Справа № 504/4944/23
Провадження № 1-кс/504/410/23
У Х В А Л А

28.12.2023смт.Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участі секретаря- ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 в порядку ст. 28 КПК України в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені КПК,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із даним клопотанням в порядку ст. 28 КПК України і просить встановити слідчому СВ ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області граничний строк один місяць з моменту отримання ухвали слідчого судді для проведення процесуальних дій, необхідних для закінчення досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000626 від 30.07.2022 року.

У судове засідання прокурор не з`явився, повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання електронною поштою.

Представник заявника адвокат ОСОБА_3 подав заяву про розгляд клопотання у свою відсутність, його доводи підтримав.

Дослідивши матеріали справи слідчий суддя дійшов до наступного висновку:

У провадженні слідчого СВ ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області перебуває кримінальне провадження № 0000626 від 30.07.2022 року.

До теперішнього часу у кримінальному провадженні підозру жодній особі не висунуто, досудове розслідування досі триває.

Заявник вважає, що терміни досудового розслідування істотно затянуті.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Так у своєму рішенні від 06 жовтня 2022 року у справі «Куштєв та інші проти України» ЄСПЛ вкотре вказав:

До Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) заявники скаржилися за пунктом 1 статті 6 та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що тривалість кримінальних проваджень у їхніх справах була несумісною із вимогою «розумного строку» та на відсутність у них ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим.

З огляду на всі наявні в Європейського суду документи та відповідно до його практики Європейський суд дійшов висновку, що тривалість кримінальних проваджень у цих справах була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку», а у заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цими скаргами, і констатував порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції.

Відповідно до позиції ЄСПЛ, у кримінальних справах «розумний строк», про який йдеться у ч. 1 ст. 6, може починати відлік не тільки з моменту висунення офіційного обвинувачення. Це може відбутися раніше, ніж справа потрапить до суду (справа «Девеєр проти Бельгії» від 27.02.1980 р.); з дня, коли виписано ордер на арешт; з дати, коли зацікавлену особу було офіційно повідомлено, що проти неї порушено кримінальну справу; з дати, коли було почато досудове слідство (справи «Вемхов проти ФРН» від 25.06.1968 р., «Ноймастер проти Австрії» від 27.06.1968 р., «Рингейзен проти Австрії» від 16.07.1971 р.). «Обвинувачення» для цілей ч. 1 ст. 6 КЗПЛ можна визначити як офіційне повідомлення компетентною владою особи, що є підстави стверджувати про вчинення нею кримінального злочину.

Відповідно до практики ЄСПЛ обчислення строку провадження у кримінальній справі розпочинається з моменту винесення постанови про притягнення особи як обвинуваченого, затримання особи за підозрою у вчиненні злочину чи допиту її як підозрюваного (навіть допиту особи як свідка, якщо з протоколу допиту вбачається, що на момент допиту слідчий вже підозрював допитуваного у причетності до конкретного злочину) залежно від того, яка із зазначених подій сталася раніше, і закінчується винесенням остаточного рішення у кримінальній справі. У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" зазначено, що "момент, з якого ст. 6 Конвенції починає застосовуватись до "кримінальних" питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу "сутнісній", а не "формальній" концепції "обвинувачення", про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 у справі "Шубінський проти Словенії" Subinski v. Slovenia))".

У п. 97 рішення ЄСПЛ від 16.09.2010 у справі "Вітрук проти України" зазначено, що "в кримінальних справах "розумний строк", передбачений п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з того часу, коли особі було "пред`явлено обвинувачення", тобто, іншими словами, з моменту офіційного повідомлення заявника компетентним органом про те, що він обвинувачується у вчиненні злочину. Це визначення також застосовується до питання, чи мало місце "суттєве погіршення становища [підозрюваного]", чи ні. Щодо закінчення "відповідного строку", то в кримінальних справах період, передбачений п. 1 ст. 6 Конвенції, включає весь строк провадження у справі, у тому числі перегляд рішення в апеляції (п. 70 рішення ЄСПЛ у справі "Меріт проти України" (Merit v. Ukraine)".

Викладені вище обставини свідчать про необхідність встановлення органу досудового розслідування процесуальних строків для вчинення всіх необхідних слідчих (розшукових) дій та вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у розумні строки, оскільки досудове розслідування здійснюється повільно без достатньо вагомих аргументів.

Щодо ефективності досудового розслідування:

В даній справі, якщо можливе шахрайство і сталося за підозрілих обставин, залишаючи вірогідним припущення про умисне шахрайство, держава має забезпечити певну форму ефективного офіційного розслідування.

У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ неодноразово нагадував, ефективне досудове розслідування не є обов`язком досягнення результату, але обов`язком вжиття заходів.

Крім того, у своєму рішенні у справі «Поживотько проти України» (Роzhyvotko у. Ukraine), заява № 42752/08, п. 38, від 17 жовтня 2013 року), Високий Суд вказав, що державні органи повинні вживати усіх обґрунтованих заходів для забезпечення доказів щодо події.

Будь-який недолік розслідування, що унеможливлює встановлення причини події або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту («Муравська проти України» (Muravskaya v. Ukraine), заява № 249/03, п. 41, від 13 листопада 2008 року).

Ефективність розслідування втілює в собі вимоги щодо оперативності та розумної швидкості.

Навіть якщо існують перешкоди або труднощі, які перешкоджають прогресу розслідування у конкретній ситуації, оперативне реагування національних органів влади є надзвичайно важливим для підтримання громадської віри в їх відданість принципам верховенства права та їх здатність запобігати проявам сприяння незаконним діям або терпимості до них (див. рішення у справі «Шиліх проти Словенії» (Silih v. Slovenia [ВП], заява № 71463/01, п. 195, від 9 квітня 2009 року).

Слідчий суддя наголошує, що з перебігом часу перспектива проведення будь-якого ефективного розслідування зменшується, що, вірогідно, має місце у цій справі.

Розслідування обставин правопорушення триває понад шістнадцять місяців і не принесло реальних результатів.

Більше того, факти наводять на думку, що протягом цього значного періоду часу органами досудового слідства не було докладено розумних зусиль для встановлення істини.

Як наслідок орган досудового слідства досі не прийняв рішення про оголошення підозри будь- якій особі у цьому кримінальному провадженні.

Про серйозні недоліки розслідування кримінальних справ Високий Суд неодноразово вже нагадував, зокрема, у справі «Олейнікова проти України» (Oleynikova v. Ukraine), заява № 38765/05, п. 81, від 15 грудня 2011 року, та рішення у справі «Принда проти України» (Prynda v. Ukraine), п. 56).

Слідчий суддя констатує, що вищезгадана проблема проявилася і у цій справі також.

Щодо тривалості втручання у право власності, відсутності змагальності:

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду міста Одеси від 17.02.2023 року накладено арешт на автомобіль Ssangyjng korando, НОМЕР_1 , який належить заявнику.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Узан та інші проти Туреччини» (заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08 та 19316/08) зазначено, що обмеження прав викладених у ст.1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини не можуть бути обґрунтовані за відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін.

Крім того ЄСПЛ у вказаному рішенні дійшов висновку, що не було встановлено «справедливого балансу» між обов`язками інтересу суспільства та вимогами захисту права на повагу до власності.

Отже, слідчий навмисно створює ілюзію змагальності кримінального процесу у цьому самому кримінальному провадженні, що стане самостійною підставою для звернення до Європейського Суду з прав людини.

Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008р., де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності. Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі Антріш проти Франції, від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та Кушоглу проти Болгарії, заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції, пп. 69 і 73, Series A N 52).

На думку слідчого судді такий баланс у даній справі не досягнуто.

Приймаючи до уваги тривалий строк досудового розслідування, вважаю що є всі підстави встановити розумний строк для проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування (в порядку ст. 114 КПК України), по кримінальному провадженню № 0000626 від 30.07.2022 року.

Водночас слідчий суддя вважає, що достатнім, розумним та справедливим буде строк у три місяці за час якого слідчий має виконати всі передбачені КПК України процесуальні дії та вирішити питання завершення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

На підставі наведеного, керуючись ст.28 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 в порядку ст. 28 КПК України в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені КПК, - задовольнити.

Встановити слідчому СВ ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області строк у три місяці від дня проголошення цієї ухвали, для проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування (в порядку ст. 114 КПК України), по кримінальному провадженню № 0000626 від 30.07.2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1