Справа № 748/802/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/529/23
Категорія - ч.2 ст.289 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0005735, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2023 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мньов, Чернігівського району, Чернігівської області, громадянина України, з повною середньою освітою, офіційно непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, раніше не судимого, в силу ст.89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора - ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката - ОСОБА_8

потерпілої - ОСОБА_9

представника потерпілої - адвоката - ОСОБА_10 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанцій обставини

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Процесуальні витрати у провадженні на залучення експертів в сумі 9061,44 грн. стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави.

Арешт на автомобіль марки «ВАЗ» модель 21011, р.н. НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.12.2022 року скасовано.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.12.2022, близько 18 год. 00 хв. автомобіль марки «ВАЗ», моделі «21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 , рухався по вул. Лісна в с. Центральне, в напрямку с. Глядин, Чернігівського району, Чернігівської області.

Рухаючись у вказаному напрямку, біля буд.5 по вул. Лісна, водій ОСОБА_6 не маючи досвіду керуванням транспортним засобами (п.п.2.1а Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями) (далі - ПДР України)), проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну (п.п.2.3б ПДР України), при виникненні перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу (п.п.12.3 ПДР України) внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_11 , який лежав на проїжджій частині.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав множинні тілесні ушкодження голови, тулубу та кінцівок, від яких помер на місці події.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п.2.1а, 2.3б, 12.3 Правил дорожнього руху України, що стало причиною виникнення події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, просив змінити вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він скоїв злочин по необережності, оскільки потерпілий спав на проїзній частині в стані алкогольного сп`яніння в темному одязі та в темну пору часу і його дії спровокували його на скоєння даного злочину, однак він одразу визвав швидку допомогу. Звертає увагу, що він як під час досудового слідства, так і в суді щиро розкаявся, раніше не судимий, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, тому призначене покарання позбавить його дітей матеріального забезпечення і його участі у їх вихованні.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого представник потерпілої - адвокат - ОСОБА_10 вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив залишити його без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні просила апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду вказала, що оскільки обвинувачений ОСОБА_6 з нею не розрахувався, тому апеляційну скаргу ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а вирок суду без зміни.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні судового рішення

Заслухавши доповідача, позицію обвинуваченого та його захисника, потерпілу та її представника, думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, з зв`язку з чим апеляційним судом не перевіряються.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно ч. 2 ст. 409 КПК України є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідност.65 КК України суд призначає покарання у межах встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, відомості про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, те що ОСОБА_6 раніше не судимий в силу ст.89 КК України, до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується добре, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. За висновком органу пробації ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як середні, застосування покарання ОСОБА_6 , не пов`язаного з позбавленням волі, може призвести до його остаточного виправлення.

Враховуючи викладене, а також думку потерпілої, те що обвинувачений керував транспортним засобом не маючи на це права, суд визнав достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.2 ст.286 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_6 , згідно довідки РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області, посвідчення водія не отримував.

На думку суду апеляційної інстанції, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину та особі обвинуваченого через суворість в зв`язку з наступним.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до необережних злочинів, те що він раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, до адміністративної відповідальності не притягувався, обставину, що пом`якшують відповідальність - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, за місцем проживання характеризується добре, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. На обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

За висновком органу пробації ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як середні, застосування покарання ОСОБА_6 , не пов`язаного з позбавленням волі, може призвести до його остаточного виправлення.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд першої інстанції не дав належної оцінки сукупності всіх обставин, які мають значення для прийняття правильного рішення.

Процесуальна поведінка обвинуваченого під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, а саме те, що ОСОБА_6 вину визнав, щиро розкаявся, просив вибачення у потерпілої, свідчить про критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним злочину та про щирість його каяття і бажання залагодити ситуацію, що сталася.

Вимогами п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що з урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься відповідно до ст. 25 КК України до необережних злочинів, особу обвинуваченого, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, обставини кримінального правопорушення, те що потерпілий лежав на дорозі у темний період доби, відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, які визнані апеляційним судом, а саме повне визнання вини, щире каяття, наявність на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, намагання його відшкодувати потерпілій завдану шкоду, виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, що є підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Доводи потерпілої ОСОБА_9 щодо неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 75 КК України, оскільки він не відшкодував їй завдану злочином шкоду, колегія суддів вважає неспроможними з наступних підстав.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 є сестрою загиблого потерпілого ОСОБА_11 , яка з останнім однією сім`єю не проживала та не подавала цивільний позов по справі про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Вказаною нормою законодавець чітко визначив коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди та можуть звернутися до суду з позовною заявою про її відшкодування.

Враховуючи вимоги ст. 1168 ЦК України, зважаючи на відсутність заявленого потерпілою цивільного позову, враховуючи поведінку потерпілої ОСОБА_9 при намаганні обвинуваченим виплатити їй в добровільному порядку грошові кошти на відшкодування завданої ним шкоди, твердження потерпілої про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання у зв`язку з невідшкодуванням їй шкоди є безпідставними.

Відповідно до ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, наявні підстави для зміни вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 в частині призначення основного покарання через суворість, та застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком, з покладенням обов`язків визначених ст. 76 КК України, оскільки таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і принципу індивідуалізації покарання.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а вирок суду змінити.

Керуючись ст. ст.376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4