Справа №452/2574/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2023 року м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Самбірського міськрайонного суду Львівської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000291від 23 травня 2023 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нетішин Хмельницької області, громадянина України, українця, що має вищу освіту, розлученого, дітей не маючого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , перебуваючого на посаді помічника начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

по обвинуваченню в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі КК України), -

В С Т А Н О В И В :

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №219 від 10 серпня 2022 року молодший лейтенант військової служби по мобілізації ОСОБА_4 , призначений наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 08 серпня 2022 року №1045-РС на посаду помічника начальника служби ракетно- артилерійського озброєння технічної частини військової частини НОМЕР_1 , з 10 серпня 2022 року зарахований в списки особового складу вказаної військової частини на всі види забезпечення, та вважається, що з 10 серпня 2022 року по 12 серпня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Вимогами стст.17,65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Статті 1 та 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

У відповідності до вимог стст.11,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, стст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_4 під час проходження військової служби, повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

У порушення вказаних вимог нормативно-правових актів, молодший лейтенант ОСОБА_4 , самовільно залишив військову частину, в умовах воєнного стану, при наступних обставинах.

Так, військовослужбовець військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 15 березня 2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та в період з 15 березня 2023 року по 04 квітня 2023 року був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд на території м. Львова. 04 квітня 2023 року молодший лейтенант ОСОБА_4 був затриманий співробітниками військової служби правопорядку та доставлений до розташування військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та таким чином припинив вчинення кримінального правопорушення.

Відтак, молодший лейтенант ОСОБА_4 в період з 15 березня 2023 року по 04 квітня 2023 року проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами місця служби, приховував. Під час незаконного перебування за межами місця служби молодший лейтенант ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, підтвердивши при цьому обставини, викладені в обвинувальному акті та вироку суду.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 суду пояснив, що 15 березня 2023 року вдень разом з іншими військовослужбовцями покинув розташування військової частини НОМЕР_1 на період оголошеної повітряної тривоги. Після відбою повітряної тривоги 15 березня 2023 року на територію військової частини не повернувся, а поїхав в м. Львів, де перебував до 04 квітня 2023 року, час проводив на власний розсуд. Дозвіл командира на відрядження та відпустку не отримував, а також на лікарняному у вказаний період не перебував.

Обвинувачений ОСОБА_4 не оспорював час, місце, спосіб та інші обставини вчинення вищевказаного кримінального правопорушення, у скоєному щиро покаявся, просив суворо не карати, надавши шанс на виправлення, засудив свою протиправну поведінку.

Суд вважає, що показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин вчиненого кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що всі учасники судового провадження також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проведено в межах обвинувачення, висунутого ОСОБА_4 , який обмежено допитом обвинуваченого, а також вивченням даних, які характеризують його особу.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушенняв судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.

Ці докази свідчать про те, що ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину в умовах воєнного стану, тому суд прийшов до висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.5 ст.407 КК України, в межах пред`явленого обвинувачення.

В судових дебатах обвинувачений ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням щодо призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, тобто більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, а саме, у виді штрафу.

Частина перша статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч.1 та/або ч.2 ст.66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Під час визначення поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. А тому, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, що ним вчинено тяжкий злочин.

З даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 вбачається, що він має визначене і постійне місце проживання, розлучений, дітей не має, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , де обіймає посаду помічника начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини та характеризується негативно, на обліку в наркологічному чи психоневрологічному диспансері у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий, стан його здоров`я визнано задовільним.

Суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, усвідомив негідність вчиненого ним діяння і критично оцінив свій вчинок, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за скоєне. Вказане свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Відтак, як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує його щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для врахування як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, визнане під час судового розгляду як стороною обвинувачення, так і самим обвинуваченим, оскільки учасники кримінального провадження, кожен окремо, не навели переконливих доводів, які б беззаперечно свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_4 особисто активно сприяв розкриттю злочину. При цьому, судом враховано, що ОСОБА_4 повернувся на службу у військову частину, яку самовільно покинув, лише після затримання його співробітниками військової служби правопорядку. Жодних звернень ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби органом досудового розслідування встановлено та зафіксовано не було, та під час судового розгляду справи обвинуваченим також не було повідомлено суду. Крім того, судом враховано, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.172-20 та ч.2 ст.172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Перебування ОСОБА_4 на військовій службі, а так само висловлене ним в судовому засіданні бажання продовжувати таку службу у відповідній військовій частині, на переконання суду, не є обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її

економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу (ст.17 Конституції України), а відтак вказане обставина є обов`язком кожного громадянина України.

Наявність у ОСОБА_4 визначеного і постійного місця проживання, його офіційне працевлаштування та стан здоров`я загалом можуть бути прийняті судом до уваги як обставини, що характеризують особу обвинуваченого, та, на переконання суду, не можуть бути визнані як окремо, так і в сукупності в даному конкретному випадку обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 ..

Разом з тим, судом враховано суспільно небезпечний характер кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , безвідповідальне ставлення останнього до обов`язків по захисту держави в умовах воєнного стану.

Отже, на переконання суду, обвинуваченим ОСОБА_4 не наведені обставини, котрі, у тому числі, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Відтак, підстав для застосування ст.69 КК України чи приписів ст.69-1 КК України до обвинуваченого суд не вбачає у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані, оскільки відсутня кількість обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З урахуванням наявності однієї обставини, що пом`якшує покарання, та відсутності обставин, що його обтяжують, враховуючи особу обвинуваченого, його сімейний та майновий стан, що він в цілому по матеріалах справи характеризується негативно, враховуючи його відношення до вчиненого кримінального правопорушення, щире каяття, стан його здоров`я, суд, керуючись стст.63,65-67 КК України, знаходить можливим призначити ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією частини статті, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

При розгляді кримінального провадження суд не вбачає підстав для можливості виправлення ОСОБА_4 в умовах без ізоляції від суспільства, оскільки сукупність наведених вище обставин засвідчує системний характер протиправної поведінки обвинуваченого, свідоме нехтування правилами, встановленими в суспільстві, відтак, застосування іншого виду покарання не зможе досягти мети покарання, передбаченої ст.50 КК України.

При цьому, як зазначалося вище, суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_4 по інкримінованому кримінальному правопорушенню більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід та захід забезпечення кримінального провадження не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлено.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись стст.368,370 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ознаками крипмінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`яти) років.

Захід забезпечення кримінального провадження та запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання судовим рішенням законної сили, - не застосовувати.

Початок строку відбування ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі відраховувати з моменту його затримання після набрання вироком суду законної сили та приведення вироку до виконання.

На вирок учасниками судового провадження можуть бути подані апеляційні скарги до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції Самбірський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: ОСОБА_1