Дата документу 25.01.2024 Справа № 336/9764/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/492/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/9764/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_8 призначено на посаду стрільця-снайпера 1-го мотопіхотного відділення 1-го мотопіхотного взводу 1-го мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону, поставлено на всі види забезпечення та останній приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

05 серпня 2023 року приблизно о 15 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, повторно, шляхом обману, діючи умисно з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, знаходячись на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом зловживання довірою потерпілої ОСОБА_9 , отримав у тимчасове користування велосипед. Того ж дня о 16 годині ОСОБА_8 , перебуваючи по АДРЕСА_4 , продав ОСОБА_10 вказаний велосипед за 500 грн., чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на суму 4766 грн. 67 коп. В подальшому ОСОБА_8 06 серпня 2023 року повернувся до потерпілої ОСОБА_9 та повідомив, що її велосипед втратив за невідомих обставин.

Після чого, в період часу з 23 години 59 хвилин 06 серпня 2023 року по 04 годину 07 серпня 2023 року ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна та переслідуючи мету власної наживи злочинним шляхом, діючи повторно, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу таємно викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_9 , після чого зник із місця вчинення кримінального правопорушення із викраденим майном та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 10502 грн. 89 коп.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.190 КК, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно; за ч.4 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, вчинена повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.190 КК у виді 1 року позбавлення волі;

- за ч.4 ст.185 КК у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив переглянути вирок та призначити йому як військовослужбовцю більш м`яке покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений вважав, що призначене йому покарання за своїм розміром є суворим, а тому просив призначити йому більш м`яке покарання.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитись із такими доводами та вимогами обвинуваченого виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

На переконання колегії суддів, вирішення судом першої інстанції питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких за законом віднесено до нетяжких злочинів, а інше до тяжких злочинів; обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Разом з тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проте раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення, в тому числі умисних корисливих злочинів, та має ряд непогашених та не знятих судимостей різного ступеня тяжкості. Проте, незважаючи на ці обставини, обвинувачений знову продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши у даній справі два умисних корисливих злочини, в тому числі і тяжкий.

Зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання, а також про стійкість його умислу щодо подальшого забезпечення свого існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном, а отже і про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_8 за більш тяжкий злочин судом призначено мінімально можливе покарання. Відтак обвинувачений, вимагаючи призначити йому більш м`яке покарання, фактично вимагав призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК.

Разом з тим, застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність у ОСОБА_8 п`яти непогашених судимостей і вчинення ним нових кримінальних правопорушень однозначно свідчать про неможливість призначення більш м`якого покарання.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції не встановила і підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, оскільки з огляду на дані про особу обвинуваченого, які свідчать про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання, досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та відповідає меті покарання. Крім того, воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК.

Що стосується клопотання обвинуваченого про призначення йому покарання у виді двох років тримання у дисциплінарному батальйоні, то такі вимоги не ґрунтуються на положеннях кримінального закону, оскільки відповідно до ст.62 КК суд може замінити позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні, але лише у разі призначення позбавлення волі на строк не більше двох років. Крім того, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців замість позбавлення волі не може застосовуватися до осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4