кулаком, стоячи один навпроти одного, оскільки потерпілий є вищим за зростом від обвинуваченого.

Крім того, як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 09.06.2020, проведеного за участю свідка ОСОБА_10 , остання показала, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 стояли один навпроти одного, і ОСОБА_11 наніс Юдіну удар ліктем правої руки в область черепу, а потім декілька ударів ногами по ногам потерпілого. При цьому свідок вказала, що вона не підходила до ОСОБА_13 , а спостерігала за конфліктом зі сторони, а після забігла за будинок, і третіх осіб, окрім потерпілого та обвинуваченого, вона не бачила.

Однак, як зазначено вище такий механізм нанесення удару в область черепу є неможливим. При цьому такі показання свідка не узгоджуються з показаннями потерпілого щодо знаходження на місці конфлікту третіх осіб та надання йому допомоги.

Разом з тим, наведені суперечності судом не були усунуті, а стали основою обвинувального вироку.

Також звертає увагу на те, що згідно висновку експерта № 042-977-2020, який було складено на підставі медичних документів потерпілого ОСОБА_6 , протоколів допитів та слідчих експериментів, без огляду самого потерпілого, між подіями 11.04.2020 та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_6 є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Проте, під час судового слідства потерпілий ОСОБА_6 змінив свої показання щодо кількості ударів та шляхи їх нанесення, а експерт надав висновок підготовлений на підставі протоколів допитів та слідчих експериментів, які не узгоджуються між показаннями потерпілого та свідка наданими під час судового слідства.

Крім того, як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.06.2020, дана слідча дія була проведена з порушенням вимог ч. 7 ст. 228 КПК України, оскільки особи, які пред`являлися свідку ОСОБА_10 для впізнання, за рисами обличчя, зокрема, три особи на фотознімках мали продовгувате обличчя, темне волосся та бороду темного кольору, а обвинувачений, із чотирьох осіб представлених на фотознімках, єдиний хто мав обличчя круглої форми, сивого кольору бороду, волосся та залисину на голові, при цьому представлені особи мали суттєву різницю у віці по відношенню до підозрюваного, що суттєво впливає на сприйняття серед представлених осіб саме особи обвинуваченого, який відрізняється від інших.

Також суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що сторона захисту у судовому засіданні фактично не оспорювала те, що між потерпілим та обвинуваченим мала місце сутичка та її наслідки, оскільки сторона захисту зазначала про наявність інциденту між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та те, що останній здійснював захист від дій потерпілого та не мав наміру і умислу наносити будь-які ушкодження потерпілому.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 у своїх показаннях вказував, що вину не визнає та готовий виплатити 5 000 гривень для відшкодування витрат на медичну допомогу та заперечував проти відшкодування моральної шкоди, проте суд без мотивування прийняття одних доказів перед іншими, вказує у вироку, що сторона захисту цивільний позов визнала частково у розмірі 6 454 грн. При цьому зазначено загальними фразами, без обґрунтування, що судом встановлено та підтверджено документально понесені потерпілим витрати на лікування у розмірі 16 519,17 грн.

Між тим, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що подія сталася 11.04.2020, а накладна № 51502/04 на придбання пластини та іншого хірургічного обладнання для ОСОБА_6 датована ще 15.03.2020, тобто майже за місяць до події, яка сталась між потерпілим та обвинуваченим.

Таким чином, вважає, що суд допустив вибірковість в оцінці і досліджені доказів та не врахував розбіжності між показаннями свідка та потерпілого, і така неповнота дослідження доказів на досудовому розслідуванні та в суді призвела до винесення судом вироку, в якому наявні висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, а тому оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим і немотивованим, та підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також заперечення прокурора та потерпілого проти апеляційної скарги, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, в межах заявленого стороною захисту клопотання, яке задоволено, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що відповідає юридичній кваліфікації діяння ч. 1 ст. 122 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому, доводи сторони захисту щодо відсутності у діях ОСОБА_8 складу зазначеного кримінального правопорушення були перевірені у судовому засіданні. Однак, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку та яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, на наявність в діях ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме його винуватість у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_6 , вказують, зокрема, такі докази:

- показання потерпілого ОСОБА_6 в суді першої інстанції про те, що 11.04.2020 року приблизно об 11 годині він прибирав вдома. Виніс килимок на балкон і він випав, спустився вниз, що забрати його. Коли вже забрав килимок та виходив з-за будинку, побачив сусіда ОСОБА_8 , який запитав у грубій формі, чого він ходить під вікнами. Він відповів, що забрав килимок, а той сказав, щоб він обходив садок і не ходив під самими вікнами. Виник словесний конфлікт. Біля під`їзду обвинувачений наніс йому удар ліктем правої руки у праву сторону обличчя. При цьому він вже підходив до дверей під`їзду, і вони стояли один перед одним. Він зробив крок назад і ОСОБА_8 наніс йому ще один удар зверху кулаком. Він присів, а обвинувачений штовхнув його і запитав, чи він усе зрозумів, як потрібно розмовляти. Коли ОСОБА_8 пішов у напрямку бул. Вернадського, до нього підійшов його друг, з яким він піднявся у квартиру, подзвонив мамі та викликав швидку. На лікуванні у лікарні перебував 18 днів. Після конфлікту особисто ОСОБА_8 не намагався вирішити конфлікт, лише одного разу до його матері звертався адвокат. Крім того, ОСОБА_8 , після того як він повернувся з лікування, погрожував зламати йому щелепу з іншого боку. З приводу покарання вважає, що обвинуваченому не слід призначати найсуворіше покарання. Цивільний позов підтримав;

- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції пояснила, що знає особисто потерпілого, оскільки спілкується з його мамою. Обвинуваченого раніше не знала. Приблизно у квітні 2020 року, точну дату не пам`ятає, об 11 годині вранці вихідного дня вона направлялась в гості від вул. Чорнобильської і біля будинку (номер будинку та вулицю не пам`ятає) побачила, що обвинувачений наносив удари потерпілому. Вона розгубилась, повернулась назад за будинок і почала телефонувати мамі потерпілого. Обвинувачений і потерпілий перебували біля першого під`їзду будинку. Потерпілий ніби присів, а обвинувачений правою рукою зверху наносив удари в голову. Потерпілий при цьому не захищався та не наносив удари у відповідь. Бачила приблизно 3 удари, після чого почала дзвонити матері потерпілого та пояснила, що її сина бив сивий чоловік з бородою, вона впізнала обвинуваченого також по статурі, хоча його обличчя повністю не бачила. Події бачила на відстані приблизно 4-6 метрів. Ніхто, в тому числі обвинувачений і потерпілий, її не бачив, вона у цьому впевнена. На слідчій дії вона впізнала обвинуваченого. Також зазначила, що на момент проведення слідчого експерименту події пам`ятала краще;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка в ході допиту в суді першої інстанції пояснила, що обвинуваченого знає, це її сусід, а потерпілий її цивільний чоловік. У 2020 році приблизно об 11 годині була на роботі, коли матері потерпілого подзвонили та повідомили, що відбулась якась не зрозуміла ситуація і потрібно йти додому. Через деякий час їй подзвонив потерпілий та сказав, що у нього зламана щелепа. Коли вони прийшли додому, приблизно через 7 хвилин, то у ОСОБА_6 , який був уже в квартирі, опухла права сторона обличчя та з носа йшла кров. Мама потерпілого подзвонила обвинуваченому, який грубо сказав, щоб ОСОБА_6 навчився розмовляти. Потерпілий пояснив, що у нього з обвинуваченим виникла конфліктна ситуація через те, що він йшов біля його вікон. Раніше конфліктів з обвинуваченим не було. Після цього з обвинуваченим також не спілкувались, лише, коли потерпілий вже виписався, то зустріли обвинуваченого, який почав погрожувати зламати потерпілому щелепу знову.

Крім вищезазначених показань потерпілого та свідків винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, також підтверджується письмовими доказами:

- довідкою № 383 МКЛШМД про те, що ОСОБА_6 з 11.04.2020 року перебуває на лікуванні;

- випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 6375/482 про те, що ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 11.04.2020 року по 28.04.2020 року, з діагнозом: ЗЧМТ, струс головного мозку, перелом правого вилицевого комплексу зі зміщенням уламків, перелом передньої гайморової пазухи та нижнього краю орбіти ока, забій м`яких тканин правої частини обличчя;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 04.06.2020 року з потерпілим ОСОБА_6 та відеозаписом до нього, під час якого він вказав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_8 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 09.06.2020 року за участі свідка ОСОБА_10 та відеозаписом до нього, під час якого вона показала, як незнайомий їй чоловік наносив удари ОСОБА_6 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 25.06.2020 року та відеозаписом до нього, котрий був проведений зі свідком ОСОБА_15 , який розказав і показав, що бачив біля під`їзду будинку ОСОБА_6 та його сусіда, що проживає на першому поверсі, між якими відбувався словесний конфлікт, після якого ОСОБА_6 були нанесені удари;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 09.06.2020 року з відеозаписом до нього, відповідно до якого ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_8 як особу, яка нанесла ОСОБА_6 тілесні ушкодження;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 14.07.2020 року з відеозаписом до нього, під час якого ОСОБА_8 розказав і показав обставини конфлікту, що відбувся 11.04.2020 року між ним та ОСОБА_6 ;

- копією карти виїзду швидкої медичної допомоги № 520 від 11.04.2020 року та аудіозаписом виклику екстреної медичної допомоги від 11.04.2020 року ОСОБА_6 ;

- висновком експерта № 042-977-2020, відповідно до якого - дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 11.04.2020 року о 12.25 год. у ОСОБА_6 мала місце: закрита черепно-лицева травма у вигляді струсу головного мозку, переломів вилицево-орбітального комплексу справа, передньої стінки верхньощелепної пазухи справа, нижньої стінки орбіти справа, кісток носа.

Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони однократною травмуючою дією тупого предмета, характерні особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженнях не відобразились, могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто 11.04.2020 року, не виключено у спосіб, на який вказують потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_10 під час проведення слідчих експериментів 04.06.2020 року та 09.06.2020 року відповідно. Таким чином, між подіями 11.04.2020 року та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_6 є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Вказана закрита черепно-лицева травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, відповідно п. п. 2.2.1/в. та 4.6. «Правил».

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

З огляду на вищенаведені докази суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки сукупність зібраних по справі доказів містить достатньо відомостей, які поза розумним сумнівом вказують, що 11.04.2020 року приблизно о 10 годині 50 хвилин, в ході словесного конфлікту з ОСОБА_6 , ОСОБА_8 заподіяв останньому умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вказані обставини підтверджуються зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 , які він підтвердив і під час апеляційного розгляду, зазначивши, що 11.04.2020 року приблизно об 11 годині він знаходився біля свого будинку, де побачив сусіда ОСОБА_8 , який почав до нього чіплятися, щоб він не ходив під вікнами. В ході словесного конфлікту між ними, ОСОБА_8 наніс йому удар ліктем правої руки в праву сторону обличчя, при цьому він вже заходив до парадного, стояв напроти ОСОБА_11 , знаходячись до нього боком, а те, що він вказав на слідчому експерименті про ліву сторону обличчя, то він помилився. Надалі, коли він після удару присів, то ОСОБА_11 його ще пнув. Того ж дня його доставили в лікарню, та через деякий час робили операцію, ставили пластину, яку одразу він купити не міг через брак коштів, а купив через тиждень-два після події. До цих подій таких ушкоджень не мав.

За змістом показання потерпілого ОСОБА_6 , надані в суді апеляційної інстанції, відповідають показанням наданим ним під час судового слідства в суді першої інстанції;

- показаннями свідка ОСОБА_10 в суді першої інстанції про те, що приблизно у квітні 2020 року, точну дату не пам`ятає, об 11 годині вранці вихідного дня вона бачила, що обвинувачений наносив удари потерпілому. Потерпілий ніби присів, не захищався і не наносив удари у відповідь. Вона подзвонила матері потерпілого та повідомила про ситуацію. При цьому також вказала, що на час проведення слідчого експерименту події пам`ятала краще,

а також дослідженими і під час апеляційного розгляду такими письмовими доказами:

- довідкою №383 МКЛШМД про те, що ОСОБА_6 , з 11.04.2020 року перебуває на лікуванні з діагнозом: ЗЧМТ. Струс головного мозку. Перелом правого вилицевого комплексу зі зміщенням передньої стінки гайморової пазухи та нижнього краю орбіти. Забій правої частини орбіти (т. 1 а.п. 78);

- випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 6375/482, згідно якої: ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 11.04.2020 року по 28.04.2020 року з діагнозом: ЗЧМТ. Струс головного мозку. Перелом правого вилицевого комплексу зі зміщенням. Перелом передньої стінки гайморової пазухи та нижнього краю орбіти ока. Забій м`яких тканин правої частини обличчя. При цьому в анамнезі зазначено, що пацієнт ОСОБА_6 звернувся в прийомне відділення КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» зі скаргою на біль правої сторони обличчя. Зі слів пацієнта був побитий приблизно об 11 годині біля будинку (т. 1 а.п. 79);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 04.06.2020 року та відеозаписом цієї слідчої дії, яка була проведена з потерпілим ОСОБА_6 , під час якої він пояснив, що 11.04.2020 року близько 11 години він забирав біля свого будинку АДРЕСА_3 килимок, який випав у нього з вікна. В цей час з під`їзду № 1 вказаного будинку вийшов ОСОБА_8 і почав кричати, що він ходить у нього під вікнами. В подальшому, після того як ОСОБА_6 відчинив двері під`їзду до нього приблизився ОСОБА_8 та наніс йому один удар ліктем правої руки в праву сторону обличчя, від якого він відчув гострий біль та присів. В подальшому ОСОБА_8 наніс йому ще два удари правою рукою в область голови. В ході проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_6 повністю відтворив детальний механізм нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 , що зафіксовано на переглянутому під час апеляційного розгляду відеозаписі (т. 1 а.п. 80-84);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 09.06.2020 року з відтвореним під час апеляційного розгляду відеозаписом цієї слідчої дії, котра була проведена зі свідком ОСОБА_10 , під час якої вона показала, що 11.04.2020 року близько 11 години вона знаходилася біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_3 , де побачила свого знайомого ОСОБА_6 , який стояв біля даного під`їзду, та в цей час до нього підійшов чоловік, якого вона добре запам`ятала, який почав кричати на ОСОБА_6 з приводу того, що він ходить у нього під вікнами, після чого наблизився до останнього та ліктем правої руки наніс йому один удар в область правої частини голови, від якого він присів, та в подальшому наніс ОСОБА_6 ще два удари правою рукою зігнутою в кулак в область голови. В ході проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_10 повністю відтворила детальний механізм нанесення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 (т. 1 а.п. 85-89);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 25.06.2020 року з відеозаписом до нього, що також був переглянутий при апеляційному розгляді, з якого слідує, що він був проведений зі свідком ОСОБА_15 , який розказав і показав, що бачив біля під`їзду будинку ОСОБА_6 та його сусіда, що проживає на першому поверсі, між якими відбувався словесний конфлікт, після якого ОСОБА_6 був нанесений удар ліктем правої руки в область правої частини обличчя. В ході проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_15 повністю відтворив детальний механізм нанесення потерпілому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 (т. 1 а.п. 90-94);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 09.06.2020 року з відеозаписом цієї слідчої дії, відповідно до якої свідок ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_8 як особу, яка нанесла ОСОБА_6 тілесні ушкодження (т. 1 а.п. 95-99);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 14.07.2020 року та відеозаписом до нього, під час якого ОСОБА_8 пояснив, що 11.04.2020 року близько 11 години він вийшов зі свого під`їзду будинку АДРЕСА_3 та повернув праворуч. За кутом будинку він побачив ОСОБА_16 , якого запитав, що він там робить, на що той почав нецензурно висловлюватися. Тоді він запропонував ОСОБА_6 підійти до нього та сказати це йому в обличчя. Далі він підійшов до входу в під`їзд № 1, а ОСОБА_6 в цей час підбіг до нього та почав замахуватися кулаками. У свою чергу він, з метою самооборони, зробив крок в правий бік та виставив свою праву руку вперед до ОСОБА_6 Його рука була стиснута в кулак, але, куди саме він влучив, він не бачив. Зазначені обставини ОСОБА_8 відтворив в ході проведення слідчого експерименту (т. 1 а.п. 105-110);

- висновком експерта № 042-977-2020 від 22.06.2020 року, відповідно до якого: дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 11.04.2020 року о 12.25 год. у ОСОБА_6 мала місце: закрита черепно-лицева травма у вигляді струсу головного мозку, переломів вилицево-орбітального комплексу справа, передньої стінки верхньощелепної пазухи справа, нижньої стінки орбіти справа, кісток носа. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони однократною травмуючою дією тупого предмета, характерні особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженнях не відобразились, могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто 11.04.2020 року, не виключено у спосіб, на який вказують потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_10 під час проведення слідчих експериментів 04.06.2020 року та 09.06.2020 року відповідно. Таким чином, між подіями 11.04.2020 року та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_6 є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Вказана закрита черепно-лицева травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості (т. 1 а.п. 115-121);

- копією карти виїзду швидкої медичної допомоги № 520 від 11.04.2020 року та аудіозаписом виклику екстреної медичної допомоги від 11.04.2020 року ОСОБА_6 , з яких слідує, що виклик швидкої медичної допомоги був здійснений об 11 год. 15 хв. 11.04.2020 року із зазначенням про побиття ОСОБА_13 , котрий надалі був госпіталізований до МКЛШМД з діагнозом травматичний перелом правого вилицевого комплексу зі зміщенням (т. 1 а.п. 113-114).

Наведені докази є логічними, послідовними і в своїй сукупності та сукупності з іншими зібраними по справі доказами, які їх доповнюють, дають розумні підстави вважати, що ОСОБА_8 умисно заподіяв ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що заподіяні ОСОБА_6 тілесні ушкодження є наслідком самозахисту ОСОБА_8 від ОСОБА_6 , який першим і почав бійку, є безпідставними та спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 . Зокрема з показань потерпілого вбачається, що ОСОБА_8 почав до нього чіплятися з приводу того, що він ходить під вікнами, після чого наніс йому удар ліктем правої руки у праву стороною обличчя, а потім ще один удар зверху кулаком. Вказані обставини збігаються із показаннями свідка ОСОБА_10 , згідно яких вона бачила, як перед будинком обвинувачений наносив удари потерпілому. Потерпілий ніби присів, а обвинувачений правою рукою зверху наносив удари в голову. Потерпілий при цьому не захищався та не наносив удари у відповідь.

Що стосується тверджень захисника про розбіжність у показаннях потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 , наданих під час досудового розслідування стосовно механізму та локалізації заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим кодексом.

Як установлено вимогами ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримані у порядку, передбаченому ст. 225 цього кодексу.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису й відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Згідно наданих в суді першої інстанції показань ОСОБА_6 , обвинувачений наніс йому удар ліктем правої руки у праву сторону обличчя. При цьому він вже підходив до дверей під`їзду і вони стояли один перед одним. Він зробив крок назад і ОСОБА_8 наніс ще один удар зверху кулаком.

Вказані показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції пояснила, що побачила як обвинувачений наносив удари потерпілому. Обвинувачений і потерпілий перебували біля першого під`їзду будинку. Потерпілий ніби присів, а обвинувачений правою рукою зверху наносив удари в голову. При цьому події вона пам`ятала краще на момент проведення слідчого експерименту, а під час останнього відтворила механізм спричинення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 , за яким останній наблизився до ОСОБА_6 та ліктем правої руки наніс йому один удар в область правої частини голови, від якого він присів, та в подальшому наніс ОСОБА_6 ще два удари правою рукою зігнутою в кулак в область голови.

Крім того, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, надані під час досудового розслідування, а саме: під час проведення слідчих експериментів, пояснення потерпілого ОСОБА_6 і свідка ОСОБА_10 щодо локалізації і способу нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень за своєю суттю не відрізняються він наданих ними показань в суді першої інстанції. Зокрема потерпілий і свідок з самого початку зазначали, що ОСОБА_8 наносив ОСОБА_6 удари рукою в голову.

Від нанесених ударів потерпілий, згідно висновку експерта № 042-977-2020 від 22.06.2020 року, отримав тілесні ушкодження, а саме: закриту черепно-лицеву травму у вигляді струсу головного мозку, переломів вилицево-орбітального комплексу справа, передньої стінки верхньощелепної пазухи справа, нижньої стінки орбіти справа, кісток носа. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони однократною травмуючою дією тупого предмета, характерні особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженнях не відобразились, могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто, 11.04.2020 року, не виключено у спосіб, на який вказують потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_10 під час проведення слідчих експериментів 04.06.2020 року та 09.06.2020 року відповідно. Таким чином, між подіями 11.04.2020 року та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_6 є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Вказана закрита черепно-лицева травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Таким чином, показання потерпілого ОСОБА_6 і свідка ОСОБА_10 є логічними, послідовними, не містять суперечностей, доповнюють один одного і не дають підстав для сумніву, що отримані ОСОБА_6 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості є наслідком протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 .

Неточності в показаннях потерпілого щодо кількості нанесених обвинуваченим ударів і конкретного місця їх нанесення (скронева чи вилицева частина), не є тими суперечностями, які ставлять під сумнів заподіяння саме ОСОБА_8 . 11.04.2020 року ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, оскільки сукупність наданих доказів є достатньою для взаємозв`язку аби встановити в діях ОСОБА_8 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи захисника щодо неправильності висновку експерта № 042-977-2020 від 22.06.2020 року.

Натомість вказаним висновком експерта спростовуються ствердження захисника про неможливість нанесення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень за тим розташуванням сторін конфлікту, про який вказував потерпілий, та з огляду на їх різницю у зрості, адже експертом встановлено, що виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження спричинені однократною травмуючою дією тупого предмета, характерні особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженнях не відобразились, та могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто, 11.04.2020 року, не виключено у спосіб, на який вказують потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_10 під час проведення слідчих експериментів 04.06.2020 року та 09.06.2020 року відповідно.

Є безпідставними і твердження адвоката ОСОБА_7 про недопустимість такого доказу, як протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.06.2020 року за участю свідка ОСОБА_10 .

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Під час дослідження протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.06.2020 року за участю свідка ОСОБА_10 колегією суддів встановлено, що істотних порушень норм КПК України в ході проведення цієї слідчої дії, які б, відповідно до вимог ст. 87 КПК України, давали підстави вважати протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_10 недопустимим доказом, відсутні.

Посилання захисника на те, що особи, які пред`являлися свідку ОСОБА_10 для впізнання за рисами обличчя суттєво відрізнялися від обвинуваченого є суб`єктивним оціночним поняттям, а тому не може свідчити про незаконність і неналежність протоколу, складеного за наслідками проведення цієї слідчої дії, як доказу.

Крім того, в ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_10 не заперечувала, що особою, яка 11.04.2020 року наносила тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 , є ОСОБА_8 .

Отже, й досліджені судом апеляційної інстанції докази, а саме: показання потерпілого ОСОБА_6 ; довідка № 383 МКЛШМД; виписка № 6375/482 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_6 ; копія карти виїзду швидкої медичної допомоги № 520 від 11.04.2020 року; висновок експерта № 042-977-2020 від 22.06.2020 року; протокол пред`явлення особи для впізнання від 09.06.2020 року та довідка до нього; протоколи проведення слідчого експерименту від 04.06.2020 року за участю потерпілого ОСОБА_6 та відеозапис до нього; протокол проведення слідчого експерименту від 09.06.2020 року за участю свідка ОСОБА_10 з відеозаписом до нього; протокол проведення слідчого експерименту від 25.06.2020 року за участю свідка ОСОБА_15 з відеозаписом цієї слідчої дії, повністю підтверджують висновки суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, оскільки ці докази вказують на те, що саме ОСОБА_8 11.04.2020 року заподіяв ОСОБА_6 умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Що стосується протоколу проведення слідчого експерименту від 14.07.2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , то він підтверджує факт конфлікту, який виник між обвинуваченим і потерпілим. Щодо обставин нанесення потерпілому тілесних ушкоджень за версією обвинуваченого, а саме самозахист, то вони спростовуються іншими доказами у справі, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_10 , протоколами слідчих експериментів: від 04.06.2020 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , від 09.06.2020 року за участю свідка ОСОБА_10 , від 25.06.2020 року за участю свідка ОСОБА_15 . Згідно наведених доказів підстав для висновків про якусь загрозу з боку ОСОБА_6 не було. ОСОБА_6 не був ініціатором конфлікту, не проявляв агресії, а навпаки намагався піти з місця конфлікту, навіть не намагався завдати удар у відповідь, щоб захистити себе.

Таким чином, колегія суддів розцінює такі пояснення ОСОБА_8 надані під час слідчого експерименту, як спробу його захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Отже, сукупність зібраних і оцінених в судовому засіданні доказів спростовує доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_8 умислу на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а відтак, і складу в його діях кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

При цьому, всупереч тверджень захисника, суд першої інстанції вжив заходів щодо повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин провадження, надав оцінку кожному доказу щодо належності і допустимості, а їх сукупності - з точки зору належності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Не погоджується колегія суддів і з доводами захисника щодо безпідставного задоволення судом першої інстанції цивільного позову, з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатом розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов про стягнення із ОСОБА_8 матеріальної шкоди у розмірі 36 318 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Протиправними діями ОСОБА_8 було спричинено матеріальну шкоду на суму 16 519,17 грн., це витрати, які потерпілий ОСОБА_6 поніс на лікування від тілесних ушкоджень, отриманих від протиправних дій ОСОБА_8 . Розмір зазначеної шкоди підтверджується даними, які містяться у квитанціях на оплату та фіскальних чеках щодо придбання ліків, оплати матеріалів та проведених досліджень (т. 1 а.п. 56-57, 59-65).

Тож, врахувавши наведені доводи та з огляду на фізичні і душевні страждання, яких зазнав обвинувачений від отриманих травм, тривалість вимушених змін у житті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення цивільного позову та необхідність стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди в сумі 10 000 гривень та матеріальної шкоди у сумі 16 519, 17 грн.

Що стосується доводів захисника про те, що накладна № 51502/04 на придбання пластини та іншого хірургічного обладнання для ОСОБА_6 датована 15.03.2020, тобто передує ситуації, яка виникла між ним і обвинуваченим, що вказує на те, що обладнання придбавалось у зв`язку з отриманням травми в іншій ситуації, то такі доводи колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне.

Так, згідно досліджених під час апеляційного розгляду копії рахунку № 51502/04 від 15.03.2020 року, ОСОБА_6 пред`явлено ФОП ОСОБА_17 суму для оплати за придбання пластин та гвинтів - 9 800 грн. (т. 1 а.п. 56), а згідно копії квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21.04.2020 року, ОСОБА_6 перерахував на рахунок ОСОБА_17 9 800 грн. (т. 1 а.п. 56, 57).

При цьому, як слідує з досліджених судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду доказів, зокрема - висновку експерта №042-977-2020 від 22.06.2020 року, при зверненні за медичною допомогою 11.04.2020 року о 12.25 год. у ОСОБА_6 мала місце: закрита черепно-лицева травма у вигляді струсу головного мозку, переломів вилицево-орбітального комплексу справа, передньої стінки верхньощелепної пазухи справа, нижньої стінки орбіти справа, кісток носа та за даними дослідження експертом, в т.ч. і медичної картки стаціонарного хворого №6375/482 із Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на ім`я ОСОБА_6 , останньому 23.04.2020 року о 10.35-13.00 год. проведена операція "Репозиція, металоостеосинтез правого вилицевого комплексу", зокрема проведена фіксація титанової міні-пластини (т. 1 а.п. 115-121).

При цьому факт оплати ОСОБА_6 за придбання пластин та гвинтів у розмірі 9 800 грн. на рахунок ОСОБА_17 і підтверджується квитанцією АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21.04.2020 року (т. 1 а.п. 57).

Разом з тим, жодні документи у провадженні не вказують на те, що потерпілий ОСОБА_6 потребував оперативного втручання з встановлення титанової пластини правого вилицевого комплексу до подій даного кримінального правопорушення, а натомість з висновку експерта, приведеної у ньому медичної документації, та інших вищенаведених доказів слідує отримання ОСОБА_6 вищеописаної закритої черепно-лицевої травми у вигляді струсу головного мозку, переломів вилицево-орбітального комплексу справа, передньої стінки верхньощелепної пазухи справа, нижньої стінки орбіти справа, кісток носа, саме 11.04.2020 року внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 .

Тому та обставина, що рахунок № НОМЕР_1 на придбання пластини та іншого хірургічного обладнання для ОСОБА_6 , який не є бухгалтерським документом чи документом суворої звітності, а створюється з метою оплати за товари і послуги та носить рекомендаційний характер, датований 15.03.2020, на переконання колегії суддів вказує лише на помилку у даті при його оформленні, а не засвідчує факт його видачі виключно цією датою, щоб давати підстави для сумнівів у встановлених обставинах даного кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_8 стосовно ОСОБА_6 .

Тож, всупереч доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , з урахуванням наявності в матеріалах провадження документального підтвердження проведеного лікування ОСОБА_6 та понесених ним на це витрат, у зв`язку із заподіяною ОСОБА_8 внаслідок вчинення ним злочину, шкодою здоров`ю ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого цих витрат на користь ОСОБА_6 в загальній сумі 16 519, 17 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_8 у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження та вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України.

Призначене покарання ОСОБА_8 відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 75 КК України, і є необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

У зв`язку з викладеним колегія суддів, вважаючи вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року законним і обґрунтованим, не вбачає підстав для його скасування.

Таким чином, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3