Справа № 729/896/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/644/23
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 28 травня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 07 червня 2023 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Бобровиця, громадянки України, заміжньої, не працюючої, освіта середня - технічна, раніше не судимої, жительки АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 07 червня 2023 року ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 680 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 10000 грн.00 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 17000 грн.00 коп.

Питання речових доказів та документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_9 просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження відносно неї, за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Вказує, що вирок суду ухвалений з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав:

- Вирок суду ухвалений без з`ясування та дослідження всіх обставин справи, а також не містить відомостей, які були отримані під час судового розгляду.

- На стадії досудового розслідування органами дізнання надані процесуальні документи, а саме: повідомлення про підозру та протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, які не підписувалися обвинуваченою.

- Сторона захисту ставить під сумнів показання потерпілої та свідка ОСОБА_11 , оскільки, на думку апелянта, вони не узгоджуються між собою та поясненнями, які були надані ними у ході досудового розслідування.

- Ставить під сумнів отримані потерпілою тілесні ушкодження, оскільки конфлікт відбувся 20 травня 2022р., а з заявою остання звернулася до поліції лише 28 травня 2022р., що не виключає її самостійне членоушкодження.

- Вважає, що свідок ОСОБА_11 не може дати належних доказів, оскільки не був очевидцем початку сварки та самого конфлікту, оскільки навіть не зміг описати знаряддя, яким нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_10

- Ставить під сумнів висновок судово-медичної експертизи, оскільки він проведений лише за записами у медичній картці потерпілої за 28.05.2022р., хоча подія мала місце 20.05.2022р, при цьому медична карта не надавалася стороні захисту для огляду, а самі матеріали провадження не містять беззаперечних доказів щодо утворення гематом на тілі потерпілої 20.05.2022р.

- Звертає увагу на відсутність будь-яких матеріалів фото- та відеофіксації існування синців у потерпілої за обставинами події від 20.05.2022р. При цьому, апелянт зауважує, що потерпіла не викликала поліцію через задовільний стан.

- Дослідницька частина експертизи не містить докладного опису процесу дослідження і всіх виявлених фактичних даних, що суперечить Інструкції про проведення судово-медичної експертиз, затвердженої Наказом МОЗ України від 17.01.95р. №6, а також підсумкова частина висновку експерта не узгоджується із його дослідницькою частиною.

- В супереч ст. 240 КПК України, слідчий експеримент з потерпілою проведений без відеофіксації та в кабінеті слідчого, а з обвинуваченою на місці події та із відеофіксацією.

- Висновок експерта та показання потерпілої містять розбіжності, оскільки описані потерпілою тілесні ушкодження не збігаються з тілесними ушкодженням, які описані. Ряд порушень допущених експертом, вказує на недопустимість висновку експерта як доказу.

Крім цього, обвинувачена не погоджується з вироком суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої, оскільки він не підтверджений витратами на лікування за фактом отриманих ушкоджень. Крім того, на переконання апелянта, цивільний позов потерпілої не містить доказів щодо завданої їй діями обвинуваченої моральної шкоди.

Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції про безпідставне стягнення судом витрат на правничу допомогу у сумі 17000 грн., оскільки надана потерпілою квитанція прибуткового касового ордеру містить суму 14000 грн., що свідчить про необґрунтованість судового рішення в даній частині. Зокрема, в супереч ч.3 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Переконана, що в даному випадку, заявлений розмір судових витрат є завищеним, оскільки справа є малозначною. При цьому, договір адвоката укладений з особою, яка не є потерпілим у даному провадженні.

Окремо автор скарги, посилаючись на положення ст. 284 КПК України, вважає, що після дослідження всіх обставин справи та надання доказам безпосередньої оцінки, провадження підлягає закриттю, оскільки не містить доказів щодо наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Суд першої інстанції встановив, що 20.05.2022 року близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_9 перебуваючи в АДРЕСА_2 у ході раптово виниклого конфлікту, з мотивів особистих неприязних відносин, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій, завдала ОСОБА_10 три удари гілкою дерева по руках, чим спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді забійної рани правої кисті, гематом правого плеча та лівого передпліччя, які відносяться до легкого ступеню тілесних ушкоджень, що не спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я, за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Заслухавши доповідача, доводи сторони захисту на підтримку вимог апеляційної скарги обвинуваченої, з`ясувавши думку прокурора та представника потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у заподіянні потерпілій ОСОБА_10 умисного легкого тілесного ушкодження, за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Доводи апелянта про відсутність у матеріалах справи достовірних доказів на підтвердження вказаного обвинувачення, неналежну оцінку судом доказів і необґрунтоване, у зв`язку з цим, її засудження, спростовуються матеріалами справи і є безпідставними.

За показаннями обвинуваченої 20.05.2022 року в вечірній час вона почула, що гавкають собаки, вийшла на вулицю та побачила сусідку ОСОБА_10 яка вже чекала на неї. Коли вона побачила обвинувачену, то підбігла до неї та почала пред`являти претензії щодо гілок бузку, які були зрізані за 2 місяці до подій та лежали під парканом обвинуваченої. Потім ОСОБА_10 схопила ці гілочки та почала бити обвинувачену. Обвинувачена вирвала в неї гілочку та почала захищатися, а саме відмахувалася захищаючи себе. Вважає всі зібрані матеріали фальсифікацією, при цьому дізнавач обманом заставив її підписати документи, зміст яких їй не був відомий до отримання обвинувального акту. Зауважила, що потерпіла в день конфлікту не звернулася до поліції, а лише 28.05.2022 подала заяву. За цей час штучно створила собі синці та подряпини. Висновок експерта, на її думку, містить неправдиві дані, як і покази свідка ОСОБА_12 , який сказав неправду, що бачив як обвинувачена била потерпілу. Цивільний позов не визнала, так як потерпілою не надано жодного доказу, що вона лікувалася.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно надав оцінку показанням обвинуваченої щодо заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, оскільки її вина підтверджується зібраними по справі доказами.

Так, допитана в засіданні суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 показала, що 20.05.2022 року вона перебувала в своєму господарстві. Близько 21 год. вона вийшла на вулицю та побачила біля свого господарства зрізані гілки бузку. Так як з сусідкою ОСОБА_9 у неї недобросусідські відносини, то вважала, що це сусідка перекинула ці гілки їй під двір, тому перекинула їх під паркан сусідки. В цей час ОСОБА_9 вийшла зі свого господарства, почала кричати, нецензурно висловлюватися, а потім вхопила гілля та почала бити потерпілу та нанесла їй декілька ударів. При цьому потерпіла простягла поперед себе руки, щоб ОСОБА_9 не била по голові, а потім вихопила гілля у неї. Обвинувачена після цього ще кинула шиферину та облаяла потерпілу. Потерпіла була в рукавичках, тому не зразу побачила, що у неї кров. Першу допомогу надала їй сусідка ОСОБА_13 , яка обробила рани перекисом водню. Цивільний позов підтримала та просила його задовольнити.

Допитаний в судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_11 показав, що він займався по господарству, почувши шум, вийшов на вулицю та побачив, що ОСОБА_9 била сусідку ОСОБА_10 , не зміг вказати точну кількість ударів, але зазначив, що не менше двох. Сам спостерігав на відстані приблизно 30-40 м. за подіями, які мали місце 20.05.2022 року приблизно о 21 год. та тривали близько 5 хвилин, але не вмішувався. Вказав, що дійсно бачив, як ОСОБА_9 б`є ОСОБА_10 , при цьому остання не била ОСОБА_9 .. Після того як припинилася бійка, ОСОБА_10 прийшла вся заплакана і дуже схвильована, на руках була кров, садна. Дружина свідка надавала потерпілій допомогу.

Свідок ОСОБА_14 допитаний судом першої інстанції зазначив, що він не був свідком подій між обвинуваченою ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_10 , які мали місце 20.05.2022 року.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні місцевого суду показав, що він є чоловіком обвинуваченої. 20.05.2022 року він працював та не був вдома. Зі слів дружини знає, що між останньою та ОСОБА_10 виник конфлікт в ході якого ОСОБА_10 схватила гілля та вдарила дружину по обличчю. Свідок не хотів скандалу, тому порекомендував дружині не викликати поліцію.

Крім того, судом було досліджено письмові докази, а саме:

- Відеозапис слідчого експерименту (а.с.55), відповідно до якого ОСОБА_9 показала , що 22.05.2022 року загавкав собака і вона вийшла з хвіртки. ОСОБА_10 стояла біля своєї хвіртки, а потім почала йти з претензіями, щоб обвинувачена забрала гілки, на що остання їй сказала, що забере, коли вони з чоловіком будуть їхати. ОСОБА_10 вихватила гілки та почала бити обвинувачену. Обвинувачена вихватила в неї гілку, а в руках потерпілої також залишилася гілка і вони почали одна одну бити. Все це відбувалося приблизно 5 хв. Били одна одну по рукам, по голові, конкретно не може сказати куди, оскільки це було в пориві. Обвинувачена приблизно 3 рази вдарила. Все це бачив свідок ОСОБА_11 , якого бачила обвинувачена, а потерпіла була повернута до нього спиною, тому не бачила. Коли обвинувачена виривала гілки, то пошкодила ніготь. До поліції не зверталася щодо тілесних ушкоджень , чоловік заборонив. Обвинувачена не нападала на потерпілу, а лише захищалася.

- протокол слідчого експерименту від 02.11.2022 року (а.с.98-102), відповідно до якого пояснення зафіксовані в даному протоколі відповідають даним зафіксованим на відео. Перед проведенням слідчого експерименту підозрюваній було роз`яснено її права, згідно положень ст.ст.18,20,42 КПК України, ст. 63 Конституції України. При проведенні слідчого експерименту підозрювана добровільно розповіла про обставини, що мали місце 20.05.2022 року між нею та потерпілою.

- протокол слідчого експерименту від 14.09.2022 року (а.с.87-91), за участі потерпілої ОСОБА_10 , яка продемонструвала свої дії та дії обвинуваченої, що мали місце 20.05.2022р., а також надала словесні пояснення, що за змістом відповідають показанням, наданим при її допиту у судовому засіданні.

- висновок судово-медичної експертизи №92 від 12.09.2022р., відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_10 малися забійна рана правої кисті, несвіжі гематоми правого плеча та лівого передпліччя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Всі вищевказані тілесні ушкодження утворилися внаслідок ударів тупим твердим предметом, в тому числі внаслідок ударів, котрі прийшлись по верхніх кінцівках та могли бути спричинені, в тому числі 20.05.2022 року.

Колегія суддів зазначає, що незважаючи на заперечення обвинуваченої, про що йде мова у апеляційній скарзі, процедура експертизи сумніву у її законності та обґрунтованості у колегії суддів не викликала.

Крім того, за ініціативою сторони захисту, з метою усунення сумнівів, в засіданні апеляційного суду було допитано експерта ОСОБА_16 , яка і проводила дану експертизу та надавала відповіді на постановлені перед експертом запитання.

Експерт ОСОБА_16 показала, що свій висновок надавала виключно за медичною картою медичного хворого ОСОБА_10 . Безпосередньо експертом ця особа не обстежувалась. Тілесні ушкодження було встановлено з амбулаторної карти відносно опису лікаря. Враховуючи надану на дослідження інформацію, точну дату спричинення тілесних ушкоджень встановити не можливо, оскільки вони перебували у стадії загоєння, а тому було зроблено висновок, що дата спричинення тілесних ушкоджень може відповідати даті вказаній у фабулі постанови про призначення експертизи, а саме 20.05.2022р. Експерт зауважила, що не наділена правом збирати докази, а тому не мала повноважень спілкуватися з хірургом, який вніс ці дані у медичну карту,а виходила виключно з даних, які були надані слідчим для проведенні експертизи і їх було цілком достатньо, оскільки в протилежному випадку було б зроблені зовсім інші висновки, в тому числі і щодо неможливості надати висновок. Виходячи з встановлених висновків експертизи, відповідно якої встановлено, що тілесні ушкодження у ОСОБА_10 утворилися від дії тупих предметів, не виключає їх походження від лозини, при цьому зважує на те, що все залежить від її товщини. В той же час експерт на запитання адвоката щодо можливості самостійного отримання встановлених ран повідомила лише те, що ці ушкодження перебувають в межах досяжності власної руки. Крім того, повідомила, що особа при отриманні тілесних ушкоджень могла знаходитись у будь-якому положенні, а установити характер ушкоджень, навіть з урахуванням даних слідчого експерименту є неможливо, а тому відсутність такого протоколу жодним чином не позначилась на висновку експертизи. З урахуванням відсутності запитання щодо локалізації ушкодження, то таке питання перед експертом не ставилось, і відповідно, не вирішувалось. Враховуючи наявність тілесних ушкоджень на різних ділянках і кінцівках, їх утворення не можливе від одного удару, а таких ударів може бути два і більше. Витік крові із рани не виключається в залежності від глибини ушкодження.

Аналізуючи вказані докази, кожен із них окремо та у їх сукупності, апеляційний суд приходить до однозначного висновку, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_9 діяння, яке за своїми ознаками утворює склад кримінального проступку, передбачений ч.1 ст.125 КК України, а час утворення тілесних ушкоджень, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями обвинуваченої та наслідками у вигляді тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_10 , які відповідають її показанням, встановленим фактичним обставинам справи, а також показанням свідка ОСОБА_11 , як очевидця цієї події, присутність якого не заперечує і сама обвинувачена, в тому числі вказуючи це у слідчому експерименті.

Тому кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.125 КК України сумніву не викликає.

Доводи обвинуваченої про можливість отримання потерпілої тілесних ушкоджень за інших обставин, а саме вже після 20.05.2022р. та за можливого власного членоушкодження, суперечить зібраним та дослідженим доказами, і ці її твердження апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновок суду про вчинення саме ОСОБА_9 цього злочину.

Суд обґрунтовано і критично розцінив показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які не були очевидцями подій, а тому їх показання не містять даних, які можуть в той чи інший спосіб вплинути на висновки суду.

Крім того, судом обґрунтовано взято до уваги показання свідка ОСОБА_11 в частині часу, місця подій та учасників конфлікту, кількості нанесених ударів з боку обвинуваченої, які співвідносяться з показаннями потерпілої, поясненнями самої обвинуваченої наданими на слідчому експерименті в частині того, що свідок був очевидцем подій, а також висновком експерта щодо отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Відсутність показань свідка в частині знаряддя, якими нанесені тілесні ушкодження потерпілій не ставить під сумнів такі показання вцілому, що вказує про фактичне сприйняття події, без домислу тих обставин, які особа не здатна була сприймати в силу певних, як об`єктивних обставин (відстань 30-40метрів), так і суб`єктивних, а саме властивих конкретній людині. При цьому, як зауважив свідок на зір та слух він не скаржиться.

Покликання апелянта про те, що показання свідка ОСОБА_11 різняться з показаннями наданими ним у ході досудового розслідування, колегія суддів вважає недоцільними, оскільки, згідно ч.1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Враховуючи наведені обставини, доводи ОСОБА_9 , викладені в апеляційній скарзі про те, що суд ухвалив вирок без з`ясування та дослідження усіх обставин справи, є безпідставними та на увагу не заслуговують.

Твердження апелянта про відсутність у матеріалах справи доказів відео- і фото фіксації є необґрунтованими, оскільки відповідно до положень ч.4 ст. 40-1 КПК України дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу є самостійним у своїй процесуальній діяльності, а відтак, не позбавлений можливості збирати доказі у тому обсязі, які вважає достатнім.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються, на думку автора скарги, допущених порушень при проведенні експертизи, що свідчить про недопустимість вищевказаного висновку експерта, є необґрунтованими.

Згідно з правовою позицією, висловленою об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанова від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом і скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Водночас сторона захисту, будучи обізнаною про наявність вищевказаного висновку експерта, який містить аналіз медичної документації, не порушувала питання саме про надання їй доступу до матеріалів, які досліджував експерт, та не виявляла бажання реалізувати своє право на ознайомлення.

Так, в даному випадку лише на стадії подання апеляційної скарги було порушене питання про те, що медична карта потерпілої стороною захисту не оглядалася, однак, колегія суддів підкреслює, що сторона захисту під час судового розгляду не просила відкрити та надати їй цю медичну документацію.

Відтак, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 729/521/20 (провадження № 51-3349км23), а також у постанові Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19) та зазначає, що за відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 КПК слід розуміти, що сторона захисту не вважала за доцільне скористатися правом на відкриття їй медичної документації.

Таким чином, сама по собі відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, у цьому випадку не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не зумовлює визнання вказаного експертного дослідження недопустимим доказом.

При цьому колегія суддів вважає суб`єктивним твердження апелянта з приводу невідповідності дослідницької та підсумкової частини висновку експерта.

Висновок експерта відповідає приписам статей 101, 102 КПК, а тому був слушно покладений судом в основу рішень.

При цьому, з урахуванням показань експерта, які були отримані у ході апеляційного розгляду, щодо достатності наданих їй медичних документів для відповіді на поставлені перед нею запитання, апеляційний суд не вбачає жодних підстав ставити під сумнів висновок експерта.

Враховуючи викладене і те, що матеріали провадження не містять жодних даних, які б свідчили про необґрунтованість проведеної судово-медичної експертизи або викликали сумніви в її правильності, дані висновку експерта від 12 вересня 2022 року № 92 були аргументовано визнані судом належним та допустимим доказом. З огляду на це апеляційний суд відхиляє такі доводи.

Що стосується долученого стороною захисту висновка спеціаліста №236/23 від 07.08.2023 р., який був наданий в ході апеляційного розгляду, то апеляційний суд зауважує, що по-перше, такі дії суперечать положенням ст. 404 КПК України, а по-друге, відповідно до ст. 71 КПК України надано визначення спеціалісту, а також перелічено його права та обов`язки, узагальнений зміст яких зводиться до того, що повноваження спеціаліста стосуються виключно консультацій щодо застосування у кримінальному провадженні технічних або інших засобів, при цьому спеціаліст наділений правом давати висновки з питань, що належать до сфери його знань, під час досудового розслідування кримінальних проступків, однак, спеціаліст не має права надавати консультації з питань достовірності або недостовірності висновків експерта, не має права проводити ревізію судово-медичних експертиз. І хоча висновок експертного дослідження відповідає за структурою і змістом висновку експерта, проте особа, яка проводить дослідження, не зобов`язана до виконання вимог ст.ст. 101, 102 КПК України.

Отже, наданий стороною захисту висновок спеціаліста на підставі адвокатського запиту, отриманий в порядку, що прямо суперечить закону та з явним перевищенням прав спеціаліста, які визначені законом і такі обставини є явно очевидними. За таких обставин висновок спеціаліста № 236/23 не відповідає вимогам ст. 86 КПК України, а тому є недопустимим доказом.

Що стосується протоколів слідчих експериментів, то вони обґрунтовано визнані судом належними та допустимими доказами з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

Тобто, метою слідчого експерименту, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Відомості, повідомлені, зокрема потерпілою під час проведення слідчого експерименту, є складовою частиною змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Тобто відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, аналізуючи дані зазначені в протоколах проведення слідчих експериментів за участю потерпілої та підозрюваної із відповідним додатком до нього, взяв до уваги те, що учасники цієї слідчої дії описували перебіг подій, які відбувалися 20 травня 2022 року, при цьому, вказували на місце розташування один відносно одного, місце перебування, відтворили перебіг подій, а також механізм завдання тілесних ушкоджень.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що слідчі експерименти відбувалися у формі, що містили ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, що свідчило про те, що ці слідчі (розшукові) дії були проведені із дотриманням вимог закону та прав учасників такої слідчої дії, а проведення їх у тій чи іншій формі було виключно рішенням дізнавача, дії якого відповідали чинному процесуальному законодавству. Суд у вироку послався на протоколи проведення цих слідчих (розшукових) дій як на цілісний документ, що є самостійним джерелом доказів, визначеним

ст. 84 КПК України.

Зазначеним протоколам слідчих експериментів суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку з точки зору належності та допустимості в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Отже, з урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції, враховуючи встановлені на підставі сукупності досліджених доказів обставини цього провадження, у вироку чітко вказав, що тілесні ушкодження потерпілій були заподіяні обвинуваченою умисно та, даючи в рішенні правову оцінку визнаному судом доведеним діянню, прийшов до висновку, що умисні дії ОСОБА_9 виразились у заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_10 .

Проаналізувавши всі наявні докази у кримінальному провадженні, у тому числі й дані, що містяться у протоколах слідчих експериментів, встановивши фактичні обставини у кримінальному провадженні, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, приходить до однозначного висновку про вчинення обвинуваченою ОСОБА_9 інкримінованого їй кримінального проступку, а тому місцевий суд правильно кваліфікував її дії за ч. 1 ст. 125 КК України, з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Тому доводи сторони захисту про протилежне є безпідставними та такими, що спростовуються наведеним вище та матеріалами даного кримінального провадження, а тому вимога про закриття провадження щодо ОСОБА_9 , за відсутності у її діях складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, є безпідставною.

Окремо апеляційним судом було вивчено процесуальні документи, які ставить під сумнів обвинувачена, вказуючи про їх фальсифікацію, а саме повідомлення про підозру та протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Так, дане питання було предметом розгляду місцевого суду, який підставно вказав, що ОСОБА_9 не заявляла про порушення вимог КПК дізнавачем, про порушення її права на захист, про фальсифікацію її показань та перекручування фактів, не заявляла клопотань і не мала жодних зауважень під час проведення слідчих дій. Також в судовому засіданні підтвердила, що всі підписи ставила вона особисто на всіх документах, а тому такі твердження апеляційний суд розцінює як введення в оману з боку сторони захисту.

Що стосується зауважень апелянта про безпідставне стягнення на користь потерпілої витрат на лікування, то вони є голослівними, оскільки таких вимог не містить позовна заява за підписом потерпілої (а.с. 35-37), такі витрати не встановлювались судом, і не стягувалися вироком суду.

В той же час заявлений потерпілою цивільний позов про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, на переконання суддів апеляційної інстанції, вирішений місцевим судом, згідно із положеннями ст. 1167 ЦК України.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_9 , суд першої інстанції, задовольнив частково позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 , крім іншого, стягнув із засудженого на її користь 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Так, як убачається з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, щодо визначення та обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди, потерпілій було встановлено судом з достатнім урахуванням характеру вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, глибини та тривалості моральних та фізичних страждань потерпілої, пов`язаних з вчиненням щодо неї протиправних дій обвинуваченої. Також виходячи при цьому з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд врахував конкретні обставини провадження та докази досліджені і оцінені в судовому засіданні, діяв на власний розсуд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду і вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілої, конкретних обставин справи, наслідків вчиненого кримінального правопорушення.

Тому доводи апеляційної скарги про протилежне спростовуються наведеним вище та матеріалами даного кримінального провадження.

Порушень чинного законодавства, які б істотно вплинули на правильність прийняття рішення у справі колегією суддів не виявлено.

В той же час, заслуговують на увагу та є слушними доводи апелянта щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Дослідивши матеріали, зокрема і в цій частині, колегія суддів при цьому не вбачає порушень в тому, що договір на правову допомогу укладений з ОСОБА_17 (а.с. 17), який, як вказав представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 , є сином потерпілої, яка є літньою людиною та юридично не обізнана. Тому апеляційний суд не вважає порушенням укладення договору з адвокатом, особою, яка є близьким родичем потерпілої. Проте, враховуючи документальне підтвердження, надане потерпілою та її представником, в додатку до цивільного позову (а.с.39-41), колегія суддів вважає, що витрати на правову допомогу підлягають зменшенню до 14000 гривень, що фактично підтверджено, а тому в цій частині вирок підлягає зміні.

Так, при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу суд має враховувати на якій стадії процесу надавалася правова допомога, рівень складності справи, затрачений адвокатом час та вид і об`єм наданих послуг або виконаних робіт.

Згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду та в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16 обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).

Вирішуючи позов потерпілого про стягнення понесених витрат на правову допомогу апеляційний суд враховує наданий попередній розрахунок (а.с.39), який містить дані щодо особи з якою укладено договір від 13.09.2022 р. (а.с.17, 38) та особа, якій надана така правнича допомога, а також належним чином завірена копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 03 від 30.01.2023 року про оплату цих коштів потерпілою (а.с.41).

Таким чином, понесені потерпілою витрати на правову допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції підтверджені наданими суду документами, розмір цих витрат не суперечить Рекомендаціям щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області № 99 від 16 квітня 2021 року, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на день оплати, а тому кошти у розмірі 14000 грн. на законних підставах підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 .

За правилами ч. 1 ст. 124 КПК усі здійснені потерпілим документально підтверджені процесуальні витрати суд стягує на його користь із засудженого.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 задовольнити частково, а вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 07 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу.

Зменшити витрати на правову допомогу до 14000 грн.00 коп.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4