Житомирський апеляційний суд
Справа №288/724/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.135, ч.2 ст.286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року колегія суддів Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000023 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 06 липня 2023 року про виправлення описки та вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 липня 2023 року, яким засуджено

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соколів Брід, Попільнянського району, Житомирської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодружений, не працює, раніше не судимий,

- за ч. 2 ст. 286-1 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 (вісім) років;

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 (вісім) років.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, залишено без змін до набрання законної сили вироком суду, але не більше ніж на 60 днів, тобто до 02 вересня 2023 року включно.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 05 липня 2023 року.

Ухвалено зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання, на підставі ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення з 20.03.2023 року по 04.07.2023 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Питання про речові докази судом вирішено відповідно до ст. 100 КПК України та у апеляційній скарзі не оспорюється.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судових інженерно транспортних експертиз 4530 гривень 72 копійки.

Ухвалено скасувати арешт на автомобіль марки «Renault» моделі «Duster» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ТОВ «ОТП Лізинг», перебуває у постійному користуванні ОСОБА_10 та підголовник сидіння водія зазначеного автомобіля.

Також, ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 06 липня 2023 року виправлено описку у резолютивній частині вироку Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 липня 2023 року - доповнивнено абзацами 9 та 10:

«Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином ухвалено задовольнити.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 31 166 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 290 000 гривень 00 копійок.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку, 23 січня 2023 року о 07 годині 15 хвилин ОСОБА_6 , в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (далі - ПДР), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Renault» моделі «Duster» д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , належить на праві власності ТОВ «ОТП Лізинг», рухався по проїзній частині вулиці Містечко в межах села Паволоч, Попільнянської ОТГ, Житомирського району, Житомирської області, у напрямку смт. Попільні, Попільнянської ОТГ, Житомирського району, Житомирської області.

Рухаючись у вказаний день та час, керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault» моделі «Duster» д.н.з. НОМЕР_1 в сутінках, у населеному пункті, по кривій в плані ділянці дороги, заокругленій ліворуч, поблизу будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 в умовах достатньої видимості, в порушення вимог пунктів 1.10 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, проявив неуважність до дорожніх умов, не врахував дорожню обстановку і стан свого транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, допустив занос свого автомобіля та здійснив виїзд за межі проїзної частини на узбіччя, де передньою частиною автомобіля марки «Renault» моделі «Duster» д.н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалася у попутному напрямку поза межами проїзної частини автодороги та яка своїми односторонніми діями не мала можливості уникнути наїзду.

Внаслідок указаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала, відповідно до висновку експерта № 13 від 27.02.2023 року, тілесні ушкодження у вигляді вогнищевого забою головного мозку з формуванням внутрішньомозкової гематоми лівої півкулі головного мозку, субарахноїдального крововиливу, що ускладнилась дислокаційним синдромом (зміщення одних структур головного мозку відносно інших), відноситься до категорії тяжкого тілесного ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 2.9 (а), 1.10 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України.

Крім того, одразу після наїзду на пішохода ОСОБА_11 водій ОСОБА_6 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій ОСОБА_11 , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілу до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_11 , яка перебувала у небезпечному для життя стані, та була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли ОСОБА_6 сам поставив потерпілу у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілій допомогу.

Своїми умисними діями, які виразились у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.135 КК України.

В апеляційній скарзі захисник просить за ч.1 ст. 135 КК України ОСОБА_6 виправдати, а за ч.2 ст.286-1 призначити менш суворе покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

Вважає, що за ч.1 ст.135 КК України вина ОСОБА_6 недоведена, оскільки він повернувся на місце події з метою впевнитись чи дійсно когось збив, і якщо так то надати допомогу потерпілій особі, а коли побачив, що на місці події були люди, які надали допомогу потерпілій лише тоді залишив місце події.

На його думку, суд при призначенні покарання не врахував, як пом`якшуючу обставину, щире каяття, складні погодні умови на момент вчинення ДТП та те, що потерпіла ОСОБА_11 порушила п.4.3 ПДР.

Вказує, що суд залишив поза увагою той факт, що на утриманні в обвинуваченого перебуває неповнолітня дитина.

В апеляційній скарзі прокурор оскаржує вирок в частині стягнення судом матеріальної шкоди в розмірі 31 166 грн. та моральної шкоди в розмірі 290 000 грн. з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 у зв`язку з істотним порушення вимог кримінально процесуального закону.

Вказує, що суд у резолютивній частині вироку не прийняв рішення щодо цивільного позову ОСОБА_11 , а ухвалою від 06.07.2023 р. виправив описку в резолютивній частині вироку щодо вирішення цивільного позову, чим змінив суть вироку.

Просить вирок в частині вирішення цивільного позову скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 матеріальної шкоди в розмірі 31 166 грн. та моральної шкоди в розмірі 290 000 грн.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, а щодо вимог прокурора покладалися на розсуд суду, думку прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 , перевіривши матеріали провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна прокурора та захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, ніким з учасників судового провадження не оспорюється, а тому не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту посилається на те, що вирок місцевого суду підлягає зміні та просить виправдати ОСОБА_6 за ч.1 ст.135 КК, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, однак, на переконання апеляційного суду, такі доводи є необґрунтованими.

Перевіривши зазначені доводи захисника, суд апеляційної інстанції встановив, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, місцевий суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 23 КПК України, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні.

Суспільна небезпечність цього кримінального правопорушення полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього. Небезпека такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася у такому стані.

Злочин вважається закінченим з моменту ненадання допомоги (залишення в небезпеці) незалежно від того, чи настали тяжкі наслідки, чи ні.

Відповідно до ПДР України у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; вжити можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілим; викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 в суді першої інстанції повність визнав себе винуватим та не заперечував той факт, що у січні 2023 року він рухався автомобілем з села Паволоч в сторону смт. Попільня і під час руху він відчув удар. ОСОБА_13 , який був з ним в автомобілі, сказав, що вони когось збили.

В свою чергу, свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 пояснили, що вранці 23 січня 2023 року вони стояли на автобусній зупинці в селі Паволоч та чекали маршрутку. Через деякий час вони побачили, що йде жінка по узбіччю дороги в сторону автобусної зупинки та позаду неї на великій швидкості їхав автомобіль білого кольору і вони почула звук удару. Після удару вони вже не бачили жінки. Даний автомобіль призупинився та поїхав далі. ОСОБА_14 викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Через деякий час даний автомобіль повернувся на місце пригоди та ОСОБА_6 , який був за кермом автомобіля, запитав чи підвезти їх до смт. Попільня, але вони відмовились і він поїхав.

В судовому засіданні в суді першої інстанції вказані свідки зазначили, що обвинувачений ОСОБА_6 , коли повернувся на місце пригоди виглянув через вікно та запитав чи їх підвезти, а жодних дій для надання допомоги ОСОБА_11 не вчиняв.

З огляду на такі показання та письмові докази, місцевий суд обґрунтовано вказав, що ОСОБА_6 , будучи причетним до скоєння ДТП, розуміючи, що він збив людину, не зупинився, не вжив всіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілу до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не забезпечив збереження слідів події, а з метою уникнення відповідальності за скоєне, покинув місце події та свідомо залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_11 , а повернувся лише через певний час, як вказав обвинувачений у суді апеляційної інстанції через 5-10 хв., приховуючи свою причетність до ДТП та не з метою надання допомоги потерпілій.

Показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які вказали, що обвинувачений після наїзду на потерпілу призупинився та поїхав далі, наявність ушкоджень на автомобілі, яким керував обвинувачений, що утворилися від наїзду на потерпілу (пошкодження переднього вітрового скла, вм`ятини передньої стійки, капоту, пошкодження фари, бамперу, відлам дзеркала), виявлені пошкодження у потерпілої, яка від удару відлетіла з обочини у яр, свідчать про значну силу контакту та надуманість показань обвинуваченого, про те, що він не помітив наїзд на пішохода, а дізнався про це пізніше.

Версію сторони захисту про те, що обвинувачений через деякий час повернувся на місце ДТП з метою впевнитись чи дійсно когось збив, а коли побачив, що на місці події були люди, які надали допомогу потерпілій лише тоді залишив місце події суд першої інстанції обґрунтовано визнав надуманою, оскільки вона свого підтвердження не знайшла та суперечила іншим дослідженим матеріалам кримінального провадження та була спрямована на уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника стосовно явної несправедливості призначеного ОСОБА_6 покарання внаслідок його суворості, слід вказати наступне.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З кримінального провадження вбачається, що суд призначаючи ОСОБА_6 покарання в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Так, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст. 286-1 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_6 судом було враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність, особу обвинуваченого, який не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, наявність пом`якшуючої покарання обставини активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, які обтяжують покарання, думку потерпілої, яка просила покарати по закону.

При цьому, апеляційний суд не буре до уваги доводи сторони захисту про складні дорожні умови, а потерпіла ОСОБА_11 порушила п.4.3 ПДР., оскільки вони не є тією правовою підставою, що пом`якшують покарання відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України, а безпосередньою причиною ДТП стали дії обвинуваченого.

Апеляційний суд також бере до уваги грубе порушення правил дорожнього руху ОСОБА_6 , підвищена суспільна небезпека злочину проти безпеки руху, вчинення вказаного злочину з необережності, у стані алкогольного сп`яніння та залишення обвинуваченим місця вчинення злочину.

Правових підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання більш м`якого, місцевий суд не встановив, з чим погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпілою ОСОБА_11 заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.(том 1 а.с.22-25)

В судовому засіданні, в суді обвинувачений ОСОБА_6 цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 визнав повністю, це підтвердив і у суді апеляційної інстанції.

При цьому, колегією суддів встановлено, що при винесенні вироку судом першої інстанції у мотивувальній частині було вирішено питання щодо цивільного позову, наведено докази понесених витрат, критерії за якими суд визначив розмір моральної шкоди та чітко зазначено розміри матеріальної шкоди - 31 166 грн. та моральної шкоди - 290 000 грн., які підлягають відшкодуванню обвинуваченим на користь потерпілої, які ніким не оспорюються.

Разом з тим у резолютивній частині вироку суд про це не зазначив.

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 06 липня 2023 року виправлено описку у зазначеному вироку та зазначено про стягнення судом матеріальної шкоди в розмірі 31 166 грн. та моральної шкоди в розмірі 290 000 грн. з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 .

Ухвала про виправлення описки є невід`ємною частиною вироку.

Отже, всупереч твердженням прокурора про порушення судом першої інстанції вимог ст. 379 КПК України, колегія суддів вважає, що виправлення, яке було внесено у резолютивну частину вироку не є його зміною, так як воно не впливає на правильність і законність судового рішення в цілому та його обґрунтованість, а являється виправленням недоліку, який є очевидною опискою, а тому підстав для зміни вироку та скасування ухвали про виправлення описки у вказаному вироку, про що порушується питання в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та прокурора Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 липня 2023 року щодо ОСОБА_6 та ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 06 липня 2023 року про виправлення описки без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: