Справа № 577/6420/23
Провадження № 1-кп/577/152/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Конотопі кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000257 від 07 липня 2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта вища, не одруженого, війсовослужбовця, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 5 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 24 лютого 2022 року Президентом України видано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затверджений Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з чим на території України запроваджено правовий режим воєнного стану. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 14 травня 2021 року № 302 лейтенанта ОСОБА_4 з 11 травня 2021 року зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, призначено на посаду командира 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 та враховано таким, що з 14 травня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 , по стройовій частині від 07 червня 2022 року № 163 лейтенанта ОСОБА_4 з 07 червня 2022 року увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження Командувача військ оперативного командування „ ІНФОРМАЦІЯ_2 ". Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 07 червня 2022 року № 163 лейтенанту ОСОБА_4 надано відпустку за станом здоров`я терміном на 30 календарних діб з 21 грудня 2022 року по 19 січня 2023 року. Однак, лейтенант ОСОБА_4 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, о 08 год. 00 хв. 20 січня 2023 року, діючи в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу", ст.ст. 11, 16, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, після завершення відпустки, за відсутності поважних причин, не прибув до місця тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , залишився за місцем свого проживання м. Шостка Сумської області, де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби. 11 липня 2023 року близько 10 год. 00 хв. лейтенант ОСОБА_4 самостійно прибув до Четвертого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, за адресою: вул. Герасима Кондратьєва, 98а, м. Суми та заявив про себе, як про військовослужбовця, який незаконно перебуває поза місцем служби. У період часу з 08 год. 00 хв. 20 січня 2023 року по 10 год. 00 хв. 11 липня 2023 року ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, а займався власними справами, перебуваючи переважну більшість часу м. Шостка Сумської області.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав повністю, при обставинах, визначених в обвинувальному акті, вказавши, що події, а також час та спосіб вчинення ним кримінального правопорушення, зазначені в обвинувальному акті, викладені вірно та відповідають дійсності, він їх в повному обсязі підтверджує. Щиро розкаюється у вчиненому, просить суворо не карати.

Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються.

Згідно вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечують учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд впевнився в правильному розумінні учасниками судового провадження змісту цих обставин і у суду немає сумнівів в добровільності і істинності їх позиції, а також судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які не досліджувались у суді.

Таким чином вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена і його дії суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України - нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах воєнного стану.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18).

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що обтяжують покарання, у відповідності до вимог ст.67 КК України, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд вважає з`явлення зі зізнанням, щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При обранні виду та міри покарання для ОСОБА_4 суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному, сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ураховуючи обставини кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря - нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря - психіатра, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: з`явлення зі зізнанням, повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, має батька пенсіонера, інваліда ІІІ групи, а також враховуючи, що обвинувачений є учасником бойових дій, під час виконання бойових завдань отримав поранення та контузію, на даний час має ряд захворювань, внаслідок чого визнаний обмежено придатним до несення військової служби, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд при призначенні основного покарання вважає можливим застосувати ст. 69 КК України (в редакції чинній станом на дату вчинення кримінального правопорушення), та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ст. 407 ч. 5 КК України, у виді позбавлення волі строком 3 роки.

Відповідно до вимог ст. 75 КК (в редакції чинній станом на дату вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих обставин, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд доходить висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

При цьому, суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, які будуть достатні для забезпечення належної поведінки ОСОБА_4 та виконуватимуть виховну та превентивну функцію.

На думку суду, вказане покарання випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, отже, воно буде законним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним самим, так й іншими особами, тобто покарання, що призначається, досягне мети, передбаченої ст. 50 КК України та відповідатиме принципу верховенства права, закріпленого ст. 8 КПК України, а також буде співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.

Натомість судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

В кримінальному провадженні запобіжний захід не обирався. Під час судового розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу не надходило.

Процесуальних витрат та речових доказів не має.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним за ч. 5 ст. 407 КК України і призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 рік, та відповідно до ст.76 КК України покласти на нього наступні обов`язки:

1) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

2) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

3) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Конотопський міськрайонний суд.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1