Провадження №1-кп/127/483/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

при розгляді у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.06.2014 р. за №0004385, за ознаками вчинення ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_3 , його законного представника ОСОБА_6 та захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Вінницьким міським судом Вінницької області здійснюється судовий розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.06.2014 р. за №0004385, за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

У підготовчому судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 заявив клопотання про повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору з таких підстав. У кримінальному провадженні №0004385 досудове розслідування було завершене 14.07.2015, потерпілим на той час був тільки ОСОБА_5 . Перше клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_3 скеровано до суду було ще у 2015 році. Судом 28.07.2015 вказане клопотання було повернуто прокурору для усунення недоліків. В подальшому клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_3 , після його направлення до суду, поверталось прокурору 05.01.2016 та 20.09.2016 року, тобто прокуратурою міста Вінниці клопотання було подано тричі в суд першої інстанції та тричі в суд апеляційної інстанції, після чого клопотання неодноразово поверталось прокурору. Причинами повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_3 стали невиконання положень ст. 291 КПК України, у тому числі через відсутність кримінально-правової оцінки суспільно небезпечних діянь, пов`язаних із здійсненням підпалу будинку та нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , необ`єднання в одне провадження. У зв`язку з цим, 13.02.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення ОСОБА_3 16.06.2014 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України. Кримінальне провадження №0000909 від 15.04.2019 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, об`єднано в одне провадження із кримінальним провадженням за № 0000364. ОСОБА_3 11.09.2019 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 125 КК України. Згідно висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 325 від 10.10.2019 ОСОБА_3 , для об`єктивного визначення його психічного стану, потребує тривалого обстеження та спостереження в умовах психіатричного стаціонару з наступним проведенням стаціонарної судово-психіатричної експертизи. У кримінальному провадженні №0000364 проведено тільки амбулаторну судову психіатричну експертизу за № 325 від 10.10.2019, в якій йдеться про те, що для об`єктивного визначення його психічного стану, він потребує тривалого обстеження та спостереження в умовах психіатричного стаціонару з наступним проведенням стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Натомість, у кримінальному провадженні з`являється копія висновку експерта з іншого кримінального провадження за 2015 рік. 14.11.2019 року відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_9 у справі 127/30765/19 клопотання слідчого про проведення стаціонарної судово-психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_3 в комунальному некомерційному підприємстві «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» залишене без задоволення. Слідчий суддя не мав можливості розглянути дане клопотання, оскільки слідчим до клопотання не були надані документи, якими прокурор або слідчий обґрунтовує доводи, також в судове засідання не з`явилися слідчий, прокурор, підозрюваний. Прокурор Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_10 так і не спромігся звернутись з клопотанням до слідчого судді про направлення ОСОБА_3 на стаціонарну судово-психолого-психіатричну експертизу та отримати висновок, чим не виконав вимоги ст. 290 КПК України. Згідно із характеристикою ОСОБА_3 , виданою квартальним комітетом «Малі Хутори-Центр» за № 790 від 02.07.2015, раніше скарг від сусідів, родичів, інших громадян чи органів внутрішніх справ про неналежну поведінку ОСОБА_3 , порушення ним громадського порядку чи спокою, не надходило. Тобто, його поведінка раніше не викликала зауважень. Згідно із листом комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» № 343 від 08.08.2014 та довідки цього ж закладу № 2-4059 від 07.07.2014, ОСОБА_3 лише був консультований 20.12.2013 лікарем-психіатром із діагнозом «Хронічний маячний розлад», після чого перебуває під консультативним спостереженням. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2015 (вже після проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 під час досудового розслідування) його було примусово госпіталізовано до комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка», однак в подальшому, у зв`язку з покращенням стану здоров`я, ОСОБА_3 було переведено на амбулаторне лікування, яке він проходить і досі, незважаючи на наявність висновку експертизи про потребу у застосуванні до нього госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. Наведені обставини вказують на те, що висновок судово- психіатричної експертизи № 98 від 30.06.2015, згідно якого ОСОБА_3 в момент скоєння суспільно небезпечного діяння страждав на хронічне психіатричне захворювання, не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними та перебуває в такому ж стані дотепер, суперечить матеріалам провадження та викликає сумніви щодо його правильності, а усунути ці суперечності та сумніви шляхом допиту експертів у суді неможливо. Згідно із цим висновком об`єктивних даних про спадковість ОСОБА_3 , обтяжену психіатричними захворюваннями, немає; черепно-мозкові травми він заперечує; до школи пішов в 7 років, закінчив 10 класів ЗОШ, вчився посередньо, в подальшому закінчив ПТУ та пройшов службу в армії, тяготи служби переносив добре, до та після армії працював зварювальником, вийшов на пенсію за віком, одружений, має двох дорослих дітей, зловживання алкоголем та вживання наркотичних засобів в минулому та тепер заперечує. Навіть під час перебування на стаціонарній судово-психіатричній експертизі ОСОБА_3 чітко дотримувався рекомендації адвоката не давати пояснень відносно розслідуваної події з посиланням на ст. 63 Конституції України. Окрім цього, сам висновок, який ставиться під сумнів, складено у червні 2015 року, тобто понад рік після скоєння злочину. Тому постає питання чи взагалі ОСОБА_3 на момент скоєння злочину був хворим. У кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2019 р. за №0000364, за ознаками вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України, знаходиться копія висновку психіатричної експертизи від 2015 року, яка була проведена в іншому провадженні. Матеріали двох кримінальних проваджень не об`єднані в одне. Йому, як потерпілому, не надали можливості ознайомитись з матеріалами проваджень. Подані прокурору клопотання про направлення на стаціонарну судово-психолого-психіатричну експертизу ОСОБА_3 не розглянуті. Не надано досудовим розслідуванням правову оцінку діям іншим співучасників жахливого злочину, які ОСОБА_3 допомагали та сприяли у вчиненні суспільно небезпечного злочину, умисному вбивстві та спаленні майна, а саме дружині ОСОБА_11 , його доньці ОСОБА_12 , та сину ОСОБА_6 , які на момент скоєння злочину допомагали, були присутні неподалік та вчиняли дії, які кваліфікуються як співучасть у вчинені злочину. Незважаючи на вказані недоліки в попередніх ухвалах суду про повернення клопотання прокурору, прокурор фактично взагалі їх не усунув в новому клопотанні, чим не виконав судові рішення, які набрали законної сили і є обов`язковими для виконання. Також прокурором не подавалося клопотання про застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу, чим грубо порушено норми КПК України. ОСОБА_3 перебуває за місцем проживання, не переховується, разом з дружиною, сином та донькою залякують, цькують, ганьблять та зводять наклепи на потерпілих і до теперішнього часу. Усі вищезазначені обставини свідчать про невідповідність клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 вимогам ст. 291 КПК України. Тому клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру підлягає поверненню прокурору. Просив суд повернути клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_3 прокурору.

В підготовчому судовому засіданні захисник особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_7 , позицію якого підтримали особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_3 та його законний представник ОСОБА_6 , просили повернути клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору. У кримінальному провадженні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру судовими рішенями тричі поверталися прокурору, однак, незважаючи на вказані недоліки в попередніх ухвалах суду про повернення клопотання прокурору, прокурор фактично не усунув недоліки. Відповідно до ст. 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати його копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику. Вказана норма є імперативною, однак ні особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_3 , ні його законний представник, ні захисник не отримали доступу до матеріалів досудового розслідування.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 просив призначити судовий розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру. Заперечував проти задоволення клопотання потерпілого про повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору, оскільки вважає, що клопотання відповідає вимогам КПК України. Зазначені потерпілим обставини стосуються оцінки доказів. Просив в задоволенні клопотання відмовити.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та додані до нього матеріали, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 110 Кримінального процесуального кодексу України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Так, статтею 291 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції на час подання клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до суду) зокрема встановлено, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим. Обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно. До обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 292 Кримінального процесуального кодексу України клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам статті 291 цього Кодексу, а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.

Однак, аналіз клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру свідчить про те, що при його складанні не в повній мірі було дотримано вказаних вище вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, 11.06.2020 року до Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.06.2014 р. за №0004385, за ознаками вчинення ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 503 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції на час подання клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до суду), кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку. Якщо під час досудового розслідування будуть встановлені підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, слідчий, прокурор виносить постанову про зміну порядку досудового розслідування і продовжує його згідно з правилами, передбаченими цією главою. Кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру. Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.

Статтею 504 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції на час подання клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до суду) встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється слідчим згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави. Досудове розслідування щодо осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення у стані обмеженої осудності, здійснюється слідчим згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом. Суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно положень ст. 509 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції на час подання клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до суду), слідчий, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема, є: 1) наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання; 2) поведінка особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього була або є неадекватною (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті тощо). У разі необхідності здійснення тривалого спостереження та дослідження особи може бути проведена стаціонарна психіатрична експертиза, для чого така особа направляється до відповідного медичного закладу на строк не більше двох місяців.

Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 94 Кримінального кодексу України, обрання судом певного виду примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.

При цьому, встановлення неосудності (обмеженої осудності) особи здійснюється судом на підставі висновків психіатричної експертизи.

Метою примусових заходів медичного характеру є обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та запобігання вчиненню нею інших суспільно небезпечних діянь.

Частиною 4 статті 513 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що якщо буде встановлено, що суспільно небезпечне діяння особа вчинила у стані неосудності, а на момент судового розгляду видужала або внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Статтею 95 Кримінального кодексу України передбачено, що огляд зазначених осіб для вирішення питання про наявність підстав для припинення або зміни застосування таких заходів здійснюється комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців.

Тобто, стан здоров`я особи та необхідність у застосуванні того чи іншого примусового заходу обов`язково мають бути встановлені під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Однак, як вбачається з даного клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, підставою для застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом вказано висновок судово-психіатричної експертизи від 30.06.2014 року № 98, згідно з яким ОСОБА_3 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Проте, суд зазначає, що зазначена експертиза була проведена 30.06.2014 року, тобто за шість років до направлення даного клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до суду, що не дає можливості суду зробити обґрунтований висновок про необхідність застосування відносно ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру та визначити їх вид з урахуванням його дійсного стану здоров`я.

Крім того, враховуючи, що експертиза була проведена 30.06.2014 року, ставиться під сумнів обгрунтованість самого клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру.

Суд також зазначає, що згідно ст. 505 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції на час подання клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до суду), під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються: 1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; 2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; 3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування; 4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; 5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; 6) характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням. 7) обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Тобто, обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення суспільно небезпечного діяння даною особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

При цьому, предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення особою суспільно небезпечного діяння, натомість умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюється лише щодо осудної особи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що викладені в клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру обставини, є суперечливими, неповними та не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, зокрема й вимогам ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України та порушують права як потерпілого так і особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а також позбавляють можливості даних осіб на належну реалізацію ними своїх процесуальних прав, що безперечно, порушує їх права, які гарантуються кожній особі як Конституцією України так і Кримінальним процесуальним кодексом України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання потерпілого ОСОБА_5 та клопотання захисника особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_7 про повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 , слід задовольнити та клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 слід повернути прокурору Вінницької окружної прокуратури.

Керуючись статтями 291, 314 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання потерпілого ОСОБА_5 та клопотання захисника особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_7 про повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.06.2014 р. за №0004385, за ознаками вчинення ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, - задовольнити.

Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.06.2014 р. за №0004385, за ознаками вчинення ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя