Дата документу 09.11.2023 Справа № 334/994/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1301/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/994/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 19 грудня 2022 року приблизно о 17 годині, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем мешкання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , куди вони проникли через незачинені двері, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, за допомогою наявного у нього розкладного туристичного ножа, який тримав у руці, наніс ОСОБА_9 не менше двох ударів у ділянку передньої-зовнішньої поверхні лівого стегна, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді ран, наслідком загоєння яких були рубці, які кваліфікуються як легкі тілесне ушкодження, при цьому невстановлена в ході досудового розслідування особа активних дій по вчиненню кримінального правопорушення не здійснювала, а лише спостерігала за діями ОСОБА_8 .

Крім того, 19 грудня 2022 року приблизно о 17 годині ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, через незачинені двері, разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою, проникли до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем мешкання потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Далі, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись у кімнаті квартири за вищевказаною адресою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, під вигаданим приводом повернення неіснуючого боргу, після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , відкрито взяв з поверхні ліжка, тим самим його відкрито викрав, мобільний телефон вартістю 2125 грн. з чохлом-бампером чорного кольору вартістю 57 грн. 50 коп., які належать потерпілому ОСОБА_10 , з сім-карткою, що матеріальної цінності для останнього не становить. При цьому, невстановлена в ході досудового розслідування особа, активних дій по вчиненню кримінального правопорушення не здійснювала, а лише спостерігала за діями ОСОБА_8 .

Після чого, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою, покинув місце вчиненого кримінального правопорушення разом із викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 2182 грн. 50 коп.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження; за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.125 КК у виді 200 годин громадських робіт;

- за ч.4 ст.186 КК у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив переглянути вирок та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі на підставі Закону України №9185. Свої вимоги мотивував тим, що під час судового розгляду не був допитаний потерпілий ОСОБА_9 та особа, яка перебувала разом з ним в квартирі потерпілих, проте покази зазначених осіб мають істотне значення для правильного вирішення справи. При цьому суд взяв до уваги їх покази, які вони надавали одразу після події злочину та в яких пояснювали про те, що напередодні випили півтора літри спиртного напою. Потерпілий ОСОБА_10 тривалий час перебуває на лікуванні у закладі з надання психіатричної допомоги та також пояснив, що перебував у стані алкогольного сп`яніння. Також зазначив, що він не заперечує тієї обставини, що вчинив злочин, у чому кається, проте обставини злочину не були з`ясовані в повному обсязі. Потерпілі в судовому засіданні заявляли про те, що не мають до нього жодних претензій, а потерпілий ОСОБА_10 заявляв, що вирок є занадто суворий. Він не мав жодного умислу продавати чи віддавати мобільний телефон потерпілого, а взяв телефон в залог. Крім того, зазначив, що, перебуваючи на свободі, він злочинів не вчиняв, працював і в подальшому також має намір працювати, має постійне місце проживання та реєстрації.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбачених ч.1 ст.125, ч.4 ст.186 КК кримінальних правопорушень було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Так, висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу:

- показів потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні пояснив, що мешкає в АДРЕСА_2 разом з братом - ОСОБА_11 . 19.12.2022 року він прийшов на вихідний додому, з братом випили, а потім десь годин в 12-12.30 зайшов ОСОБА_12 , замка в квартирі немає, двері були відкриті і він зайшов. Всі разом посиділи та випили і ОСОБА_13 пішов. Потім двері прикрили і лягли з братом спати, кожен на своє ліжко. Телефон поклав біля себе, увімкнув музику та заснули. Після чого відкрились двері зі стуком і він прокинувся, сів на ліжко. До квартири зайшли двоє чоловіків в балаклавах, посадили біля нього брата. Серед чоловіків по голосу впізнав ОСОБА_14 . ОСОБА_13 дістав ніж та двічі втикнув його брату в ліву ногу. Поруч лежав на ліжку телефон ОСОБА_15 . Потім він зняв балаклаву з голови і побачив, що це ОСОБА_13 , який сказав, що забирає телефон і що дає 2 дні щоб принести 1200 за сигарету. Потім він забрав телефон і сказав як гроші будуть повернені, то віддасть телефон і пішов;

- показів потерпілого ОСОБА_9 , який був допитаний слідчим і допит якого у відповідності до ч.11 ст.615 КПК було відтворено в судовому засіданні через об`єктивну неможливість безпосереднього допиту потерпілого в судовому засіданні. Під час цього допиту потерпілий підтвердив, що 19.12.2022 року, коли він знаходився у брата ОСОБА_16 , у двері постукав знайомий ОСОБА_17 (на призвісько ОСОБА_13 ). Близько 12:30 години ОСОБА_17 пішов додому, а він з братом лягли відпочивати. Після чого його розбудили люди в масках (дві людини) в балаклавах чоловіки. Вони почали піднімати його і посадили до брата на диван. Чоловік 1 звернувся до брата та сказав, що той винний їм електронну сигарету, гроші 1500-1200 грн. Потім по голосу дізнались що це ОСОБА_17 , після чого він зняв балаклаву і побачили, що це ОСОБА_12 . Денис дістав розкладний ніж та двічі тикнув йому в ногу. Далі він побачив телефон самсунг чорного кольору, цей телефон належить брату. Телефон ОСОБА_17 забрав і сказав, що віддасть його тільки після того, як йому віддадуть гроші, після чого чоловіки пішли;

- протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.12.2022 року, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_9 на фото №3 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка 19.12.2022 року приблизно о 17.00 годині, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 відкрито викрав мобільний телефон його брата ОСОБА_10 , а потерпілий ОСОБА_10 впізнав на фото №3 ОСОБА_8 як особу, яка відкрито викрала його мобільний телефон;

- протоколу огляду від 20.12.2022 року з фото таблицею до нього, відповідно до якого було оглянуто мобільний телефон «Samsung SM- J600F/DS», який було вилучено 19.12.2022 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 . При цьому потерпілий ОСОБА_10 після огляду мобільного телефону вказав, що він належить йому;

- протоколу огляду місця події від 22.12.2022 року з фото таблицею до нього, відповідно до якого оглянуто кофту-балаклаву чорного кольору, яка була вилучена 19.12.2022 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 . Оглянувши зазначену кофту потерпілий ОСОБА_10 зазначив, що в момент скоєння злочину ОСОБА_8 знаходився у цій кофті-балаклаві;

- висновку експерта №1167-22 про ринкову вартість мобільного телефону та чохла-силіконового бампера;

- висновку експерта №89п про характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 , які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивних підстав недовіряти показанням потерпілих та відомостям, що містяться в письмових доказах, у суду першої інстанції не було.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений фактично не погодився із висновком суду першої інстанції про вчинення ним відкритого викрадення мобільного телефону потерпілого. При цьому обвинувачений виходив з того, що він не мав умислу продавати чи віддавати мобільний телефон, а взяв його лише в залог.

Проте колегія суддів критично ставиться до таких заперечень обвинуваченого, виходячи з такого.

Для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.186 КК має бути встановлено і доведено, що особа усвідомлювала те, що майно, яким вона заволодіває, є чужим для неї, свої дії вона вчиняє у присутності потерпілого або інших осіб, її дії помічені й оцінюються іншими як протиправні, а також передбачала суспільно небезпечні наслідки своїх протиправних дій і бажала їх настання.

Відповідно до фактичних обставин даного кримінального провадження встановлено, що обвинувачений забрав належний потерпілому мобільний телефон у присутності потерпілого та його брата. При цьому обвинувачений не міг не розуміти, що мобільний телефон, яким він заволодів, є чужим для нього. Цих обставин не заперечував і сам обвинувачений.

Посилання обвинуваченого на те, що він взяв мобільний телефон потерпілого в залог до того моменту, як потерпілий поверне йому електронну сигарету, не є прийнятними. Адже потерпілий не надавав своєї згоди на те, щоб обвинувачений взяв належний йому (потерпілому) мобільний телефон, а відтак заволодіння цим телефоном безумовно носило протиправний характер.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що він не мав наміру продавати мобільний телефон потерпілого на кваліфікацію дій обвинуваченого не впливає, оскільки грабіж вважається закінченим, коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову, можливість розпорядитися ним як власним (винести, сховати, передати, викинути тощо).

Зважаючи на наведене, кваліфікація дій ОСОБА_8 за епізодом злочину щодо потерпілого ОСОБА_10 за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи, що підтверджені доказами, які суд, відповідно до ст.94 КПК оцінив кожен із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підстав сумніватися у достовірності та об`єктивності показів потерпілих, як про це фактично порушує в апеляційній скарзі питання обвинувачений, колегія суддів не вбачає. При цьому колегія суддів виходить з того, що потерпілі попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, їх покази є послідовними, логічними та не містять протиріч, а також узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів. Будь-яких об`єктивних даних, які би ставили під сумнів покази потерпілих, обвинуваченим не надано, а колегією суддів не встановлено. Вживання потерпілими алкогольних напоїв перед тим, як щодо них було вчинено злочин, автоматично не зумовлює неспроможності їх показів.

Неможливість допиту в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 суд належним чином мотивував у вироку. Зокрема, з огляду на те, що в судовому засіданні від 20.04.2023 року допитати потерпілого не видалося за можливе через стан його здоров`я, а в подальшому за заявою ОСОБА_18 про те, що ОСОБА_9 зник безвісти до ЄРДР було внесено відповідні відомості, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані обставини унеможливлюють допит потерпілого в судовому засіданні. З цих підстав судом було досліджено відеозапис допиту потерпілого слідчим.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що під час судового розгляду не було допитано невстановлену особу, яка разом з ним перебувала у квартирі потерпілих, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення у відкритому викрадені майна потерпілого ОСОБА_10 та заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 .

Під час судового розгляду із досліджених письмових доказів та показів потерпілого ОСОБА_10 було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 проник та перебував у квартирі потерпілих разом з невстановленою особою, яка активних дій по вчиненню кримінальних правопорушень не здійснювала, а лише спостерігала за діями ОСОБА_8 . У зв`язку з чим прокурором на підставі ст.338 КПК було змінено обвинувачення ОСОБА_8 в суді.

Ознайомившись зі зміненим обвинуваченням ОСОБА_8 під час свого допиту в судовому засіданні анкетних даних зазначеної невстановленої особи не повідомляв і клопотання про її допит не заявляв, а тому колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги в цій частині.

З огляду на викладене при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких віднесено до кримінальних проступків, а інше до категорії тяжких злочинів. Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було. Тоді як обставиною, що обтяжує покарання, судом визнано рецидив злочинів.

Також суд обґрунтовано зважив і на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення умисних корисливих злочинів. Проте незважаючи на ці обставини, обвинувачений до нормального життя не повернувся, ніде не працює та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши два нових кримінальних правопорушення.

Зазначені обставини безумовно свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень та про його очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Відтак, з огляду на ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, характер та обсяг (зміст) його протиправних дій, колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому покарання, яке, до того ж за більш тяжкий злочин призначено у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією ч.4 ст.186 КК.

Та обставина, що потерпілий не наполягав на призначенні суворого покарання, на що посилався обвинувачений в апеляційній скарзі, сама по собі не є підставою для пом`якшення призначеного покарання. Адже позиція потерпілого в цій частині не є обов`язковою для суду, вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65 - 67 КК і не має над ними пріоритету.

Відсутність з боку потерпілих претензій до обвинуваченого не є безумовною підставою для пом`якшення призначеного покарання.

Що стосується вимог обвинуваченого про застосування до нього Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» №3342-IX від 23.08.2023 року (законопроект 9185), то вони не є прийнятними, оскільки на час апеляційного розгляду зазначений закон не набрав чинності.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4