ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1595/24 Справа № 173/1426/21 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України.

За матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.07.2021 року відносно ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого, в подальшому, було неодноразово місцевим судом продовжено.

Під час судового засідання ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2024 року вчергове продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 24 травня 2024 року.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про скасування ухвали місцевого суду у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги пом`якшуючі обставини, а саме: наявність у нього неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати якого має інвалідність, позитивну характеристику за місцем реєстрації та проживання, задовільну військову характеристику, стан здоров`я, який за період перебування під вартою погіршується, відсутність скарг та зауважень з боку працівників слідчого ізолятора, а також те, що свідки по справі допитані, а матеріали зібрані. Крім того, вказує, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було продовжено без рішення вищої інстанції, а судові засідання призначаються дуже рідко, здебільшого для продовження запобіжного заходу, що свідчить про затягування розгляду справи.

На підставі викладеного обвинувачений просить апеляційний суд скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2024 року та змінити йому запобіжний із тримання під вартою на більш м`який, у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, який надасть йому можливість виховувати сина, працевлаштуватись, пройти повний медичний огляд та за необхідності лікуватись.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів поданої обвинуваченим апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні та просив обрати обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином, та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, а також наявність передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення. Так, про існування вказаних ризиків свідчить як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, так і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення тяжкого корисливого злочину, ніяких даних про погашення судимості обвинуваченого за цими злочинами, суду не надавалось, як і не було надано об`єктивних даних про усталені соціальні зв`язки останнього та про працевлаштування. Крім того, суд зазначив, що свідки по справі допитані, а тому незаконний вплив на них мінімізований. Окрім того, судом вказано, що в умовах воєнного стану та запровадження комендантської години в нічний час доби фактично для всіх громадян країни, сама по собі зміна запобіжного заходу обвинуваченому на нічний домашній арешт повністю нівелює сам сенс його застосування.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на нічний домашній арешт, погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_7 триває, по справі досліджені всі докази сторони обвинувачення, а продовження перерви у справі пов`язано з повторним неприбуттям до суду свідка сторони захисту, на допиті якого наполягає адвокат та обвинувачений. Крім того, під час розгляду справи обвинуваченим ОСОБА_7 заявлено про незаконні методи досудового розслідування та за його заявою внесено відомості до ЄРДР, визначена підслідність кримінального провадження за ДБР, яким не було надано суду відповіді про рух зазначеного кримінального провадження, у зв`язку з чим, судом було винесено відповідну ухвалу, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

При цьому посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на неврахування судом першої інстанції наявності у нього малолітньої дитини, постійного місця реєстрації та проживання, задовільної характеристики, погіршення стану здоров`я в умовах перебування в слідчому ізоляторі, не є безумовними підставами, які виключають наявність встановлених судом ризиків та не спростовують висновки суду про необхідність його подальшого тримання під вартою.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 24 травня 2024 року. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, на чому наполягає обвинувачений, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про затягування судом першої інстанції строків розгляду даного кримінального провадження є неспроможними, оскільки розгляд кримінального провадження триває, на даний час встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а також під час апеляційного перегляду з`ясовано, що судом досліджені всі докази сторони обвинувачення, перерви по справі оголошуються у зв`язку з повторним неприбуттям до суду свідка сторони захисту, на допиті якого наполягає адвокат та обвинувачений, а також за заявою обвинуваченого внесено відомості до ЄРДР про незаконні методи досудового розслідування та досудове розслідування проводиться ДБР, та не встановлено затягування розгляду справи зі сторони суду чи прокурора.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2024 року, якою продовжено строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 24 травня 2024 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3