Житомирський апеляційний суд
Справа №290/480/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000072 за апеляційними скаргами з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 14.09.2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Романів, Житомирської обл., зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, непрацюючого, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримання. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не проаналізував всі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, не надав належної оцінки показам свідка ОСОБА_9 , а також письмовим доказам по справі. Надає свою оцінку вказаним доказам та вважає, що у вироку суду не наведено переконливих мотивів, з яких суд встановив, що ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження саме 13.03.2020 року від його дій, а також не перевірено відомості, зафіксовані в медичній карті ОСОБА_10 . Вказує, що на підставі ряду доказів не призначались та не проводились експертизи, а тому не зрозуміло, яке вони мають значення для справи. Зазначає, що слідчий вручив йому повідомлення про підозру до отримання висновку судово-медичної експертизи трупа потерпілого ОСОБА_10 та до ознайомлення з медичною картою останнього.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_8 просить провести часткове судове слідство: повторно дослідити певні докази, допитати свідків та визнати неналежними та недопустимими усі досліджені місцевим судом докази, у зв`язку з не роз`ясненням ОСОБА_7 права на відвід слідчим, прокурорам, оперативним працівникам, експертам та у зв`язку з невнесенням в ЄРДР відомостей про вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру від 16.03.2020 та зміну підозри від 08.05.2020. Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпані можливості їх отримання. Зазначає, що суд, перерахувавши докази у вироку, не зазначив, яким чином вони доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Вказує, що показання свідків є недопустимими доказами, оскільки прокурор не підтвердив у судовому засіданні повноваження оперативних працівників, які допитували вказаних свідків під час досудового розслідування. Зазначає, що жоден з висновків судово-медичної експертизи не містить фактичних даних про нанесення потерпілому тілесних ушкоджень саме обвинуваченим. Вважає, що судом не надано належної оцінки протиріччям допущеним експертом ОСОБА_11 , а також протиріччям між показаннями підозрюваного ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 під час слідчих експериментів, які судом не усунуті. Посилається на те, що органом досудового розслідування та судом не перевірено, чи могли виявлені під час судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 тілесні ушкодження утворитись за обставин, на які вказують свідки та підозрюваний під час слідчих експериментів. Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено витягів з ЄРДР про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, про повідомлення останнього про підозру та про зміну підозри, про закінчення досудового розслідування.

Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 14.09.2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 встановлено рахувати з часу його затримання з метою звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 13.03.2020 близько 18 години, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які перебували в житловому будинку ОСОБА_9 , розташованому по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 вирішив спричинити тілесні ушкодження для ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 наблизився до ОСОБА_10 та обома руками, наніс не менше двох ударів в обличчя останнього, внаслідок чого ОСОБА_10 впав на підлогу. Після цього, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_7 наніс численні удари кулаками рук по тулубу ОСОБА_10 .

Внаслідок нанесення ударів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 заподіяно: легкі тілесні ушкодження у вигляді синця навколо лівого ока, садна верхньої повіки лівого ока, синця лівої половини шиї, лівої лобної ділянки, передньої грудної стінки ліворуч з переходом на лівий плечовий суглоб, синця лівого плеча, крововиливів в м`які тканини голови в правій лобній ділянці, в лівій лобній ділянці, в лівій потиличній з переходом на ліву завушну ділянку; тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді крововиливу в слизову верхньої губи, синця підборіддя, перелому нижньої щелепи в ділянці лівого кута, синця спини ліворуч по паравертебральній лінії на рівні 7-8 ребер, перелому 8-9 ребер ліворуч, крововиливу в жирову капсулу лівої нирки з переходом на заочеревину клітковину та тілесних ушкодження у вигляді крововиливу в м`які тканини 5-6-7-8-9 ребер ліворуч, синців лівої половини спини по задній підпахвинній лінії ліворуч, розриву селезінки, крововиливу в лівий купол діафрагми, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння та від яких 15.03.2020 ОСОБА_10 помер.

Потерпілий ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, просив проводити апеляційний розгляд у його відсутності та призначити покарання на розсуд суду (а.п.232 т.2).

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 заявив клопотання про дослідження доказів, а саме: медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_10 , висновку судової медичної експертизи трупа ОСОБА_10 № 48 від 06.04.2020, висновку комісійної судової медичної експертизи №62 від 29.04.2020 та висновку додаткової судової медичної експертизи №40 від 04.03.2021 (а.п.58 т.2), протоколів огляду місця події від 15.03.2020 та від 16.03.2020, постанов про визнання речовими доказами від 16.03.2020, протоколу огляду речей від 16.03.2020, протоколів слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_9 від 16.03.2020 та з підозрюваним ОСОБА_7 від 17.03.2020 (а.п.84, 107, 133, 137, 139, 141 т.2).

Також захисник просив повторно допитати свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (а.п.84 т.2).

Колегія суддів, з`ясувавши думку сторін провадження, дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження вказаних доказів та повторний допит зазначених свідків з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Проте, сторона захисту не навели переконливих аргументів щодо необхідності повторного допиту вказаних осіб та повторного дослідження письмових доказів, які були належним чином досліджені судом першої інстанції та яким судом надано оцінку. Лише незгода сторони захисту з оцінкою вказаних доказів не є підставою для їх повторного дослідження під час апеляційного розгляду.

Отже, за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

На підставі викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для повторного допиту вказаних осіб та дослідження вказаних письмових доказів, а тому відмовляє у задоволенні клопотання сторони захисту враховуючи, що показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 судом першої інстанції надано оцінку як окремо так і у сукупності з іншими дослідженими судом письмовими доказами. Показання надавалися свідками безпосередньо у судовому засіданні суду першої інстанції в присутності обвинуваченого та його захисника, які мали можливість поставити вказаним особам запитання. Також, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про завідомо неправдиві показання свідків під час досудового розслідування чи в суді.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в постанові третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 січня 2023 року (справа № 286/628/20 провадження № 51-2421км22).

Клопотання сторони захисту про призначення повторної судової медичної експертизи (а.п.173-175 т.2), після з`ясування думки сторін провадження, колегією суддів розглянуто з постановленням ухвали, в якій наведено мотиви прийняття рішення про відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника в підтримання апеляційних скарг з доповненнями, думку прокурора в заперечення апеляційних скарг з доповненнями, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг з доповненнями, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги з доповненнями не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність, поза розумним сумнівом, вини обвинуваченого ОСОБА_7 в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України судом кваліфіковано вірно.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення не визнав, зазначивши, що його удари не могли призвести до смерті ОСОБА_12 13.03.20 року біля 21:00 год. він прийшов до ОСОБА_9 , де знаходився ОСОБА_10 , де під час розпиття спиртних напоїв познайомився з останнім, а вже через деякий час у них виник конфлікт. Під час конфлікту він взяв його за речі, коли останній сидів. Піднімаючи останнього зі столу за одяг, ОСОБА_10 вдарив його, а він в свою чергу наніс біля 4 ударів потерпілому точно не пам`ятає куди. Потім вони помирилися, посиділи, випивали та він пішов додому. На наступний день від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 йому стало відомо, що вночі хтось приходив та спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_9 . У ОСОБА_9 було видно побите лице, а у ОСОБА_10 видимих тілесних ушкоджень не було. Просив визнати його невинуватим та виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним даного злочину.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення також не визнав, надав аналогічні покази та підтримав доводи апеляційних скарг.

Проте, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показах свідка ОСОБА_16 , який у судовому засіданні показав, що близько 10 год, точної дати не пам`ятає, він заїхав до ОСОБА_9 де був ОСОБА_10 . Останній скаржився на біль у животі. Зовнішніх тілесних ушкоджень на обличчі у нього помітно не було. За пропозицією ОСОБА_9 він викликав швидку допомогу та поїхав велосипедом додому;

- показах свідка ОСОБА_9 , який у судовому засіданні показав, що він із ОСОБА_10 13 березня 2020 ввечері сиділи вечеряли, останній завжди йому допомагав по господарству. У якийсь момент прийшов ОСОБА_7 , сів із ними, вони випивали, потім ОСОБА_7 та ОСОБА_10 посварилися, почали битися. ОСОБА_7 бив першим, біля трьох ударів, перший удар був у лице, інші два в ділянку грудей. Під час бійки вони не падали. Аби припинити сутичку, він став поміж ними та в цей момент можливо і йому дісталося в обличчя. Припинивши бійку, вони помирилися та сіли знову за стіл. На стан здоров`я ОСОБА_10 не скаржився. Згодом ОСОБА_7 пішов додому, а ОСОБА_10 лишився в нього на ночівлю. Наступного дня 14.03.2020 після сніданку до нього зайшли ОСОБА_19 та ОСОБА_14 , вони грали в карти біля 3-х годин. Потім замість ОСОБА_19 прийшов грати в карти ОСОБА_13 , а пізніше прийшов ОСОБА_7 .. ОСОБА_10 скаржився на біль, але було терпимо. ОСОБА_7 пропонував звернутися до лікаря, а також пропонував свою допомогу, однак ОСОБА_22 відмовлявся. Близько 10 год 15.03.2020 до нього зайшов ОСОБА_15 , якому він повідомив, що ОСОБА_10 зовсім погано і ОСОБА_15 викликав «Швидку», яка забрала ОСОБА_10 до лікарні. У вечері стало відомо, що останній помер. Зауважив, що ОСОБА_10 був у нього з 13 по 15 березня 2020 включно та повідомляв йому 13.03.2020, що за два дні до цього його побили двоє невідомих у Корчівці, але зовнішніх ознак будь-яких забоїв чи ран не було видно та на стан здоров`я останній не скаржився;

- показах свідка ОСОБА_19 , який у судовому засіданні пояснив, що коли він був у ОСОБА_9 , то там був ОСОБА_7 , який просив не викликати поліцію і повідомив про те, що він відшкодує витрати на лікування ОСОБА_10 . При цьому, на ОСОБА_10 тілесних ушкоджень не було видно, окрім синця під оком, натомість у ОСОБА_9 ушкодження обличчя були. ОСОБА_9 казав, що їх хтось побив, а ОСОБА_10 вказував на те, що нікого не було. Однак, ОСОБА_9 не міг пояснити де він отримав тілесні ушкодження та казав, що хтось ударив, потім що у ночі хтось приходив, але що відбулося не пам`ятав. Зауважив, що ОСОБА_13 намагався з`ясувати хто їх побив, приводив чоловіка на прізвисько " ОСОБА_24 " та питав у ОСОБА_10 чи це він, однак ОСОБА_22 заперечив, та зазначив, що крім них трьох ( ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та його) у будинку не було;

- показах свідка ОСОБА_13 , який показав суду, що вночі до його будинку, де він проживає з ОСОБА_27 прийшов ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та повідомив, що його побили. Хто побив невідомо. Вранці він встав та пішов до них та побачив у ОСОБА_10 невеликий синяк під оком, а в ОСОБА_9 великий синець та опухше лице. На запитання «Хто їх побив та що трапилося?» вони відповіли про те, що не пам`ятають та не знають що трапилося. ОСОБА_7 також повідомив, що нічого не пам`ятає. Всі казали, що якісь хлопці приходили;

- показах свідка ОСОБА_14 , який у судовому засіданні показав, що він йшов на базар та зайшов до ОСОБА_9 , в останнього було побите лице. ОСОБА_10 сидів на ліжку, оскільки йому було погано. Зважаючи на стан останнього, він пішов до сусідки, взяв у неї соду та оцет, приготував напій для ОСОБА_10 , той випив, а він пішов на базар. Ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_9 не повідомили йому хто їх побив, бо не пам`ятали;

- показах свідка ОСОБА_27 , який у судовому засіданні показав, що ОСОБА_9 є його братом, з яким він живе на одному подвір`ї. Вночі, дату точно не пам`ятає, приходив його брат з товаришем, які повідомили, що їх побили невідомі хлопці. Називали прізвище ОСОБА_7 , але хто саме бив не казали.

Наведені показання свідків суд першої інстанції визнав послідовними, такими, що є належними та допустимими, адже вони прямо і непрямо вказують на існування обставин, які підлягають доказуванню, та інших обставин, що мають значення для кримінального провадження. Вони отримані в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, і ними, як процесуальними джерелами доказів, в розумінні ст. 84 КПК підтверджується час, місце та спосіб вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами, які були досліджені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 15.03.2020 року, згідно якого в службовому кабінеті №27 Романівського ВП ОСОБА_7 добровільно видав чорну спортивну кофту з написом «NIKE» та старі джинсові штани, чоловічі черевики та чорну куртку з капюшоном (т.1 а.п. 112-114);

- постановою про визнання речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 15.03.2020, якою вказане майно визнано речовими доказами (т.1 а.п. 115);

- протоколом огляду трупа від 16.03.2020 року, а саме ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за участю понятих, судово-медичного експерта ОСОБА_11 та криміналіста ОСОБА_30 , під час якого вилучено зрізи нігтьових пластин з рук трупа ОСОБА_10 (т.1 а.п. 116-117), які постановою про визнання речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 16.03.2020 року визнані речовими доказами, згідно якої речовими доказами визнано зрізи нігтів ОСОБА_10 (т.1 а.п.126);

- лікарським свідоцтвом про смерть №825 від 16.03.2020, з якого вбачається, що смерть ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 та довідкою про причину смерті, а саме: закрита травма живота. Розрив селезінки, заочеревинна гематома. Гостра крововтрата (т.1 а.п. 118);

- довідкою Чуднівського районного відділення судово-медичної експертизи на ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де зазначено діагноз судово - медичний: закрита травма живота. Розрив селезінки, заочеревинна гематома. Гостра крововтрата (т.1 а.п. 119);

- протоколом огляду речей та документів від 16.03.2020 року, згідно якого предметом огляду являється одяг, вилучений під час огляду трупа ОСОБА_10 (т.1 а.п. 120 - 125);

- постановою про визнання речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 16.03.2020 року, згідно якої речовими доказами визнано одяг, вилучений в ході огляду трупа ОСОБА_10 (т.1 а.п. 127);

- протоколом огляду місця події від 16.03.2020 року, під час якого за згоди власника ОСОБА_9 було оглянуто домогосподарство, розташоване по АДРЕСА_2 , за участю понятих та криміналіста, під час якого застосовувалися технічні засоби фіксації, в якому відбулася подія даного кримінального правопорушення (т.1 а.п. 129-134);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 16.03.2020 року за участю свідка ОСОБА_9 , який на місці події показав та детально пояснив обставини заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_7 (т.1 а.п. 135-140);

- протоколом огляду місця події від 16.03.2020 року, згідно якого ОСОБА_7 добровільно видав чоловічі джинси синього кольору, на яких виявлено п`ятна темно-бурого кольору( т.1 а.п. 141-143); вказане майно постановою про визнання речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 16.03.2020 визнано речовим доказом (т.1 а.п. 144);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 17.03.2020 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , якому були роз`яснені процесуальні права, передбачені ст.42 КПК України та який у присутності понятих добровільно детально розповів та показам механізм спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , зазначивши, що він наніс потерпілому два удари кулаком в обличчя, два удари кулаком в груди, а коли вони падали, то він впав лівим коліном на живіт потерпілого. Вказаний протокол ОСОБА_7 підписав без зауважень (т.1 а.п.146-153);

- медичною картою стаціонарного хворого ОСОБА_10 , наданої на запит слідчого, після смерті останнього, з якої вбачається, що 15.03.2020 о 10 год.50 хв. зроблено запис про те, що зі слів хворого побили три дні тому. Біологічну смерть констатовано 15.03.2020 о 20 год.50 хв. (т.1 а.п.154-185);

- постановою про визнання речовими доказами від 16.03.2020 року, згідно якої медичну карту стаціонарного хворого №740 ОСОБА_10 , який помер 15.03.2020 року визнано речовим доказом (т.1 а.п. 186);

- висновком експерта №48, згідно якого у ОСОБА_10 виявлено легкі тілесні ушкодження у вигляді синця навколо лівого ока, садна верхньої повіки лівого ока, синця лівої половини шиї, лівої лобної ділянки, передньої грудної стінки ліворуч з переходом на лівий плечовий суглоб, синця лівого плеча, крововиливів в м`які тканини голови в правій лобній ділянці, в лівій лобній ділянці, в лівій потиличній з переходом на ліву завушну ділянку, які утворилися не менше як від 7 ударів; тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді крововиливу в слизову верхньої губи, синця підборіддя, перелому нижньої щелепи в ділянці лівого кута, синця спини ліворуч по паравертебральній лінії на рівні 7-8 ребер, перелому 8-9 ребер ліворуч, крововиливу в жирову капсулу лівої нирки з переходом на заочеревину клітковину, які утворилися не менше як від 3-х ударів; та тілесних ушкодження у вигляді крововиливу в м`які тканини 5-6-7-8-9 ребер ліворуч, синців лівої половини спини по задній підпахвинній лінії ліворуч, розриву селезінки, крововиливу в лівий купол діафрагми, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, які утворилися не менше як від 2-х ударів (т.1 а.п. 190-191);

- висновком експерта №62 комісійної СМЕ від 29.04.2020 року, яким підтверджено наявність та характер тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , механізм їх отримання та зазначено, що при своєчасному зверненні в медичний заклад, життя таким хворим, як правило, вдається врятувати. Проте в даному випадку має місце запізніле звернення хворого за медичною допомогою (т.1 а.п. 193-198);

- висновком експерта №40, наданого на підставі ухвали суду за клопотанням сторони захисту для усунення суперечностей щодо дати отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , згідно якого при судово- медичній експертизі трупа ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець навколо лівого ока, садно верхньої повіки лівого ока, перелом нижньої щелепи в ділянці лівого кута, синець підборіддя, синець лівої половини шиї, синець лобної ділянки синець передньої грудної клітки ліворуч, крововилив в слизову верхньої губи, 2 синці спини ліворуч по задній підпахвинній лінії, синець спини ліворуч по паравертебральній лінії, синець лівого плеча, крововилив в м`які тканини 5-6-7-8-9 міжреберних проміжків ліворуч, розрив селезінки ( клінічно ), крововилив в ніжку селезінки, крововилив в лівий купол діафрагми, крововилив в жирову капсулу лівої нирки з переходом на заочеревинну клітковину, крововилив м`які тканини голови в правій лобній ділянці, в лівій лобній ділянці, в лівій потиличній ділянці з переходом на завушну, перелом 8-9 ребер ліворуч.

Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо від ударів рукою, ногою. Удари наносилися з силою, достатньою для утворення виявлених тілесних ушкоджень.

В момент отримання тілесних ушкоджень постраждалий міг знаходитись в любому положенні, за винятком того, коли поверхні розташування їх стають недоступними для нанесення ударів.

Згідно даних медичної документації постраждалий ОСОБА_10 поступив в Романівську рай лікарню о 10.50 год. 15.03.2020 року, був побитий 3 дні тому назад 15.03.2020 року о 20.50 год. констатована смерть.

Яких-небудь тілесних ушкоджень, що могли бути отримані до 13.03.2020 року при судово- медичній експертизі трупа ОСОБА_10 не виявлено.

З моменту отримання тілесних ушкоджень 13 березня 2020 року і до моменту поступлення в Романівську рай лікарню о 10.50 год. 15.03.2020 року постраждалий міг здійснювати самостійні дії, ходити, сидіти, здійснювати рухи і т.д.

Тілесні ушкодження виявлені у ОСОБА_10 спричинені в короткий проміжок часу, а тому вказати на послідовність їх нанесення неможливо (т.1 а.п.241-244).

Проаналізувавши сукупність зібраних та досліджених доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за обставин встановлених судом, доведена повністю.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та вважає, що вказані докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішенням ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про невідповідність вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за обставин, встановлених судом.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не наносив потерпілому тілесні ушкодження, які б могли завдати смерть останнього, а також про те, що потерпілого ОСОБА_10 було побито напередодні тринадцятого числа, тобто дванадцятого березня невідомими особами, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються висновками експерта №40 (а.п.249 т.1) та є аналогічними тим, що були надані стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, відповідним чином мотивувавши свої висновки у вироку.

Зокрема, суд зазначив, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і в прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, якщо винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б його відвернути (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).

Верховний Суд України у справі № 5-25кс15 від 28 травня 2015 року зазначив, якщо, цілеспрямовано наносячи удар, особа не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно. Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча він і не бажав цього настання і навіть свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.

Об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України утворюють: 1) діяння (дія або бездіяльність); 2) наслідки у вигляді тяжкого тілесного ушкодження і 3) причинний зв`язок між зазначеними діянням і наслідками.

Відповідно до ст.121 КК України тяжким тілесним ушкодженням є тілесне ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений не заперечував самого факту нанесення потерпілому тілесного ушкодження, але заперечував спричинення ним тяжких тілесних ушкоджень.

Однак, наносячи удари в область голови та тулубу потерпілого, ОСОБА_7 повинен був розуміти, що голова та тулуб є життєво важливим органом людини, тому свідомо припускав спричинення шкоди здоров`ю потерпілого.

Саме від дій ОСОБА_7 настали наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_10 , тому між діями обвинуваченого і наслідками, що настали існує прямий причинний зв`язок.

Також, суд критично розцінив доводи сторони захисту стосовно того, що потерпілого ОСОБА_10 було побито напередодні 13.03.2020 невідомими особами.

Зокрема, суд першої інстанції звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_9 повідомив суду про те, що ОСОБА_10 був у нього з 13 по 15 березня 2020 включно. При цьому, останній 13.03.2020 начебто повідомив йому про те, що за два дні до того, тобто 11.03.2020 у Корчівці його побили двоє невідомих, але зовнішніх ознак будь-яких забоїв чи ран не було видно, та на стан здоров`я ОСОБА_10 не скаржився.

Більш того, такі доводи захисника не узгоджуються з висновком експерта №40, у пункті 5 якого, експерт категорично зазначив, що яких-небудь тілесних ушкоджень, що могли бути отримані до 13.03.2020 року при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 не виявлено.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані доводи є захисною позицією обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєння тяжкого кримінального правопорушення, та є такими, що направлені на приховування фактичних обставин події.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та враховуючи, що ОСОБА_7 як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду не заперечував факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, а інші докази окремо та в сукупності не спростовують висновків суду про те, що обвинувачений діяв з метою умисного нанесення тяжких тілесних ушкоджень, апеляційний суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується повністю.

Доводи захисника про те, що всі докази, які отримані органом досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження за ч.2 ст.121 КК України є недопустимими у зв`язку з не роз`ясненням ОСОБА_7 під час досудового розслідування його прав та обов`язків, зокрема права на відвід слідчим, прокурорам, оперативним працівникам, експертам, а також у зв`язку з невнесенням в ЄРДР відомостей про повідомлення 16.03.2020 ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та зміну підозри від 08.05.2020, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Згідно положень ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В свою чергу, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд вказаних вимог закону дотримався, в тому числі і щодо їх оцінки на предмет законності та допустимості.

Так суд першої інстанції зазначив, що достовірність та об`єктивність наведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, та є допустимими, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази. Суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Також, як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_7 неодноразово під час досудового розслідування було роз`яснено його права, серед яких широкий спектр прав, якими КПК наділяє підозрюваних осіб, у тому числі і право заявляти клопотання чи відводи, яке стороною захисту реалізовано не було.

Крім того, повідомлення про підозру від 16.03.2020 та про зміну раніше повідомленої підозри від 08.05.2020, було вручено ОСОБА_7 у відповідності до вимог КПК України, з роз`ясненням останньому його прав та обов`язків, про що він власноручно розписався та зауважень чи заперечень не заявляв.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість як доказів, протоколів слідчих експериментів від 16.03.2020 року за участі свідка ОСОБА_9 та від 17.03.2020 року за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , якими суд обґрунтував вину обвинуваченого, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході проведення вказаних слідчих експериментів ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_9 добровільно показали на місці події, механізм спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ОСОБА_7 та свідку ОСОБА_9 були роз`яснення їхні права, а також повідомлено, що проводиться фотофіксація, і вони добровільно та без заперечень розписалися у вказаних протоколах (т.1 а.п.135-140, а.п. 146-153). При цьому жодних суперечностей у їхніх показах щодо механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень під час проведення слідчих експериментів не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вказані слідчі експерименти проведені з дотримання вимог ст.ст.223, 240 КПК України, а тому є допустимими доказами.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про недопустимість як доказу медичної карти №740 стаціонарного хворого ОСОБА_10 через відсутність ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до історії хвороби останнього, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вони аналогічні доводам сторони захисту в судовому засіданні суду першої інстанції, і на них у вироку суду також надано вичерпну відповідь.

Так суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

В залежності від конкретних обставин слідчий вирішує, чи самому витребувати певні документи, чи звертатись до слідчого судді з клопотанням про надання доступу до речей та документів.

З огляду на вказані положення закону, той факт, що медична карта ОСОБА_10 медичною установою була видана на запит слідчого без ухвали слідчого судді, не може бути підставою для визнання її недопустимим доказом, оскільки вказана медична карта ОСОБА_10 була надана після смерті останнього, а тому враховуючи, що не встановлено істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України при отриманні зазначених доказів та в апеляційних скаргах даних обставин не наведено, колегія суддів не вбачає підстав для визнання вказаних доказів, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду, недопустимими доказами.

Посилання апелянтів на те, що судом не встановлено дату спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також, що жоден з висновків судово-медичної експертизи не містить фактичних даних про нанесення потерпілому тілесних ушкоджень саме обвинуваченим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судово-медичні експертизи проводилися з метою встановлення ступеню тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, а не встановлення особи обвинуваченого.

Крім того, у висновку експерта №40 від 15.03.2021 року зазначено, що яких-небудь тілесних ушкоджень, що могли бути отримані до 13.03.2020 року при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 не виявлено, тобто вказаним висновком встановлено дату отримання потерпілим тілесних ушкоджень, яка узгоджується саме з подією нанесення обвинуваченим потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень від яких настала смерть потерпілого (т.1 а.п.241-244)

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що суд зобов'язаний був визнати показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 та ОСОБА_14 недопустимими доказами, оскільки прокурор не підтвердив у судовому засіданні повноваження оперативних працівників, які допитували вказаних свідків під час досудового розслідування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані свідки у відповідності до положень ст.23 КПК України були допитані судом безпосередньо під час судового розгляду в присутності обвинуваченого та його захисника, які мали можливість поставити вказаним особам запитання. Крім того, суд першої інстанції надав їм належну оцінку у вироку суду.

Твердження захисника про наявність суперечностей між показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_9 та висновком експерта №48 від 06.04.2020 року, складеного експертом ОСОБА_11 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки жодних суперечностей в показах обвинуваченого, свідка та даних висновку експерта не має. Обвинувачений та свідок описали механізм спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, а експерт ОСОБА_11 при наданні висновку лише розмежував тілесні ушкодження за ступенем тяжкості та відповідно кількістю нанесених ударів (а.п.187-191 т.1).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що слідчий вручив йому повідомлення про підозру до отримання висновку судово-медичної експертизи трупа потерпілого та до ознайомлення з його медичною картою, жодним чином не впливають на правильність висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.278 КПК України письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання. Отже, ОСОБА_7 16.03.2020 року було обґрунтовано повідомлено про підозру за ч.2 ст.121 КК України, оскільки 16.03.2020 судово-медичним експертом ОСОБА_11 органу досудового розслідування була надана довідка про причину смерті ОСОБА_10 та лікарське свідоцтво про смерть №825 від 16.03.2020, де зазначено причину смерті: закрита травма живота. Розрив селезінки, заочеревинна гематома. Гостра крововтрата (а.п.118-119 т.1), а тому вказані доводи є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції в порушення вимог КПК України не досліджено витягів про внесення в ЄРДР відомостей про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, про повідомлення його про підозру та її зміну, про закінчення досудового розслідування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані дії не є доказами самі по собі в розумінні вимог ст.84 КПК України і не впливають на суть остаточного рішення, а тому вони можуть не досліджуватися судом. Водночас, колегією суддів встановлено, що статус підозрюваного ОСОБА_31 набув 16.03.2020 у відповідності до вимог ст.ст.276-279 КПК України.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в постановах Верховного Суду у справі №606/1634/15-к від 12.04.2019 року та у справі №225/1952/17 від 15.10.2020 року.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, в межах санкції статті, за якою його засуджено. Призначене покарання, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, оскільки при його призначенні судом першої інстанції враховано ступень тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким відповідно до ст.12 КК України, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 121 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через суворість, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.

Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційних скаргах не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 14 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: