Номер провадження: 11-кп/813/574/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи «EasyCon» у спеціальному судовому провадженні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2023 року в кримінальному провадженні №0001557 від 16.03.2015 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області, громадянина України, українця, з повною вищою освітою, на момент вчинення кримінальних правопорушень проходив військову службу за контрактом на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 (повне найменування - Севастопольська військово-морська база), у військовому звані «капітан 2 рангу», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року),

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та йому призначене покарання:

- за ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначене остаточне покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі.

Строк відбування призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахується з моменту його фактичного затримання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

ОСОБА_8 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , у військовому звані «капітан 2 рангу», в порушення ст.ст.65, 68 Конституції України, ст.ст.11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст.1, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, 12.05.2014 року не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби назавжди, вчинив нез`явлення на службу у визначене наказом командувача ВМС ЗС України про передислокацію військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , Директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗС України від 06.05.2014 року № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», місце служби (пункт прибуття) - військову частину НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_4 , та ухилявся від військової служби, слідства та суду, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що не з`явився на службу 21.03.2015 року, коли був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу Збройних Сил України.

Крім того, ОСОБА_8 , будучи відповідно до положень ст.13 Закону України «Про громадянство України» громадянином України, військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , у військовому звані «капітан 2 рангу», в порушення ст.ст.65, 68 Конституції України, ст.ст.11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст.1, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, публічно, відкрито, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на території військової частини НОМЕР_1 за вказаною вище адресою, в період з 16 по 21 березня 2014 року, більш точну дату та час встановити не виявилось за можливе, здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, чим вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, що виразилося:

- у відмові у період з 16 по 21 березня 2014 року, більш точну дату та час встановити не виявилось за можливе, на загальному шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_1 виконувати обов`язки несення військової служби у Збройних Силах України та заяві про намір проходити службу в Збройних Силах Російської Федерації;

- в укладанні в один з днів 2014 року, більш точну дату встановити не виявилось за можливе, контракту про проходження військової служби, зарахування до списків особового складу та проходженні військової служби у Збройних Силах Російської Федерації, та в подальшому в період часу з 2016 по 2019 року, більш точні дати встановити не виявилось за можливе, в проходженні військової служби у складі Збройних Сил Російської Федерації на посаді командира фрегату «Адмірал Макаров».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2022 року вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду та ухвалено здійснювати спеціальне судове провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просить його скасувати та визнати ОСОБА_8 невинуватим та виправдати за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року).

Захисник посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник вважає, що вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не підтверджується долученими до матеріалів кримінального провадження доказами, а тому вважає що останній підлягає виправданню за пред`явленим йому обвинуваченням за ч.1 ст.408 та ч.1 ст.111 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисника посилається на наступне:

-показання свідків є неінформативними та не підтверджені іншими доказами. Свідки могли мати неприязні стосунки з обвинуваченим та обмовити ОСОБА_8 ;

-вматеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що ОСОБА_8 був ознайомлений із Наказом про передислокацію військової частини на материкову територію України;

-на теперішній час достеменно не відома доля ОСОБА_8 , оскільки останній міг бути взятий в полон російськими військами, а матеріали справи не містять беззаперечних доказів місцезнаходження ОСОБА_8 ;

-публікації в засобах масової інформації є недопустимими та неналежними доказами, у зв`язку із неможливістю перевірки цієї інформації за відсутності відповідних документів.

Крім того, захисник в апеляційній скарзі просив повторно дослідити в ході апеляційного розгляду докази, долучені до матеріалів кримінального провадження, якими суд першої інстанції обґрунтовує доведеність вчинення ОСОБА_8 вищевказаних злочинів.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

В ході апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 відмовився від клопотання щодо повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні, однак наполягав на тому, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 не доведена.

До початку апеляційного розгляду, 22.11.2023 року, прокурором у кримінальному провадженні заступником начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 подані заперечення на апеляційну скаргу захисника, яку він просить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.3 ст.323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинуваченого ОСОБА_8 було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених ч.8 ст.135 та ст.323 КПК України, зокрема шляхом надсилання повідомлень за останнім відомим місцем реєстрації/проживання обвинуваченого та шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Одеського апеляційного суду та направлення документів на адресу його захисника.

Однак, обвинувачений ОСОБА_8 до суду не з`явився, заяв чи клопотань не подавав, показів суду не надавав, у зв`язку з чим судовий розгляд у даному кримінальному провадженні здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia) з обов`язковою участю захисника, що був забезпечений державою, який не заперечував проти апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода захисника з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК.

У судовому засіданні апеляційної інстанції захисник відмовився від повторного дослідження доказів кримінального провадження, однак наполягав на тому, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 не доведена, висловив незгоду з висновками місцевого суду, зробленими на підставі досліджених під час судового розгляду доказів, з аналізу яких суд дійшов висновку про наявність в діях обвинуваченого складу злочинів, передбачених ч.1 ст.408 КК України та ч.1 ст.111 КК України. За таких підстав розгляд проводиться в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК України.

На підтвердження встановлених фактичних обставин справи в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року), суд першої інстанції послався на показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які дали суду послідовні та логічні показання щодо обставин скоєних ОСОБА_8 кримінальних правопорушень.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснив, що у 2014 році проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 на посаді інженера зв`язку. Приблизно 16.03.2014 року їх військову частину оточили люди у формі зі зброєю з російською технікою, їм видали зброю та запровадили чергування, однак у подальшому зброю забрали. Через деякий час було повідомлено, що їх військова частина захоплена ЗС РФ та заплановано шикування особового складу. На шикування прибув керівний склад ЗС РФ, в тому числі на ньому був й ОСОБА_8 , та повідомив, що всім запропоновано перейти на бік РФ та заключити контракти на проходження військової служби у Чорноморському флоті РФ. Свідок вказав, що він відмовився, на що йому було повідомлено, що може брати речі та їхати на материкову територію України. Після чого він зібрав сім`ю, речі, документи та на власному транспортному засобі залишив територію АР Крим.

Також свідок повідомив, що керівництвом Збройних Сил України було видано наказ про передислокацію їх військової частини до АДРЕСА_4 . Свідок вказав, що після захоплення військової частини НОМЕР_1 збройними силами Російської Федерації, ОСОБА_8 відвідував шикування під головуванням військовослужбовців військово-морського флоту Російської Федерації. При цьому військовослужбовці, які не зрадили присязі та заявили про своє бажання проходити військову службу у ЗС Україні, на цьому шикуванні не були присутніми. По цій же причині, так як військова частина була захоплена, такі військовослужбовці перестали відвідувати військову службу НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації за адресою: АДРЕСА_3 , однак ОСОБА_8 продовжив відвідувати службу після захоплення військової частини. Свідок повідомив, що зі слів інших військовослужбовців дізнався, що ОСОБА_8 переконував їх перейти на службу до Чорноморського флоту ВМФ РФ.

Крім того, свідок вказав, що в подальшому на виконання Директиви Міністра оборони України та начальника Генерального штабу ЗС України № Д-1, був отриманий наказ від вищестоящого ІНФОРМАЦІЯ_2 про передислокацію особового складу військової частини на материкову територію України у зв`язку із захопленням території АР Крим та міста Севастополя, вимоги наказів та директиви були відомі всьому особовому складу частини. Про наявність наказу про передислокацію свідку ОСОБА_9 стало відомо від заступника командира військової частини - з бойової частини ОСОБА_11 , при цьому ОСОБА_8 як заступник військової частини достеменно знав про існування відповідного наказу. Крім того, був виданий відповідний Указ Президента України про передислокацію особового складу державних органів, правоохоронних органів, військових частин та військових формувань і підрозділів з окупованої території АР Крим та міста Севастополя на материкову територію України, також про це було вказано в місцевих газетах. Свідок вказав, що не знати про існування такого наказу ОСОБА_8 не міг. Проте, ОСОБА_8 не виконав вимоги вказаного наказу вищестоящого командування ВМС ЗС України та директиви МО України, ГШ ЗС України, не перемістився з особовим складом військової частини НОМЕР_3 з АР Крим та м. Севастополя на материкову територію України у визначене місце служби (пункт прибуття) - військову частину НОМЕР_2 у АДРЕСА_4 , надалі на військовій службі не з`являвся з метою ухилитись від військової служби, рахувався до його звільнення в списках дезертирів. При цьому свідок та особовий склад частини в кількості 12 військовослужбовців приблизно 10.04.2014 року перемістився на материкову територію України в м. Очаків, де в подальшому розміщувались на території санаторію Борисфен. В той же час, свідок зазначив, що у зв`язку із захопленням території АР Крим та міста Севастополя в законодавство України були внесені зміни, які дозволяли особам після виконання Директиви, наказів вищестоящого командування ВМС ЗС України та переміщення на материкову територію України, через три місяці звільнитись у встановленому українським законодавством порядку з військової служби, військовослужбовці через сімейні та інші обставини скористались в законному порядку цієї можливістю, але ОСОБА_8 вирішив вчинити по іншому. Після цього він більше не бачив на військовій службі ОСОБА_8 жодного разу, та знає що він перейшов на службу до ЗС Російської Федерації.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що у 2014 році проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , на посаді начальника служби. Командиром військової частини був ОСОБА_13 , його заступником ОСОБА_8 свідок вказав, що після так званого «референдуму» 16.03.2014 року, особовий склад військової частини вишукували та під час шикування поставили перед вибором про можливість переходу на військову службу до Збройних Сил РФ, залишення у АР Крим та місті Севастополь, або повернення на материкову територію України та подальше проходження у ЗС України. При цьому, ОСОБА_8 розповідав про переваги військової служби у ЗС РФ. Свідок вказав, що відмовився та в подальшому по команді був переведений для проходження подальшої служби у лавах ЗСУ, спочатку у АДРЕСА_4 , а у подальшому у м. Одесі. Крім того, свідок зазначив, що в березні 2014 року ОСОБА_8 відвідував загальне шикування на плацу Севастопольської військово-морської бази, яке проходило під головуванням військовослужбовців чорноморського флоту Російської Федерації, на якому урочисто піднімався флаг Чорноморського флоту Російської Федерації. На цьому ж шикуванні відбулось прийняття присяги на вірність російському народові військовослужбовців, які зрадили українській присязі. Вже після передислокації особового складу на материкову територію України, в травні 2014 року, на виконання отриманого завдання, свідок відряджався у м. Севастополь, де при прибуттю побачив ОСОБА_8 у військовій формі російського зразка зі знаками розрізняння збройних сил Російської Федерації. Також свідок вказав, що на військову службу у ЗС України ОСОБА_8 більше не з`являвся, рахувався в списках дезертирів.

Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснив, що у 2014 році проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 на посаді заступника начальника Севастопольської бази. Під час збройної агресії та блокування військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 знаходився на території військової частини, ніякої участі в організації охорони бази та чергуванні не брав. ОСОБА_8 разом з полковником ОСОБА_14 ухилилися від виконання службових обов`язків та вживали алкогольні напої. З моменту блокування військової частини ОСОБА_8 , як заступник командира частини ніяк себе не проявив. У березні 2014 року відбувся незаконний «референдум» на території АР Крим. Особовий склад військової частини було викликано на шикування, де ОСОБА_8 та інші начальники довели до особового складу інформацію з приводу переходу на бік Російської Федерації. При цьому, ОСОБА_8 зрадив військовій присязі на вірність українському народові та обрав подальше проходження військової служби в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 у лавах ЗС Російської Федерації, та після цього продовжував військову службу у захопленій ЗС РФ військовій частині. Свідок вказав, що він особисто відмовився, зібрав речі та виїхав на материкову територію України. Через деякий час з засобові масової інформації йому стало відомо, що ОСОБА_8 проходить службу в МО РФ на фрегаті « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що у 2014 році проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 на посаді начальника служби захисту інформації. Проходив службу разом з ОСОБА_8 , який був заступником командира частини. 03.03.2014 року їх військову частину блокували збройні формування РФ та висунули ультиматум щодо здачі військової частини. Свідок вказав, що він разом з підлеглими знищували секретні документи, а ОСОБА_8 в свою чергу усунувся від виконання покладених на нього обов`язків. У подальшому ОСОБА_8 перейшов на бік ворога, обравши подальше проходження військової служби у лавах ЗС РФ на території АР Крим та міста Севастополя. Крім того, свідок вказав, що ОСОБА_8 не виконав наказу вищестоящого командування та Указу Президента України, не перемістився на материкову територію України у строк до 12.05.2014 року, у визначений пункт прибуття - м. Очаків. Також свідок пояснив, що він особисто відмовився та покинув АР Крим для проходження служби у лавах ЗСУ.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 належними та допустимими доказами винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року), оскільки показання вказаних свідків є чіткими, конкретними, послідовними, та підтверджуються сукупністю інших доказів у кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що покази вказаних свідків є неінформативними, не підтверджені доказами, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки всі вказані свідки у 2014 році проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 : ОСОБА_9 - на посаді інженера зв`язку; ОСОБА_10 - на посаді начальника служби; ОСОБА_11 - на посаді заступника начальника Севастопольської бази; ОСОБА_12 - на посаді начальника служби захисту інформації. Тобто вказані свідки є безпосередніми співслужбовцями ОСОБА_8 по військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно були безпосередніми очевидцями подій, які відбувались у 2014 році під час тимчасової окупації ЗС Російської Федерації АР Крим та м. Севастополь, зокрема захопленні військової частини НОМЕР_1 .

Вказані свідки підтвердили присутність ОСОБА_8 , який займав посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 (Севастопольської військово-морської бази), на військовій службі станом на момент тих подій, його самоусунення від виконання обов`язків за посадою, його достовірну обізнаність про Наказ військового командування про передислокацію особового складу військової частини НОМЕР_1 у визначений пункт прибуття (місце служби) військову частину НОМЕР_2 у АДРЕСА_4 . Також вказані свідки підтвердили не вихід ОСОБА_8 разом з особовим складом у визначений пункт прибуття та його подальше не з`явлення на службу у визначений пункт прибуття з метою ухилення від військової служби.

Крім того, свідок ОСОБА_10 підтвердив перехід ОСОБА_8 на службу до ЗС Російської Федерації та пояснив, що в травні 2014 року перебуваючи у відрядженні в м.Севастополь, бачив ОСОБА_8 у військовій формі російського зразка зі знаками розрізняння збройних сил Російської Федерації.

Доводи захисника про відсутність доказів доведення до відома ОСОБА_8 та його обізнаність із Наказом про передислокацію на материкову територію України, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки допитані судом свідки підтвердили про обізнаність військовослужбовців із Наказом про передислокацію особового складу військової частини НОМЕР_1 . Крім того, беззаперечним є той факт, що ОСОБА_8 , будучи на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 , був ознайомлений із усіма Наказами та розпорядженнями командування.

Колегія суддів критично відноситься до доводів захисника про те, що свідки в даному кримінальному провадженні ніби могли мати неприязні стосунки з обвинуваченим та обмовити ОСОБА_8 , оскільки підстав сумніватися достовірності показів свідків чи існуванні будь-яких їх неприязних відносин з обвинуваченим ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено та стороною захисту не доведено.

Крім того, допитані місцевим судом свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та за відмову від давання показань.

Колегія суддів вважає, що показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , є такими, що варті довіри, оскільки узгоджуються між собою, також об`єктивно підтверджуються сукупністю інших досліджених судом першої інстанції доказів, а саме:протоколами огляду від 19.06.2022 року та від 15.08.2022 року з ілюстрованою фото-таблицею; матеріалами виконаного доручення №12-13/22 вих-22 від 20.05.2022 року Військовою частиною НОМЕР_4 у відношенні ОСОБА_8 ; витягом з наказу Генерального штабу Збройних Сил України №117 від 21.03.2015 року; витягом з Наказу Командування Військово-морських Сил Збройних Сил України №57 від 26.03.2015 року; витягом з Наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України №157 від 03.04.2015 року; Директивою Генерального штабу Збройних Сил України №Д-1 від 06.05.2014 року; Актом про проведення службового розслідування від 17.03.2015 року з додатком у вигляді списку офіцерів Військово-Морських Сил Збройних Сил України, яке не прибули з тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до визначених пунктів у визначені строки, зокрема й щодо ОСОБА_8 ; витягом з Наказу №01 від 12.05.2014 року ІНФОРМАЦІЯ_4 ; витягами з плану проведення додаткових організаційних заходів у Військово-Морських Силах Збройних Сил України у 2014 році; витягом з Наказу №07/ОШР/ДСК від 19.08.2014 року ІНФОРМАЦІЯ_4 ; витягом з Наказу №14/ОШР/ДСК від 29.10.2014 року ІНФОРМАЦІЯ_4 ; архівною довідкою від 09.06.2022 року, виданою ІНФОРМАЦІЯ_5 ; протоколом огляду від 26.05.2022 року з ілюстрованою фото таблицею та додатком у вигляді електронного носія інформації; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.06.2022 року, від 03.06.2022 року, від 07.06.2022 року з ілюстрованою фото таблицею та додатками у вигляді електронного носія інформації; висновком експерта №22-3597, за результатами проведення судової портретної експертизи з ілюстрованою фото таблицю; матеріалами виконаного доручення від 20.05.2022 року з додатками, оперативним відділом ТУ ДБР; послужною карткою ОСОБА_8 .

Також вина ОСОБА_8 підтверджується дослідженими судом першої інстанції наступними доказами:

- листом ГУР МО України, відповідно до якого підтверджено перехід ОСОБА_8 на бік ворога в період збройного конфлікту під час окупації ЗС Російської Федерації АР Крим та міста Севастополя у 2014 році, укладання ОСОБА_8 в один з днів 2014 року контракту про проходження військової служби, зарахування до списків особового складу та проходженні військової служби у Збройних Силах Російської Федерації, та в подальшому в період з 2016 по 2019 рік в проходженні військової служби у складі збройних сил російської федерації на посаді командира фрегату « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а також факт перебування ОСОБА_8 на тимчасово окупованій території АР Крим та міста Севастополя;

- листом командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_15 (начальник Очаківського гарнізону), згідно з яким в 2014 році протягом квітня-травня місяців (11.04.2014 року; 08.05.2014 року та 12.05.2014 року) з Автономної Республіки Крим, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) прибув особовий склад військової частини НОМЕР_1 в кількості 12 військовослужбовців. 23.09.2014 року особовий склад військової частини НОМЕР_1 у повному складі вибув зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 . Серед прибулого особового складу капітана 2 рангу ОСОБА_8 не було. З 01.01.2014 року по теперішній час капітан 2 рангу ОСОБА_8 у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 не зараховувався та в списках особового складу військової частини НОМЕР_2 не перебував;

- матеріалами службового розслідування, згідно з якими встановлено: проходження військової служби ОСОБА_8 на посаді заступника командира Севастопольської військово-морської бази (умовне найменування - військова частина НОМЕР_1 ), у військовому званні «капітан 2 рангу»; факт невиконання ОСОБА_8 спільної директиви МО України та ГШ ЗС України від 06.05.2014 року №Д-1 щодо передислокації військовослужбовців з АР Крим та м. Севастополя на материкову територію України; факт неприбуття ОСОБА_8 до визначеного пункту прибуття - у м. Очаків Миколаївської області, у визначений строк - з 06.05.2014 року до 12.05.2014 року; факт відсутності ОСОБА_8 в подальшому на військовій службі до дня звільнення з військової служби 21.03.2015 року; притягнення ОСОБА_8 21.03.2015 року до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення військового звання саме у зв`язку із фактом відсутності на службі (наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 21.03.2015 року №117); звільнення ОСОБА_8 в травні 2015 року з військової служби у запас у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку та виключення зі списків особового складу ЗС України та зняття з видів забезпечення (наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 26.03.2015 року №57 ОСОБА_8 з 21.03.2015 року, наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 03.04.2015 року № 157);

- протоколом огляду електронних документів, які містяться в загальнодоступній мережі Інтернет від 26.05.2022 року, з додатками, за результатами якого виявлено публікації в засобах масової інформації з фотознімками та відео, на яких зафіксовано особу ОСОБА_8 у військовій формі ЗС Російської Федерації із знаками розрізняння ЗС Російської Федерації (шеврони нарукавні на військовій формі, кокарда з гербом Військово-морського флоту Російської Федерації, звання), несення ОСОБА_8 військової служби у ЗС Російської Федерації, участь ОСОБА_8 в різних подіях військового життя ЗС Російської Федерації такі як: закладка військового корабля « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на суднобудівному заводі в АДРЕСА_5 , шикування особового складу ЗС Російської Федерації, урочисте підняття (дата публікації 28.12.2017 року) символіки ЗС Російської Федерації - « ІНФОРМАЦІЯ_6 », який є кормовим прапором кораблів російського імператорського флоту та Військово-морського флоту Російської Федерації, віддання шани шляхом прикладання голови ОСОБА_8 до вказаної символіки (прапору) перед її підняттям, безпосереднє урочисте підняття ОСОБА_8 вказаної символіки (прапору) на військовому кораблі «Адмірал Макаров», віддання військового вітання піднятому прапору, подальше прийняття ОСОБА_8 під своє командування корабля « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та перебування на посаді командира цього корабля, виконання завдань у складі Балтійського флоту ЗС Російської Федерації, подальше прибуття корабля « ІНФОРМАЦІЯ_3 » під командуванням ОСОБА_8 на територію тимчасово окупованого АР Крим та міста Севастополя (дата публікації - 05.10.2018 року), перехід цього корабля до Чорноморського флоту Російської Федерації та інші відомості.

Дослідивши та зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, місцевий суд визнав їх належними, допустимими та достовірними, та дійшов обґрунтованого висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності та взаємозв`язку, є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року).

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно оцінені надані стороною обвинувачення докази, а порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.

В суді апеляційної інстанції захисник не навів будь-яких доводів, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, а також не вказав у чому саме полягає неналежність чи недопустимість доказів, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та декларативними.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, дотримався вимог кримінального процесуального закону, забезпечив виконання принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбаченого ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційні скарзі посилається захисник, та з достатньою повнотою надав належну їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

За таких умов, враховуючи відсутність клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів по справі та не встановлення таких підстав апеляційним судом, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд звертає увагу, що відсутність клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, встановлених ч.3 ст.404 КПК.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини (Далі ЄСПЛ), зокрема враховується висновок у справах: «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За таких обставин, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку сторони захисту судом першої інстанції дана невірна оцінка, апеляційний суд визнає декларативними та необґрунтованими.

Стосовно доводів захисника про те, що публікації в засобах масової інформації, які містяться в загальнодоступній мережі Інтернет на сайтах Російської Федерації, з фотознімками та відео на яких зафіксовано ОСОБА_8 у військовій формі ЗС Російської Федерації із знаками розрізняння ЗС Російської Федерації (шеврони нарукавні на військовій формі, кокарда з гербом військово-морського флоту Російської Федерації, звання), несення ОСОБА_8 військової служби у ЗС Російської Федерації, участь останнього в різних подіях військового життя ЗС Російської Федерації, є недопустимими та неналежними доказами, колегія суддів зазначає таке.

З оскарженого вироку вбачається, що судом першої інстанції у якості доказу в кримінальному провадженні визнано не просто публікації в засобах масової інформації, а протокол огляду електронних документів, які містяться в загальнодоступній мережі Інтернет від 26.05.2022 року, із додатками, відповідно до якого органом досудового розслідування виявлено публікації в засобах масової інформації з фотознімками та відео, на яких зафіксовано особу ОСОБА_8 у військовій формі ЗС Російської Федерації із знаками розрізняння ЗС Російської Федерації (шеврони нарукавні на військовій формі, кокарда з гербом Військово-морського флоту Російської Федерації, звання), несення ОСОБА_8 військової служби у ЗС Російської Федерації, участь ОСОБА_8 в різних подіях військового життя ЗС Російської Федерації, зокрема таких як: закладка військового корабля « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на суднобудівному заводі в АДРЕСА_5 ; шикування особового складу ЗС Російської Федерації; урочисте підняття (дата публікації ІНФОРМАЦІЯ_7 ) символіки ЗС Російської Федерації - « ІНФОРМАЦІЯ_6 », який є кормовим прапором кораблів російського імператорського флоту та військово-морського флоту Російської Федерації; віддання шани шляхом прикладання голови ОСОБА_8 до вказаної символіки (прапору) перед її підняттям; безпосереднє урочисте підняття ОСОБА_8 вказаної символіки (прапору) на військовому кораблі «Адмірал Макаров»; віддання військового вітання піднятому прапору, подальше прийняття ОСОБА_8 під своє командування корабля « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та перебування на посаді командира цього корабля; виконання завдань у складі Балтійського флоту ЗС Російської Федерації; подальше прибуття корабля « ІНФОРМАЦІЯ_3 » під командуванням ОСОБА_8 на територію тимчасово окупованого АР Крим та міста Севастополя (дата публікації - 05.10.2018 року); перехід цього корабля до Чорноморського флоту Російської Федерації.

Верховний Суд в постанові від 25.10.2023 року (справа №755/3105/17) зазначив, що протоколи оглядів сайтів, які були предметом дослідження в ході судового розгляду, є самостійним доказом в розумінні ст.84 КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що дані, які містяться в протоколі огляду інтернет-сайтів та в долучених до нього додатках, у виді роздрукованих безпосередньо із сайтів або зафіксованих за допомогою функції скрин-шоту, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 проходить військову службу у Збройних Силах Російської Федерації, узгоджуються з іншими доказами в кримінальному провадженні, зокрема показами свідка ОСОБА_10 .

Крім того, особа ОСОБА_8 на фотознімках з Інтернет-ресурсів також підтверджена висновком експерта за результати проведення судової портретної експертизи №22-3597 від 22.08.2022 року, що також на законних підставах було врахований судом першої інстанції.

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №728/578/19, від 20 жовтня 2021 року у справі №759/14119/17).

З огляду на викладене, передбачених КПК підстав, для визнання вказаних доказів неналежними чи недопустимими, колегією суддів не встановлено, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Колегія суддів критично відноситься до доводів захисника про те, що достеменно не відома доля ОСОБА_8 , з посиланням на те, що останній міг бути взятий в полон російськими військами, оскільки це спростовується протоколом огляду електронних документів, які містяться в загальнодоступній мережі Інтернет від 26.05.2022 року та додатками до нього, а також показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , жоден із яких не вказував про вимушеність дій ОСОБА_8 та взяття його в полон.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини їх вчинення, характер та спосіб скоєння, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в максимальних межах санкції статей на час скоєння кримінальних правопорушень, із застосуванням положень ст.70 КК України.

Апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду, оскільки ОСОБА_8 , будучи громадянином України, військовослужбовцем військової служби, заступником командира військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби, ухилився від військової служби назавжди, не з`явився на службу у визначене наказом місце про передислокацію військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 . Крім того, ОСОБА_8 , свідомо здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, чим вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, в період збройного конфлікту, скоїв дезертирство та державну зраду, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо дисциплінованим та мати високу моральну і патріотичну свідомість.

Протиправні дії ОСОБА_8 свідчить про його негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку, безумовно є ганебним прикладом нехтування обвинуваченим вимогами військової дисципліни, що підриває боєздатність Збройних Сил України в цілому.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи вказані обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з тим, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі за ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року), у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі за ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року), із застосуванням ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, та призначення остаточного покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга захисника не містять у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у колегії суддів, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2023 року в кримінальному проваджені №0001557 від 16.03.2015 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ч.1 ст.408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) та ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4