Провадження №11-сс/801/50/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.01.2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Козятин, Вінницької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

який обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 121 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.01.2024 року клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури у Вінницькій області ОСОБА_8 задоволено.

Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 (шістдесят) днів, тобто до 11 години 06 хвилин 01 березня 2024 року.

Строк дії ухвали визначено до 01 березня 2024 року.

Згідно клопотання слідчого ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він на початку 2020 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) розпочав близькі відносини з ОСОБА_9 та почав спільно з нею проживати за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, у нічну пору доби (точного часу органом досудового розслідуванням не встановлено) з 12.04.2020 по 13.04.2020, ОСОБА_7 перебуваючи за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , на побутовому грунті розпочав словесний конфлікт із своєю співмешканкою ОСОБА_9 . У цей час, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

З цією метою, у ході вказаного конфлікту. ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та свідомо припускаючи їх настання, тобто маючи умисел на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю за наслідками свого діяння, що охоплювало в тому числі і протиправне спричинення смерті від нанесених тілесних ушкоджень, враховуючи явну свою фізичну перевагу, наніс ОСОБА_9 декілька ударів руками в область її голови та тулуба, від яких остання втратила рівновагу та впала на підлогу.

Після цього, ОСОБА_7 для доведення свого злочинного умислу до кінця, наніс ОСОБА_9 , що перебувала в цей час на підлозі, ще декілька ударів ногами в область її тулуба та прижавши із значною силою своїм коліном її грудну клітку, наніс ОСОБА_9 ще декілька ударів руками по її тулубу, внаслідок чого завдав останній закриті тупі травми грудей та живота із забиттям внутрішніх органів, які ускладнились розвитком небезпечного для життя стану

У наслідок отриманих тілесних ушкоджень в період з 12.04.2020 по 13.04.2020, стан ОСОБА_9 погіршувався, у зв`язку із чим ОСОБА_9

11.07.2020 розпочала своє лікування в КП «Козятинська центральна районна лікарня Козятинської районної ради» та з 14.07.2020 неодноразово проходила своє лікування у КНП «Вінницької обласної клінічна лікарня імені М.І. Пирогова Вінницької обласної ради», де згодом ІНФОРМАЦІЯ_2 під час надання їй медичної допомоги померла/

Відповідно до висновку експерта № 51-К від 26.05.2023, при експертизі трупа ОСОБА_9 встановлено наступні тілесні ушкодження: закрита травма грудної клітки забій серця, тампонада серця, посттравматичний панкардит, та закрита тупа травма живота забій селезінки та правої нирки. Причиною смерті ОСОБА_10 стала закрита тупа травма грудної клітки, яка в процесі травматичного перебігу ускладнилась розвитком загрозливих для життя явищ (мозкова кома, важка після ішемічна гостра енцефалопатія з переважним ураженням стовбура мозку та правої півкулі), що і стало безпосередньою причиною смерті. Характер тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , їх локалізація вказують на те, що вищезазначені тілесні ушкодження виникли від неодноразової дії тупих твердих предметів грудної клітки, правої та лівої бічних поверхонь тулуба. Дані ушкодження не могли виникнути у результаті падіння з висоти власного зросту Закрита тупа травма грудної клітки з забиттям серця, тампонадою серця та посттравматичним панкардитом має ознаки Тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя як такого, що в перебігу травматичного процесу ускладнилось загрозливими для життя явищами, згідно п. 2.1.3/0 «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р. та стоїть в причинному зв`язку зі смертю. Травма живота з забиттям селезінки та правої нирки за своїм характером можуть відповідати легким тілесним ушкодженням, що спричинили короткочасний розлад здоров`я по відношенню до живих осіб (п. 2.3.2/а «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р.) та в причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_10 не стоять.

Тілесні ушкодження у ОСОБА_9 виникли в термін, який може перевищувати тижні-місяці до лікування в стаціонарі (14.07.2020 p. BOKЛ ім. М.І. Пирогова), що не виключає можливості їх отримання у проміжок часу з

12.04.2020 по 13.04.2020 р. При даний можливий термін виникнення травми грудей свідчать записи в медичній карті BOKJI ім. Пирогова № 9622 згідно запису кардіолога від 15.07.2020 р. "погіршення стану у вигляді набряків на ногах та загальної слабкості біля 3-х міс. тому"; та торакального хірурга від 15.07.2020 Зі слів хворої отримала травму грудної клітки (наслідок побиття) три місяці тому. З того часу стан хворої поступово погіршувався у вигляді вираженої втоми після незначного фізичного навантаження."

У ОСОБА_9 мав місце наступний перебіг травматичного процесу закритої травми грудей: забиття серця; розвиток поступового погіршення стану у вигляді набряків на ногах та загальної слабкості; посттравматичний гемоперикард, тампонада серця, (що викликано необхідність видалення гемолізованої крові з порожнини перикарду 15.07.2020); посттравматичний панкардит, посттравматичний ендокардит з враженням аортального клапана та в подальшому порушення мозкового кровообігу за емболо-тромботичним типом, які в своєму перебігу викликала загрозливі для життя явища (мозкова кома, важка післяішемічна гостра енцефалопатія з переважним ураженням стовбура мозку та правої півкулі). Таким чином, загрозливі для життя стани, які розвинулись у ОСОБА_9 в клінічному перебігу ушкоджень, перебувають з ними у прямому причинно-наслідковому зв`язку. З моменту отримання травми до розвитку загрозливих для життя явищ травматичний процес у ОСОБА_9 здійснювався протягом кількох місяців.

Характер тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , їх локалізація вказують на те, що вищезазначені тілесні ушкодження виникли від неодноразової дії тупих твердих предметів в ділянки грудної клітки, правої та лівої бічних поверхонь тулуба за механізмом удару та стиснення можливо, і в наслідок удару руки або ноги людини, та/або при стисканні із значною силою коліном людини".

При експертизі трупа ОСОБА_9 не виявлено ознак захворювань, у тому числі вроджених та хронічних захворювань, які могли негативно вплинути на розвиток травматичного процесу чи стояти в причинному зв`язку з настанням її смерті.

Вплив на розвиток травматичного процесу у ОСОБА_9 надання медичної допомоги не приймається до уваги при судово-медичній кваліфікації отриманих нею ушкоджень стосовно ступеня тяжкості та причинного зв`язку зі смертю, згідно п. 2.1.2. "Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" ("Небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння /завдання/чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги не повинно братися до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.").

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.01.2024 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000048 від 16.07.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати запобіжний захід вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_3 .

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що ухвала суду не може перебувати в силі, оскільки прийнята в порушення вимог ст. 177, ст. 178 КПК України

При розгляді клопотання суд першої інстанції не взяв до уваги, що стороною обвинувачення не було доведено належними та допустимими доказами продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Незважаючи на відсутність жодного із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України суд першої інстанції не обгрунтував та невмотивував причини, за яких він погодився на продовження найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , а не застосував інший запобіжний захід не пов"язаний із позбавленням волі.

При продовженні запобіжного заходу, суд першої інстанції не врахував додаткові письмові докази, згідно ст. 178 КПК України, а саме тому, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання та реєстрації за адресою АДРЕСА_3 , проживає однією сім"єю та веде спільне господарство із ОСОБА_11 , у якої є неповнолітня дочка ОСОБА_12 , має місце роботи, позитивно характеризується за місцем проживання, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, доглядає свою матір, яка має тяжкі захворювання.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, зазначив, що ОСОБА_7 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, тому ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, захисника ОСОБА_6 , який просив задоволити його апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав думку свого захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 183 КК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу .

Згідно ст.199 ч.3 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.177, 178, 183 КПК України, бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 040000048 від 16.07.2020 року ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними з огляду на наступне.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для продовження тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Як убачається з матеріалів провадження, суд врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності, та те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 121 КК України, яке у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким злочином, наслідки кримінального правопорушення, та дійшов обгрунтованого висновку, що ризики не зменшилися, продовжують існувати, ОСОБА_7 має реальну можливість ухилятися від органів досудового розслідування та/або суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про наявність достатніх підстав для продовження застосування щодо нього даного виду запобіжного заходу і неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані.

При цьому, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , що обвинувачений ОСОБА_7 має на утриманні матір похилого віку, яка потребує його допомоги, постійне місця проживання, проживає однією сім"єю та веде спільне господарство із ОСОБА_11 , у якої є неповнолітня дочка ОСОБА_12 , має місце роботи, позитивно характеризується за місцем проживання, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався в даному випадку є недостатніми для твердження про наявність в нього міцних соціальних зв`язків та не спростовують обґрунтовані у клопотанні прокурора об`єктивно існуючі у провадженні ризики та не можуть бути достатніми стримуючими факторами його належної процесуальної поведінки.

Крім того, в матеріалах судового провадження відсутні відомості щодо власника вказаного захисником житла за адресою АДРЕСА_3 і чи він не буде заперечувати щодо того, щоб обвинувачений ОСОБА_7 у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, перебував у цьому житлі на таких умовах.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, заперечуючи існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, захисник у апеляційній скарзі ставить питання про доцільність застосування іншого запобіжного заходу, тобто фактично погоджується з існуванням ризиків.

З матеріалів судового провадження вбачається, що при вирішенні питання щодо продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою слідчий суддя правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування обвинуваченого від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчиненню інших кримінальних правопорушень, оскільки вказаний запобіжний захід не має карального характеру, а його метою є саме забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, для того щоб суд зміг виконати завдання передбачені ст.2 КПК України.

Також, колегією суддів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відпала необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у виді тримання під вартою.

Вищезазначені обставини на переконання колегії суддів є виправданими та необхідними елементами, що визначають та виправдовують потребу у триманні під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують право поваги до особистої свободи.

Слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Підстави для скасування ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.01.2024 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому відсутні.

Керуючись ст.422 КПК України, суд апеляційної інстанції.

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.01.2024 року про продовження тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4