Справа №574/447/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/66/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

Іменем України

22 листопада 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 574/447/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 08.09.2020 щодо відмови у визнанні покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не відповідає Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_7 ,

засудженого - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки застосоване відносно нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить як вимогам ст. 28 Конституції України, так і порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, вказує, що районний суд не дотримався строків розгляду його клопотання та не повідомив адміністрацію слідчого ізолятора про такий розгляд.

19.05.2020 до Буринського районного суду Сумської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 , в якому він просив визнати призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що суперечить як національному законодавству, так і міжнародному, зокрема, Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 08.09.2020 у задоволенні клопотання засудженого було відмовлено. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що питання, яке ставить перед судом засуджений не може бути предметом розгляду суду в порядку виконання вироку і перебуває поза компетенцією Буринського районного суду.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ч. 1 і 5 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК, згідно якої на території України цей порядок визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України, а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК). При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до КК та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 1, 4, 6 ст. 3 КК).

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, такій засаді судочинства як законність (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ст. 9 КПК), згідно якої під час кримінального провадження суддя/суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства; закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК; при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Високий Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 пп. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom) від 23.09.1998, п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія; вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Переглядаючи судове рішення в межах апеляційної скарги засудженого (ч. 1 ст. 404 КПК), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання ОСОБА_8 про визнання призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 28 Конституції України, оскільки це клопотання не ґрунтується на вимогах закону.

Згідно ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. При цьому судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст. 129-1 Конституції України).

Так, ОСОБА_8 засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004, за яким визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК, і яким йому з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22.03.2005 вказаний вирок апеляційного суду залишений без змін, а апеляції ОСОБА_8 та інших учасників кримінального провадження - залишені без задоволення.

Відповідно ст. 533 КПК, вирок суду, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. При цьому виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом може бути застосований такий вид покарання, як п. 12) довічне позбавлення волі, а згідно ч. 3 ст. 3 КК кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом. При цьому нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню (ст. 3 Конвенції захисту прав та основоположних свобод).

Частиною 1 ст. 64 КК передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить, а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

За положеннями ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та практики Європейського Суду з прав людини», рішення ЄСПЛ є обов`язковими для застосування судами України та мають застосовуватися як джерело права.

У своєму рішенні від 12.02.2008 в справі «Kafkaris v. Cyprus» ЄСПЛ зазначив, що «призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцеві, саме по собі, не заборонено і не суперечить ст. 3 або будь-який інший статті Конвенції», а у рішенні в праві «Пєтухов проти України (№ 2)» від 12.03.2019 той же Високий Суд констатує, що «Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві».

Отже, колегія суддів виходить з того, що за національним та міжнародним законодавством покарання у виді довічного позбавлення волі саме по собі не є таким, що піддає засуджених катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню та не суперечить вимогам ст. 3 Конвенції, але для того, щоб таке покарання відповідало вимогам ст. 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду.

Згідно приписів ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-IX від 18.10.2022 (набрав чинності 06.11.2022) були внесені зміни у ст. 81 («Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання») і 82 КК («Заміна покарання або його невідбутої частини більш м`яким»), яка визначили умови умовно-дострокового звільнення та заміни покарання або його невідбутої частини більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зокрема, відповідно ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 81 КПК, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, і після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а згідно ч. 1, 3, 5 і 6 ст. 82 цього Кодексу покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 КПК.

Таким чином, наразі в Україні визначено перспективи звільнення та можливість перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі, що за наявності відповідного правового механізму може використати і засуджений ОСОБА_8 , а тому враховуючи положення ст. 2, 9 КПК щодо обов`язку суду неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є належним чином обґрунтованою та вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга засудженого - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 08.09.2020 відносно ОСОБА_11 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4