Номер провадження: 11-сс/813/1778/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000220 від 28.06.2023 рокуза апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який має середню освіту, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює експедитором, раніше не судимий,

підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України,

встановив:

В провадженні 2-го СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві перебуває кримінальне провадження №0000220 від 28.06.2023 року за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_8 перебуває на посаді агента ТОВ «Ларус Шипінг КО», яке в тому числі надає послуги з суднового агентування.

Крім того, відповідно до наказу начальника ПДРУ ДПС України від 22.02.2023 року №50-ОС підполковника ОСОБА_9 , призначено на посаду начальника ВПС «Ізмаїл» (тип Б) 17 Прикз. імені полковника Олександра Жуковського ПДРУ ДПС України з 27.03.2023 року.

Таким чином, під час проходження служби та безпосереднього виконання обов`язків на посаді начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, підполковник ОСОБА_9 , відповідно до приписів та повноважень визначених ст. ст. 19, 20, 23, 24 Закону України «Про державну прикордонну службу України» є представником влади, законні вимоги і розпорядження якого є обов`язковими для виконання громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, посадовими і службовими особами, обіймає посаду керівника структурного підрозділу органу державної влади, і відповідно до примітки 1 до ст. 364 КК України, примітки 2 до ст.368 КК України є службовою особою, яка займає відповідальне становище.

Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 , достовірно розуміючи суть кримінального правопорушення та передбачену за його скоєння кримінальну відповідальність, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених нормативно-правових актів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, з метою надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, став на шлях злочинної діяльності за наступних обставин.

Так, під час виконання своїх службових обов`язків в невстановлений досудовому розслідуванні час та місці, але не пізніше 28.06.2023 року у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на надання неправомірної вигоди керівництву ВПС «Ізмаїл» в особі начальника ОСОБА_9 за безперешкодне здійснення прикордонного контролю та оформлення кожного судна та членів екіпажу, якому надавались агентські послуги, пов`язані з приходом, перебуванням, а також з відходом суден з порту в зоні діяльності ВПС «Ізмаїл».

ОСОБА_10 , ймовірно діючи умисно, з метою надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, 28.07.2023 року, приблизно о 13:15 год., перебуваючи на парковці біля магазина «Таврія - В», розташованому за адресою: м. Ізмаїл, проспект Суворова, 181, передав ОСОБА_11 , якого для вказаної діяльності залучив ОСОБА_9 , 550 (п`ятсот п`ятдесят) доларів США для передачі їх ОСОБА_9 за безперешкодне проходження прикордонного контролю та оформлення кожного судна та членів екіпажу, котрим надавались агентські послуги, пов`язані з приходом, перебуванням, а також з відходом судна з порту в зоні діяльності ВПС «Ізмаїл».

16.10.2023 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, за кваліфікуючими ознаками: надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

17.10.2023 року слідчий Другого СВ (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_12 звернувся до слідчого судді, з погодженим прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_13 клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 112 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 300608 грн.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних в даному кримінальному провадженні; вчинення інших кримінальних правопорушень; а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Оскарженою ухвалою судді слідчого відмовлено в задоволенні клопотання органу досудового розслідування та підозрюваному обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, за адресою: АДРЕСА_2 , з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, строком до 18.12.2023 року.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Захисник вказує, що підозра є необґрунтованою, а ризики у кримінальному провадженні не доведені. Вважає, що слідчим суддею не враховано особу підозрюваного, який утримує себе сам, а запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту позбавляє його права на працю та позбавляє можливості забезпечувати себе продуктами харчування, медикаментами та іншим. Також, захисник посилається на те, що органом судового розслідування не вірно встановлено посаду підозрюваного, оскільки він працює експедитором, а не морським агентом, що у свою чергу виключає будь-яку домовленість з іншими особами про вчинення кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача; думку захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який просив відмовити в задоволенні скарги захисника; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні/продовженні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При цьому, слідчому судді слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування/продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

Обґрунтовуючи рішення про відмову в застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувавши запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя послався на наявність обґрунтованої підозри в скоєнні ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення, наявність ризиків, визначених

п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Одночасно слідчий суддя визнав не доведеними стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п. 2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки органом досудового розслідування формально зазначається, що підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь яку річ, чи документи, так як відомості у вказаному кримінальному проваджені внесені ще 28.06.2023 року, та за цей час сторона обвинувачення проводила певні слідчі дії, в тому числі і обшуки та вилучила всі необхідні документи. Також стороною обвинувачення не доведений ризик можливості перешкоджання підозрюваним кримінальному провадженню.

Слідчий суддя визнав необґрунтованим доводи сторони обвинувачення існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_10 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а докази стосовно того, що він може мати відношення до скоєння інших кримінальних правопорушень стороною обвинувачення не надано.

Також слідчий суддя зазначив, що органом досудового розслідування не було доведено, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, та дійшов висновку, що запобіжний захід у виді домашнього арешту буде цілком співмірним з ризиками, які визнав доведеними слідчий суддя.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість підозрюваного у скоєнні злочину, та правильність або не правильність кваліфікації дій підозрюваного, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та долучені до клопотання, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому дій.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкримінований йому злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

За наведених обставин, доводи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри, відсутність доказів на підтвердження винуватості підозрюваного, колегією суддів визнаються необґрунтованими.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування підозрюваного, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_8 на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років, з додатковим покаранням у виді конфіскації майна.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що підозрюваний, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, - впливу на свідків та інших підозрюваних в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та іншими учасниками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного на свідків, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Доводи сторони захисту щодо невірного визначення посади підозрюваного органом досудового розслідування, колегія суддів відхиляє, оскільки на стадії досудового розслідування підозра може бути змінена.

Водночас апеляційний суд вважає, що застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя не в повній мірі мотивував своє рішення, з огляду на таке.

Так, в ході апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_8 повідомлено про підозру 17.10.2023 року, тобто майже місяць тому.

За вказаний період час підозрюваний не переховувався від органів досудового розслідування, а після застосування до нього запобіжного заходу не порушував покладені на нього обов`язки, що не заперечується прокурором.

Доводи прокурора стосовно можливого ризику переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, з посиланням на те, що останній не має міцних соціальних зв`язків, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними, оскільки прокурор не надав раціонального пояснення чому наявність роботи у підозрюваного не можна розцінювати яка існування міцних соціальних зв`язків.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на той факт, що стороною обвинувачення не оскаржує ухвалу слідчого судді, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання, що безумовно свідчить про те, що прокурор фактично погодився з можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

За наведених обставин, колегія суддів, враховуючи дані про особу підозрюваного, зокрема відсутність судимостей, наявність міцних соціальних зв`язків, відсутність відомостей про порушення підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також враховуючи той факт, що підозрюваний є самотньою людиною, має хворобу серця, що потребує необхідності забезпечувати себе самостійно, вважає що в даному випадку має бути забезпечено дотримання розумного балансу між застосованими обмеженнями та забезпеченням права підозрюваного права на працю та медичне обслуговування.

В даному конкретному випадку необхідно зазначити, що ризики вчинення підозрюваним дій, визначених ч.1 ст.177 КПК повністю не виключаються, однак вони існують в такому мінімальному ступені, що дає можливість колегії суддів застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний час доби, який буде достатнім для забезпечення запобіганню існуючих ризиків.

Крім того, колегією суддів встановлені обставини, які є самостійними підставами для скасування ухвали слідчого судді, з огляду на те, що обираючи підозрюваному запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя не вірно вирахував строк дії запобіжного заходу.

Так, відповідно до вимог ст. 176 КПК, запобіжний захід це захід забезпечення кримінального провадження, який застосовується у відповідній стадії кримінального провадження.

Положеннями п.2 ч.1 ст.219 КПК визначено, що досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчинені злочину.

Застосовуючи запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя зазначив в ухвалі, що строк її дії становить до 18.12.2023 року, в межах строку досудового розслідування.

Разом з тим, таке рішення слідчого судді є незаконним, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 датоване та вручене 16.10.2023 року, а тому саме з цієї дати обчислюється строк досудового розслідування, який в даному кримінальному провадженні закінчується 16.12.2023 року.

Слід констатувати, що на відміну від строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який вираховується у днях, строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту вираховується у місяцях (ст.ст. 181, 197 КПК).

За наведених обставин, оскаржена ухвала підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту, у відповідний період часу.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 181, ч. 7 ст. 194 КПК строк дії ухвали Одеського апеляційного суду про обрання запобіжного заходу підозрюваному у виді домашнього арешту обчислюється з моменту оголошення ухвали апеляційного суду та діє в межах строку досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, тобто до 16.12.2023 року.

Крім того, слідчим суддею та органом досудового розслідування невірно визначено адресу реєстрації та місця проживання підозрюваного, що стало відомо на стадії апеляційного розгляду, а тому перебування під домашнім арештом слід визначити за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 3 ч. 1 ст. 409 КПК передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою підозрюваному слід застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби, з покладанням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 року, якою в кримінальному провадженні №0000220 від 28.06.2023 рокупідозрюваному ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого Другого СВ (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_12 , погодженого прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_13 про застосування в кримінальному провадженні №0000220 до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою:

АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло в період часу з 22:00 години до 07:00 години наступної доби, але з можливістю залишати житло у разі оголошення повітряної тривоги чи іншої небезпеки для життя та здоров`я підозрюваного.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду;

- не відлучатися за межі Одеської області, без дозволу слідчого або прокурора;

- повідомляти слідчого та прокурора про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватись від спілкування з іншими учасниками кримінального провадження, визначеними слідчим або прокурором;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_8 , що в разі невиконання, покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду становить до 16.12.2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4