Провадження № 1-кп/947/641/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2023 року Київський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001176 від 29.09.2022 року відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця с. Свердлове Комінтернівського району Одеської області, громадянина України, одруженого, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 02.06.2016 року Суворовським судом м. Одеси за ч.2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки, який змінено вироком Апеляційного суду Одеської області 04.01.2017 року на позбавлення волі 4 роки 6 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

28.09.2022 року близько 18.00 годин ОСОБА_9 , знаходячись на вулиці Люстдорфська дорога в м.Одесі, побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_6 , який справляв природні потреби біля дерева, після чого у ОСОБА_9 виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення майна ОСОБА_6 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_9 , діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення та в умовах дії воєнного стану введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 22 квітня 2022 року №2212-ІХ, внесеними Указом від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №537/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500- ІХ), 28.09.2022 року близько о 18.05 годин, перебуваючи на тротуарі біля автосалону «Terminal Auto», розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Люстдорфська дорога, 92-В, підійшов до потерпілого ОСОБА_6 , який справляв природні потреби, спираючись на дерево, та переконавшись в тому, що його дії залишаться непоміченими для потерпілого та інших осіб, таємно викрав, а саме дістав з задньої кишені штанів, в які був одягнутий потерпілий ОСОБА_6 , належний йому мобільний телефон марки «Samsung», модель А12, в корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вартістю 5000 гривень.

Після чого, ОСОБА_9 з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 , матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 вину у таємному викраденні майна потерпілого ОСОБА_6 визнав у повному обсязі та пояснив, що 28.09.2022 року о 18 годині він знаходився на вулиці Люстдорфська дорога, в м. Одесі та побачив потерпілого ОСОБА_6 , який справляв природні потреби, спираючись на дерево. Він підійшов до потерпілого ззаду, зробив йому зауваження за його дії, і в цей момент правою рукою непомітно для потерпілого витягнув з кишені штанів потерпілого мобільний телефон марки «Samsung», який поклав собі у кишені і пішов з місця скоєння крадіжки. Потерпілий не бачив як він викрав у нього телефон, тому не кричав йому, нічого не говорив, не біг за ним. Згодом він продав мобільний телефон, належний потерпілому на ринку «Київський» за 1200 гривень.

В подальшому, він добровільно відшкодував потерпілому матеріальну шкоду в сумі 4000 гривень.

Також обвинувачений пояснив, що в період досудового розслідування він надав неправддиві показання при проведенні слідчого експерименту, оскільки поліцейські здійснювали на нього тиск.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 надав суду показання про те, що 28.09.2022 року, після роботи, близько 17 години вечора, він повертався з роботи та під`їхав на зупинку «Інглезі». В той день на дні народженні товариша він вживав алкогольні напої, а саме горілку, тому перебував в нетверезому стані. Він зайшов до магазину, купив собі шаурму та пиво. Коли він вийшов з магазину, то в руках тримав шаурму, пиво та телефон, до нього підбіг обвинувачений, вирвав з рук телефон та побіг, він побіг за ним.

Водночас, потерпілий надав суду інші показання щодо обставин викрадення його мобільного телефону, а саме, що він біля дерева справляв свої потреби, в руках тримав шарму, пиво і мобільний телефон. Хтось підходив до нього та зробив зауваження. В цей час до нього ззаду підійшов обвинувачений ОСОБА_9 та вирвав у нього з рук телефон. Після чого обвинувачений почав тікати, оглядаючись назад, тому він запам`ятав його обличчя. На вулиці було світло, він на допомогу нікого не кликав, обвинуваченому нічого не кричав. Він почав бігти за обвинуваченим, але не наздогнав його. Матеріальні збитки обвинувачений відразу відшкодував у розмірі 4 тисяч гривень.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що 28.09.2022 року, вони разом зустрілися з обвинуваченим ОСОБА_9 біля кінотеатру «Москва» поспілкувалися, десь хвилин через 15 ОСОБА_9 в метрах 50 підійшов позаду до потерпілого, який стояв біля дерева та справляв свої фізіологічні потреби. ОСОБА_9 підійшов до потерпілого, щось сказав йому на вухо та відійшов від нього. Потім потерпілий почав щось шукати, але при цьому потерпілий не кричав обвинуваченому та не біг за ним. Як ОСОБА_9 викрав у потерпілого телефон він особисто не бачив, у потерпілого в руках телефону не бачив, бачив тільки залізну банку в руках у потерпілого, і що він щось шукав на підлозі. Під час проведення слідчого експерименту надавав неправдиві покази щодо дій ОСОБА_9 .

Вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України підтверджується показаннями обвинуваченого та свідка в судовому засіданні, дослідженими судом доказами:

-протоколом огляду місця події від 28.09.2022 року, з ілюстрованою фото таблицею, в ході якого в присутності понятих було оглянуто місце події, а саме: відкриту прибудинкову територію біля будинку АДРЕСА_3 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.10.2022 року, в ході якого у присутності понятих потерпілий ОСОБА_6 впізнав на фото під номером 3 із чотирьох пред`явлених фотознімків ОСОБА_9 , як особу, який вкрав мобільний телефон марки «Samsung», за адресою: м. Одеса, вулиці Люстдорфська дорога, 92-В;

-товарним чеком, яким підтверджена вартість мобільного телефону марки «Samsung», який належав потерпілому;

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що досліджені судом докази, в їх сукупності підтверджують вину ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Суд, належним чином перевіривши та дослідивши вищезазначені письмові докази, встановив, що процесуальні дії в період досудового розслідування були проведені у відповідності до вимог чинного законодавства України, дотримуючись вимог КПК України.

Оцінюючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Всі зазначені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України знайшла своє підтвердження та в його діях є склад злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, доведена.

Таким чином, встановивши винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, суд зазначає, що органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України за наступних обставин.

28.09.2022 року близько 18.00 годин ОСОБА_9 , знаходячись на вулиці Люстдорфська дорога в м.Одесі, побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_6 , який розмовляв по мобільному телефону, після чого у ОСОБА_9 виник злочинний умисел направлений на відкрите заволодіння вказаним телефоном.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_9 , діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення та в умовах дії воєнного стану введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 22 квітня 2022 року №2212-ІХ, внесеними Указом від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №537/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500- ІХ), 28.09.2022 року близько о 18.05 годин, перебуваючи на тротуарі біля автосалону «Terminal Auto», розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Люстдорфська дорога, 92-В, підбіг до потерпілого ОСОБА_6 та шляхом ривка дістав з заднього карману штанів його мобільний телефон марки «Samsung», модель А12, в корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вартістю 5000 гривень, тим самим відкрито заволодів вказаним мобільним телефоном, після чого з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 , матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.4 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Дослідивши надані суду докази, заслухавши показання учасників провадження, суд приходить до переконання про помилковість кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_9 в частині висунутого йому обвинувачення у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану виходячи з наступного.

Дотримуючись принципу змагальності сторін, передбаченого ст.7, ст.22 КПК України, відповідно до ч.6 ст.22 КПК України суд створив сторонам судового процесу необхідні умови для реалізації процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, забезпечивши всім учасникам судового провадження рівні права.

Суд перевірив доводи сторони обвинувачення про наявність у діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, перевірив доводи обвинуваченого та захисника про те, що він таємно викрав належне потерпілому майно та доводи захисника про визнання доказів недопустимими, перевіривши висунуте обвинувачення за ч.4 ст.186 КК України, дослідивши надані докази, керуючись своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, безпосередньо дослідивши та оцінивши кожен доказ окремо, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд приходить до висновку, що зібрані докази за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.4 ст.186 КК України є належними, допустимими, достовірними, але у своїй сукупності є не достатніми для підтвердження факту вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Відповідно до ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно ч.1 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії поміченіі оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про

це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Суд критично оцінює показання потерпілого, надані в ході судового розгляду, оскільки судом встановлено, що потерпілий в період вчинення відносно нього протиправних дій обвинуваченим ОСОБА_9 перебував у нетверезому стані, в судовому засіданні надав суперечливі показання щодо обставин вчинення відносно нього злочину, в тому числі щодо часу, місця, способу та обставин вчинення кримінального правопорушення відносно нього.

Зокрема, з пояснень потерпілого встановлено, що в момент, коли він справляв природні потреби, він тримав у руках шаурму, пляшку пива, мобільний телефон, що є неможливим, враховуючи чоловічу стать потерпілого та обставини, встановлені у судовому засіданні. Крім того, з показань потерпілого судом встановлено, що після викрадення у нього мобільного телефону, він, перебуваючи у громадському місці у світлий час доби, жодних дій щодо повернення викраденого у нього майна не вжив, а саме не переслідував обвинуваченого, не висловлював вимог щодо повернення викраденого майна, не вжив заходів щодо отримання допомоги від інших осіб.

Тому, при викладених обставинах, суд вважає, що надані потерпілим показання, які є нечіткими, суперечливими, не можна вважати беззаперечним доказом вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 відкритого викрадення майна потерпілого при обставинах, викладених в обвинувальному акті, тому надає таким показанням критичну оцінку.

Крім того, щодо доводів сторони захисту про визнання протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протоколів слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які перевірені судом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні такого правопорушення.

Враховуючи зміст вищенаведених норм кримінального процесуального закону, суд вважає, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.09.2022 року містить інформацію про факт вчинення кримінального правопорушення, на підставі чого були внесені відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Зазначений протокол не є доказом у кримінальному провадженні у розумінні ст.84 КПК України та не є підставою для визнання інших зібраних доказів недопустимими.

Доводи сторони захисту щодо порушень органом досудового розслідування норм КПК України при складанні протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, які на думку сторони захисту, є підставою для визнання доказу недопустимим доказом, суд вважає безпідставними, оскільки судом не встановлені порушення норм КПК, які можуть бути підставою для визнання доказу недопустимим, а також з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_9 не заперечує, що саме він вчинив кримінальне правопорушення відносно потерпілого.

Щодо доводів сторони захисту про визнання недопустимими доказами протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_9 від 07.10.2022 року і протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 від 05.10.2022 року суд зазначає наступне.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, обвинуваченого не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Відповідно висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19 якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103, 105, 240 КПК України, Об`єднана палата відзначила, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК.

З досліджених судом протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_9 від 07.10.2022 року і протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 від 05.10.2022 року та відтворених у судовому засіданні встановлено, що зазначені протоколи відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, тому відсутні підстави для визнання зазначених протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами, тому суд визнає зазначені протоколи слідчих експериментів належними, допустимими доказами, але не достатніми для підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, оскільки обставини події, зафіксовані зазначеними протоколами та відеозаписами до них, суперечать фактичним обставинам вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_6 , встановленим в ході судового розгляду в результаті дослідження в судовому засіданні доказів, отриманих на показаннях учасників провадження, які суд безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Показання обвинуваченого щодо застосування до нього недозволених методів ведення досудового розслідування при проведенні слідчого експерименту від 07.10.2022 року судом перевірені, не знайшли свого підтвердження відповідно до відповіді за результатами перевірки, проведеної управлінням головної інспекції ГУНП в Одеській області.

На підставі досліджених судом доказів, суд критично ставиться до доводів сторони обвинувачення щодо наявності у діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та приходить до висновку про їх необґрунтованість та недоведеність належними та допустимими доказами, наданими суду для безпосереднього дослідження.

Виходячи зі встановлених в ході судового розгляду фактичних обставин скоєних ОСОБА_9 протиправних дій, враховуючи, що стороною обвинувачення не надано суду жодних доказів на підтвердження відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, тому суд дійшов до висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.4 ст.186 КК України на ч.4 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому суд виходить із встановленої ст.50 КК України, мети не тільки кари, а й виправлення і запобігання вчинення нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості. При цьому суд враховує, визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання виправлення засудженого.

Відповідно до ст.66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілому.

Відповідно ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлені.

Визначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих обставин і вважає, що необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, покарання йому слід призначити у виді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст.185 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеській слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 337, 370, 371, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Срок відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 05.10.2022 року.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому, прокурора та направити в ДУ "Одеський слідчий ізолятор".

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд міста Одеси протягом 30 днів з моменту проголошення.

Суддя ОСОБА_1