22.05.2023 Справа № 756/5376/23
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/5376/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.05.2023 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

провівши відкрите підготовче судове засідання в залі суду в м. Києві на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні №0003047 від 14.12.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Києва, зареєстрованого та жителя цього АДРЕСА_1 , такого, що має середню освіту, офіційно непрацевлаштованого, раніше судимого

- вироком Оболонського районного суду міста Києва від 14.04.2010 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік на підставі ст. 75 КК України (справа № 1-320/2010);

- вироком Оболонського районного суду міста Києва від 06.09.2011 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць (справа № 1-959/11);

- вироком Святошинського районного суду міста Києва від 10.10.2011 за ч. 2 ст. 309, ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць (справа № 1-1112/11);

- вироком Печерського районного суду міста Києва від 09.07.2015 за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки (справа № 757/1897/15-к);

- вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 17.11.2021 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки на підставі ст. 75 КК України (справа № 135/1196/18);

- вироком Оболонського районного суду міста Києва від 20.03.2023 за ч. 1 ст. 309, статей 71, 72 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці (справа № 756/8735/22),

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

27.04.2023 до Оболонського районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважала за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта стосовно ОСОБА_3 , перешкод для цього не вбачала, зазначила про його відповідність вимогам КПК України. Також просила змінити застосований запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою на строк 60 днів з визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 40 (сорока) розмірів прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб. Обґрунтовуючи свою позицію, зазначила, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не перестали існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Захисник ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні вважав, що обвинувальний акт можливо призначити до судового розгляду. Щодо заявленого прокурором клопотання про зміну застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 , то захисник заперечив проти його задоволення, оскільки ризики, заявлені прокурором, не були доведені, його підзахисний визнає свою винуватість, покладені на нього слідчим суддею процесуальні обов`язки не порушував, а тому просив обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта та просив призначити такий розгляд. Щодо заявленого прокурором клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою у цьому кримінальному провадженні, то ОСОБА_3 підтримав позицію захисника.

Потерпілий ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 135 КПК України, у підготовче судове засідання не з`явився, жодних заяв та/або клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до заяви потерпілого від 27.04.2023 останній просить судове провадження кримінального провадження здійснювати за його відсутності, претензій будь-якого характеру до обвинуваченого немає, при призначенні покарання покладається на розсуд суду. Заслухавши позиції учасників судового провадження про можливість проведення підготовчого судового розгляду, враховуючи відсутність цивільного позову у кримінальному провадженні, суд прийняв рішення про проведення судового розгляду за відсутності потерпілого.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, суд вважає, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні підлягає призначенню до судового розгляду з наступних підстав.

Згідно ст. 32 КПК України кримінальне провадження стосовно ОСОБА_3 підсудне Оболонському районному суду міста Києва.

Підстав для закриття провадження, передбачених пунктами 4-8 ч. 1 або ч. 2 ст. 284 цього Кодексу, немає.

Обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 27 цього Кодексу судовий розгляд кримінального провадження слід здійснювати у відкритому судовому засіданні.

Вирішуючи заявлене в судовому засіданні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу стосовно обвинуваченого з домашнього арешту на тримання під вартою суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 24.03.2023 стосовно ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 22.05.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 200 цього Кодексу у клопотанні про зміну запобіжного заходу обов`язково зазначаються обставини, які:

1) виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу;

2) існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, серед іншого, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Прокурор не має права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом. При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі чітко визначені у ст. 178 КПК України, серед іншого і дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 176 цього Кодексу суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, ст. 19 Закону України від 29.06.2004 №1906-IV «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Слід зазначити, що відповідно до рішення у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 ЄСПЛ в частині правозастосування ст. 5 Конвенції зазначив, що: «… існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справах «Бойченко проти Молдови» від 11.07.2006, «Худоєров проти Російської Федерації» від 08.11.2005, «Биков проти Російської Федерації»10.03.2009).

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (позиція ЄСПЛ у рішеннях по справах «Белевитський проти Росії» від 01.03.2007, «Харченко проти України» від 10.01.2011).

Так, вирішуючи питання про існування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

У той же час, суд у повній мірі не може погодитися з існуванням ризиків, які б давали підстави для застосування виняткового запобіжного заходу та про які зазначив прокурор у своєму клопотанні, з огляду на наступне.

Так, прокурор у клопотанні зазначає про те, що обвинувачений, усвідомлюючи міру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності. Крім того, прокурор посилається на те, що ОСОБА_3 засуджений вироком Оболонського районного суду міста Києва від 20.03.2023 за ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці, який набрав законної сили 20.04.2023, однак для виконання вироку ОСОБА_3 не з`явився, що, на переконання, сторони обвинувачення повністю підтверджує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Однак суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою.

Так, у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 03.10.2006 ЄСПЛ зазначив, що основна мета ст. 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

При оцінці позбавлення свободи будь-кого Суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними (рішення у справах «Боцано проти Франції» від 18.12.1986, «Ходорковський проти Росії» від 31.05.2011).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.03.2015 «Котій проти України» зазначив, що п. 1 ст. 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства, він також має бути необхідним за конкретних обставин (аналогічна позиція висвітлена в рішеннях у справах «Хайредінов проти України» від 14.10.2010, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Таран проти України» від 17.10.2013, «Нештяк проти Словаччини» від 27.02.2007). Один із встановлених практикою Суду загальних принципів полягає у тому, що тримання під вартою вважатиметься «свавільним» в разі, коли, незважаючи на дотримання букви національного закону, має місце недобросовісність або введення в оману органами влади або коли органи влади нехтують спробами правильного застосування відповідного законодавства (рішення у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015).

При цьому, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» від 23.02.2012 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою (рішення у справах «Строган проти України» від 06.10.2016, «Єлоєв проти України» від 06.11.2008, «Свершов проти України» від 27.11.2008, «Тодоров проти України» від 12.01.2012, «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993, «Панченко проти Російської Федерації» від 08.02.2005, «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991).

Крім того, дане твердження кореспондується з рішенням Конституційного Суду України від 08.07.2003 у справі №14-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається як обов`язкова підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів. Аналогічні висновки ЄСПЛ дійшов у рішеннях по справах «Буров проти України» від 17.03.2011, «Іловецький проти Польщі» від 04.10.2001, «Смірнова проти Російської Федерації» від 24.07.2003, «Вренчев проти Сербії» від 23.09.2008. Ці та інші обставини повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин особи, які виправдовують його тримання під вартою (рішення у справі «Алексанян проти Російської Федерації» від 22.12.2008), мати конкретний характер та доводитися відповідними доказами (рішення у справах «Клішин проти України» від 20.06.2012, «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Смірнови проти Російської Федерації» від 24.07.2003). Крім того, на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (рішення у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000). При цьому відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця проживання не є доказом того, що особа зникне (рішення у справах «Пшевечерський проти Російської Федерації» від 24.05.2003, «Сулаоя проти Естонії» від 15.02.2005). Не може бути доказом можливої втечі особи і наявність кількох місць проживання (рішення у справі «Олександр Макаров проти Російської Федерації» від 12.03.2009).

Оцінюючи заявлений стороною обвинувачення ризик переховування від суду, суд з огляду на положення КПК України та прецедентну практику ЄСПЛ відмічає, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_3 , будучи таким, до якого було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, вчиняв дії направлені на переховування від органу досудового розслідування на стадії досудового слідства, чи іншим чином порушував покладені на нього слідчим суддею обов`язки. Посилання прокурора на те, що ОСОБА_3 , будучи засудженим вироком Оболонського районного суду міста Києва від 20.03.2023 за ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці, який набрав законної сили 20.04.2023, для виконання вироку не з`явився, а відтак ухиляється від правосуддя не грунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до резолютивної частини вказаного вироку початок строку відбування останнім покарання рахується з моменту затримання ОСОБА_3 на виконання вироку, а сам вирок не містить обов`язку останнього самостійно з`явитись до ДУ «Київський слідчий ізолятор», на чому наголошує прокурор.

З огляду на це такі доводи є формальними та сумнівними, ґрунтуються на припущеннях, а встановлені в ході судового розгляду обставини не дають підстав однозначно стверджувати, що вказаний ризик має настільки високий ступінь ймовірності, який слугував би підставою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Частиною 4 ст. 194 КПК України передбачено, що у разі, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 ч. 1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п. 3 ч. 1 цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами 5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Обгрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (рішення у справах «Ідалов проти Російської Федерації» від 13.12.2016, «Барило проти України» від 16.05.2013, «Галь проти України» від 16.04.2015, «Кущ проти України» від 03.12.2015, «Корнійчук проти України» від 30.12.2018).

У рішенні «Ноймер проти Австрії» від 27.06.1968 вказано, що Судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи. У рішенні по справі «Калашников проти Російської Федерації» від 15.07.2002 констатовано, що тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі, яка сформульована у ст. 5 Конвенції, та на національному рівні у ст. 29 Конституції України.

За викладених обставин, вбачається, що клопотання не містить переконливого обґрунтування доводів сторони обвинувачення про наявність у обвинуваченого наміру перешкоджати ходу судового розгляду у такий спосіб, що незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а відтак зміна застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є непропорційними легітимній меті, яка ставиться до його застосування.

Враховуючи викладене, беручи до уваги тяжкість інкримінованого злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , суворість можливого покарання, дані про особу останнього (вік, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, те, що останній має на утриманні матері пенсійного віку, що у своїй сукупності свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків), з огляду на відсутність доказів порушення останнім застосованого стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у цьому кримінальному провадженні, зважаючи на цілі та принципи кримінального провадження, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, з огляду на те, що за результатами судового розгляду стороною обвинувачення частково доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зважаючи на позицію ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії» від 02.08.2001, відповідно до якої за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей ст. 5 § 1 (с) Конвенції, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для відмови у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу на тримання під вартою, та про доцільність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту на строк 2 (два) місяці з покладенням на обвинуваченого ОСОБА_3 процесуальних обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 цього Кодексу, оскільки вважає, що встановлені в ході судового розгляду обставини у своїй сукупності свідчать про те, що такий вид запобіжного заходу буде достатнім для виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Керуючись статтями 31, 177, 178, 182, 183, 194, 314, 315, 395 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Призначити судовий розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України у відкритому судовому засіданні в приміщенні Оболонського районного суду міста Києва за участю учасників кримінального провадження на 01.06.2023 о 09:00.

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва про зміну запобіжного заходу задовольнити частково.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши останньому цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на строк 2 (два) місяці, а саме до 22.07.2023 включно, за виключенням необхідності отримання будь-якого виду медичної допомоги, передбаченої Законом України від 19.11.1992 №2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (екстреної, первинної, спеціалізованої, паліативної), а також за виключенням періоду часу прямування та перебування в укритті на період оголошення повітряної тривоги у місті Києві, зобов`язавши ОСОБА_3 прибувати за кожною вимогою до Оболонського районного суду міста Києва.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 процесуальні обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися за межі м. Києва без дозволу суду;

2) повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

3) утримуватись від спілкування зі свідками та потерпілим у кримінальному провадженні в усіх випадках, крім спільної участі у слідчих та процесуальних діях;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалу про тримання обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під домашнім арештом передати для виконання Оболонському УП ГУНП у м. Києві.

Оболонському УП ГУНП у м. Києві негайно поставити на облік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

У разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_3 покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення. Обов`язок контролю за виконанням ухвали суду покладається на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду в частині обрання запобіжного заходу протягом п`яти днів з моменту проголошення ухвали.

Суддя ОСОБА_1