УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року

м. Київ

Справа № 689/404/22

Провадження № 51 - 6697 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргузасудженого ОСОБА_4 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000356, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янець-Подільський, Хмельницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 89 КК України раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 3 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 186 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_4 час попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 12 лютого 2022 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Цивільні позови задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 12 424 гривень відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 гривень відшкодування моральної шкоди. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 10 000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

11 лютого 2022 року близько 19 год. 30 хв ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_4 з метою відкритого викрадення чужого майна проникли на територію ТОВ «СМОТРИЧ АГРОХІМ», за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, смт Ярмолинці, вул. Залізнична, 8Б.

Перебуваючи на території вищевказаного підприємства, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підійшли до прибудови адміністративної будівлі, з приміщення якої в той час виходив охоронець ОСОБА_7 , якому із застосуванням словесних погроз та фізичної сили, за допомогою мотузки зв`язали кисті рук та ніг, чим завдали легких тілесних ушкоджень, після чого направились в приміщення адміністративної будівлі.

Перебуваючи в адміністративній будівлі, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 , відкрито викрав із столу два мобільні телефони: «Alcatel» моделі «2001ТХ», ІМЕІНОМЕР_2 вартістю 400 грн, та «Lenovo» модель «S850», ІМЕІ НОМЕР_1 вартістю 520 грн, що належали ОСОБА_7 , чим спричинили останньому майнову шкоду на загальну суму 920 грн.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 із ОСОБА_4 направилися до сейфу та за допомогою заздалегідь приготовленого електроінструменту, пошкодивши замок та двері, відчинили їх, звідки умисно, відкрито, з корисливих мотивів викрали грошові кошти в сумі 1 700 доларів США, що станом на 11 лютого 2022 року згідно курсу НБУ становило 47 600 гривень, та 72 510 гривень, що належали потерпілому ОСОБА_6 , чим спричинили йому майнову шкоду на загальну суму 120 110 гривень.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2022 року щодо нього - без зміни.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок суворості, просить змінити вирок та ухвалу щодо нього і призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України або зменшити призначене покарання, застосувавши ст. 69 КК України. В обґрунтування своїх вимог засуджений вказує, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання, не взяв до уваги те, що він має на утриманні неповнолітню дитину, має постійне місце проживання і місце прописки, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, раніше не судимий згідно ст. 89 КК України. Крім того, зазначає, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, усвідомив свої дії та готовий нести за них справедливе покарання. Також зазначає, що добровільно видав працівникам поліції викрадені кошти, таким чином відшкодував майже повністю шкоду, завдану потерпілому, та активно сприяв слідству у розкритті злочину. Вказує, що має бажання стати на захист Батьківщини та вступити до лав ЗСУ.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 186 ч. 3 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , відповідно ст. 66 КК України суд визнав активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Судом також була врахована думка кожного із потерпілих, які не вбачали підстав для пом`якшення покарання кожному з обвинувачених, та просили, як і прокурор, призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років без застосування ст. 75 КК України.

Каяття ОСОБА_4 суд першої інстанції визнав формальним, озвученим під тиском доказів.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції зробив висновок про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, тобто в межах строку, що визначений санкцією ст. 186 ч. 3 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Підстав для застосування вимог ст. ст. 69, 75 КК України суд не встановив.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_4 про неврахування місцевим судом обставин того, що він має на утриманні неповнолітню дитину та матір похилого віку, а також має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра не перебуває, апеляційний суд перевірив та правильно зазначив, що характеристика особи не може вважатися достатньою підставою для звільнення особи від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства. Апеляційним судом також було встановлено відсутність у матеріалах провадження документів на підтвердження того, що його мати потребує стороннього догляду.

Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги засудженого щодо неврахування судами визнання ним вини та його каяття з огляду на таке. Аналогічні доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 апеляційний суд перевірив та зазначив в ухвалі підстави, з яких визнав їх необґрунтованими. Зокрема апеляційний суд вказав, що визнання ОСОБА_4 вини має формальний характер та було зроблено під тиском зібраних у справі доказів, які безпосередньо доводять його вину у скоєному.

Доводи ОСОБА_4 про його добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди визнані апеляційним судом необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи не міститься підтвердження про отримання потерпілим відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної обвинуваченим ОСОБА_4 , натомість є лише постанова слідчого про приєднання до провадження речових доказів та передачу їх на зберігання від 12 лютого 2022 року, згідно з якою у ОСОБА_4 під час затримання в порядку статті 208 КПК України були вилучені грошові купюри у визначеній кількості. Отже, ці грошові кошти вироком суду передано потерпілому, тому за таких обставин відсутнє добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому, оскільки вони були вилучені при затриманні і це не залежало від волевиявлення обвинуваченого.

Апеляційний суд правильно зазначив, що наведені в апеляційній скарзі доводи для призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, не є переконливими та достатніми для застосування до нього вимог ст. 75 КК України, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, а також той факт, що один із потерпілих є людиною похилого віку, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особу обвинуваченого, який не працював, не мав стійких соціальних зв`язків, відповідно до статті 89 КК України не судимий.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Отже, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для призначення засудженому покарання, із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про його бажання стати на захист Батьківщини та вступити до лав ЗСУ в сукупності з вищезазначеними обставинами, які встановлені судами, не вказують на те, що призначене ОСОБА_4 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, не є підставою для зміни судових рішень відповідно до ст. 438 КПК України та застосування до нього положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3