Справа № 635/6980/23
Номер провадження 1-кс/635/1041/2023
У Х В А Л А

07 грудня 2023 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

скаржника - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу засудженого ОСОБА_4 в порядку ч.1 ст.206 КПК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Харківського районного суду Харківської області надійшла скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій заявник просить звільнити його з під варти.

В обгрунтування скарги зазначає, що його засуджено до довічного позбавлення волі; вважає своє тримання під вартою у період з 13.12.2016 по 02.12.2021 незаконним, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021, яким визнано неконституційними частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а також на рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2021 у справі «Сьомак та інші проти України», яким встановлено порушення статті 3 Конвенції, у тому числі щодо скаржника.

В судовому засіданні скаржник та його захисник скаргу підтримали, просили задовольнити.

Прокурор просив відмовити в задоволенні скарги, вважав її необгрунтованою.

Перевіривши суть доводів та вимог, викладених в скарзі, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року ОСОБА_4 засуджений за ст. ст. 115 ч.2, п.п. 1,2,4,6,9,13, ст. 187 ч. 4, 194 ч. 2, ст. 70 КК України до остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацію його особистого майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14 жовтня 2003 року вирок апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року, яким ОСОБА_4 засуджено до довічного позбавлення волі, залишено без змін.

На час ухвалення вироку суду Кримінальним кодексом України, який відповідно до ч. 2 ст. 1 КК України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, передбачалось покарання за вчинення злочину, який кваліфікується за п. п. 1,2,4,6,13 ч. 2 ст. 115 КК України, у виді позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Суд зазначає, що дійсно Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тій частині, яка унеможливлює застосування цих норм КК України до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України в тому числі вмотивовано тим, що Європейський суд із прав людини констатував порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення, а також, зокрема, у таких рішеннях: у справі Петухов проти України (№ 2) від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13); у справі Старишко проти України від 15 жовтня 2020 року (заява № 61839/12); у справі Лопата та інші проти України від 10 грудня 2020 року (заява № 84210/17 та 23 інші); у справі Дембо та інші проти України від 11 березня 2021 року (заява № 2778/18 та 46 інших); у справі Русанду проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 23047/20); у справі Фарзієв та інші проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 63747/14 та 23 інші); у справі П`ятаченко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 22851/20 та 2 інші); у справі Борисенко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 19102/20 та 5 інших); у справі Полторацький проти України від 22 квітня 2021 року (заява № 11551/13); у справі Баранов та інші проти України від 20 травня 2021 року (заява № 15027/20 та 3 інші); у справі Чистяков та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 46896/18 та 3 інші); у справі Манойлов та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 21845/20 та 3 інші).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 02.12.2021 у справі «Сьомак та інші проти України» встановлено порушення статті 3 Конвенції, у тому числі щодо скаржника, у зв`язку із засудженням до довічного позбавлення волі без перспективи звільнення, з посиланням на керівну справу «Петухов проти України» від 12 березня 2019 року.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX Верховна Рада України внесла відповідні зміни до ст. ст. 81, 82 КК України, якими передбачена заміна невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість в такому разі умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Таким чином, з огляду на вказане законодавець змінив положення КК України та відповідно врегулював механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі.

Такий механізм може бути застосований до засуджених, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі в разі звернення ними до суду першої інстанції з клопотанням про заміну призначеного покарання на більш м`яке.

Згідно з ч.5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання за умови виконання засудженим вимог, передбачених чинним КПК України щодо заміни покарання на більш м`яке.

При цьому, підставами для звільнення засудженого від відбування покарання відповідно до вимог ст. 152 КВК України є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Перелік підстав для звільнення засуджених від відбування покарання є вичерпним.

Засуджений ОСОБА_4 на вказані обставини не посилається, при цьому вважає, що ухвалені рішення Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини з констатацією порушення статті 3 Конвенції є підставою для його звільнення від відбування покарання.

На думку суду, така позиція засудженого є хибною, оскільки вирок щодо ОСОБА_4 не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами, на даний час є чинним і підлягає обовязковому виконанню.

Ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, ухвалення рішення Конституційним Судом України самі по собі відповідно до закону не є безпосередньою підставою для звільнення особи від відбування покарання, призначеного вироком суду, якщо в результаті такий вирок суду не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами.

У зв`язку з викладеним, суд уважає доводи скарги необгрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 206, 303, ч. 4 ст. 304 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги засудженого ОСОБА_4 в порядку ч.1 ст.206 КПК України - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали оголошено 12.12.2023.

Слідчий суддя ОСОБА_1