Справа № 127/578/21
Провадження №11-кп/801/471/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0001194 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого Кузів- ОСОБА_8 та апеляційною скаргою з доповненнями прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2024, яким

Кузів- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 12.05.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 191 КК України до 3 років обмеження волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2018 звільнений від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році»;

- 22.02.2019 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 6 місяців арешту. Звільнений 06.02.2020 по відбуттю строку покарання;

- 07.11.2022 Калинівським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 190 КК України до 2 років позбавлення волі,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання за вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 07.11.2022, призначено Кузів- ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому Кузів- ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін особисте зобов`язання.

Строк відбування покарання Кузів- ОСОБА_8 постановлено рахувати з дня звернення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано Кузів- ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 26.11.2020 по 31.05.2023 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами.

Судом першої інстанції встановлено, що Кузів- ОСОБА_8 25.11.2020 близько 12.50 год перебуваючи на зупинці громадського транспорту поблизу MKЛ ШМД, що по вулиці Київській у м. Вінниці, помітив у потерпілої ОСОБА_10 у сумочці гаманець. В цей момент у Кузіва- ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, Кузів- ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх намірів щодо посягання на чужу власність та її вилучення, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення матеріальної шкоди власнику майна та бажаючи настання таких наслідків, умисно, повторно, з корисливих мотивів рукою витягнув із сумочки потерпілої гаманець, вартість якого згідно висновку експерта № 8169/20-21 від 14.12.2020 становить 343,72 грн, в якому знаходились грошові кошти у розмірі 1 700 гривень, паспорт громадянина України та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Помітивши це, ОСОБА_11 намагалась втримати Кузів- ОСОБА_8 за сумку, яка знаходилась у нього на плечі та повернути гаманець, однак, останній, усвідомлюючи, що діє відкрито, тримаючи в правій руці гаманець, застосував до ОСОБА_12 насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я, а саме: наніс рукою один удар по голові (щоці) ОСОБА_10 , від чого вона впала на асфальт, тим самим відпустивши Кузів- ОСОБА_8 .

В цей час Кузів- ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його намагаються затримати, перекинув через паркан МКЛ ШМД, що по АДРЕСА_2 , належний ОСОБА_10 гаманець та намагався втекти, але був затриманий на місці вчинення кримінального правопорушення двома сторонніми особами чоловічої статі, тим самим з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, внаслідок чого попереджено заподіяння ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 2043,72 грн.

Судом першої інстанції дії Кузів- ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій Кузів- ОСОБА_8 та доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, просить змінити вирок в частині призначення остаточного покарання та визначення початку строку відбування покарання. Посилається на неправильне застосування судом кримінального закону.

Захисник обвинуваченого Кузів- ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вказує на суворість призначеного його підзахисному покарання. Вважає, що суд не надав належної оцінки тому, що Кузів- ОСОБА_8 висловлював жаль щодо своєї причетності до вчиненого, таким чином щиро розкаявся та визнав вину; потерпіла не наполягала на суворому покаранні та не заявляла цивільний позов; фактичної шкоди не завдано, адже тілесних ушкоджень не виявлено, а майно повернуто власниці; раніше обвинувачений не відбував покарання у виді позбавлення волі; у нього неповнолітня дитина на утриманні; фактично він вже відбув два роки шість місяців покарання і після зміни запобіжного заходу не вчиняв правопорушень, став на шлях виправлення. Захисник просить призначити покарання в межах фактично відбутого із застосуванням ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора на підтримку апеляційної скарги з доповненнями сторони обвинувачення та заперечення проти вимог захисту, виступ обвинуваченого та захисника та підтримку своєї апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисту не підлягає задоволення, а апеляційну скаргу з доповненнями прокурора слід задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості Кузів- ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 України, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюється.

Доводи захисника про суворість призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів вважає безпідставними.

Обираючи обвинуваченому Кузів- ОСОБА_8 покарання, місцевий суд врахував, характер, обставини та наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані, які характеризують особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, а також обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого та відсутність обставин, що його обтяжують.

З огляду на дані, які позитивно характеризують особу обвинуваченого, суд першої інстанції визначив йому покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті обвинувачення.

Доводи захисника стосовно наявності підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України, про застосування якої просить сторона захисту, передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

На переконання колегії суддів, зазначені захисником в апеляційній скарзі обставини не дають підстав для пом`якшення обраного обвинуваченому покарання, адже останній вчинив тяжкий корисливий злочин, свою вину визнав частково, повернення майна потерпілій сталось всупереч волі обвинуваченого, внаслідок припинення його злочинних дій останнього сторонніми особами, а не завдяки відшкодування шкоди обвинуваченим, раніше останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти власності і маючи не зняті та непогашені судимості знову вчинив новий умисний злочин, що свідчить про його стійку антигромадську поведінку та небажання дотримуватись встановлених в суспільстві норм.

Разом з цим, доводи наведені прокурором в апеляційній скарзі з доповненнями про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при призначенні остаточного покарання обвинуваченому та визначенні початку строку його відбування апеляційний суд вважає обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення, у тому числі вирок суду, має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після

постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю

злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно вимого ст. 70 КК України та роз`яснень, що містяться в п.п. 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання.

Принцип повного або частково складання покарань може застосовуватись у випадках призначення за окремі злочини, що входять до сукупності, як однакових, так і різних за видом покарань. При частковому складанні розмір остаточного покарання має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини.

Кузів- ОСОБА_8 07.11.2022 засуджений вироком Калинівського районного суду Вінницької області за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Злочин, за який засуджено Кузів- ОСОБА_8 оскаржуваним вироком, вчинено ним 25.11.2020, тобто до засудження його попереднім вироком.

Призначивши Кузів- ОСОБА_8 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, Вінницький міський суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів з врахуванням покарання за попереднім вироком, застосувавши положення ч. 4 ст. 70 КК України, однак обравши принцип часткового складання покарань, визначив остаточне покарання знову ж таки чотири роки позбавлення волі. Тобто визначений судом розмір остаточного покарання не перевищує розмір покарань, призначених за двома вироками.

Фактично суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком у виді двох років позбавлення волі більш суворим покаранням у виді чотирьох років позбавлення волі за оскаржуваним вироком, вказавши неправильно про застосування принципу часткового складання покарань.

Також вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою судом у резолютивній частині вироку, серед іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Строк відбування покарання Кузів- ОСОБА_8 ухвалено рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Разом з цим, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 535 КПК України судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

Частина 1 статті 88 КВК передбачає, що засуджені направляються до місця відбування покарання і переміщуються в разі необхідності з одного місця відбування покарання в інше під вартою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 91 КВК України прийняття засуджених до виправних і виховних колоній проводиться адміністрацією колоній у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Адміністрація колонії протягом трьох діб повідомляє суд, який постановив вирок, про приведення його до виконання і про місце відбування покарання засудженим.

З аналізу норм кримінального процесуального та кримінально- виконавчого законодавства слідує, що виконання обвинувального вироку включає три етапи; 1) звернення вироку до виконання; 2) приведення його до виконання та 3) тривалий у часі процес фактичного виконання покарання.

При цьому етапи звернення вироку до виконання та приведення його до виконання не є тотожними, є різними за суб`єктами, процедурою та за часом їх здійснення.

Більше того, відносно особи, засудженої до позбавлення волі на певний строк, яка не тримається під вартою, після моменту звернення вироку до виконання до моменту приведення його до виконання має передувати фактичне затримання засудженої особи на виконання вироку суду.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, Кузів- ОСОБА_8 під час завершення судового розгляду не було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, затриманим він не був, а тому початок строку відбування покарання Кузів- ОСОБА_8 необхідно рахувати з моменту його затримання на виконання вироку та подальшого направлення для відбування покарання до установи виконання покарань.

Таким чином, Вінницький міський суд Вінницької області, ухвалюючи вирок стосовно Кузів- ОСОБА_8 , неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України є підставою для змін вироку при розгляді провадження в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого Кузів- ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задовольнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2024 щодо ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, змінити.

Вважати Кузів- ОСОБА_8 засудженим за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку на застосування принципу часткового складання при призначенні Кузів- ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Калинівського районного суду Вінницької області від 07.11.2022.

Доповнити резолютивну частину вироку вказівкою на застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, а саме відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 07.11.2022, більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточно призначити Кузів- ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Виключити з резолютивної частини вказівку про обрахування початку строку відбування покарання Кузів- ОСОБА_8 з дня звернення вироку до виконання.

Доповнити резолютивну частину вироку вказівкою про визначення початку строку відбування покарання Кузів- ОСОБА_8 з моменту затримання на виконання вироку суду.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4