ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року

м. Київ

справа № 646/6415/21

провадження № 51-4116км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

засудженої ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференцій

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 на вирок Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000581, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та жительку АДРЕСА_1 , раніше неодноразову судиму, останній раз - 30 червня 2016 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. 27 жовтня 2020 року звільнену по відбуттю покарання.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Короткий зміст історії справи

За вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вироком Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасовано, ухвалено свій вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. В іншій частині вирок районного суду залишено без змін.

Захисник засудженої звернувся в суд касаційної інстанції зі скаргою, в якій не погоджується з вироком апеляційного суду у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

ОСОБА_6 визнано винною у тому, що вона 14 серпня 2021 року, приблизно о 01:00, знаходячись біля кіоску «Кисет», що розташований неподалік супермаркету «АТБ» за адресою: вул. Вернадського, буд. 12 у м. Харкові, умисно, повторно, з корисливих мотивів та з корисливою метою, підійшла до малознайомого їй ОСОБА_8 та різким рухом правої руки висмикнула з барсетки потерпілого грошові кошти в сумі 1500 грн, чим завдала матеріальних збитків потерпілому на зазначену суму.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої через суворість.

Захисник стверджує, що апеляційний суд своїх висновків щодо скасування вироку районного суду та про неправильне застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України належним чином не мотивував. При цьому, не врахував конкретних обставин справи та даних про особу засудженої, зокрема визнання вини, відшкодування шкоди потерпілому, відсутність претензій з боку потерпілого, позитивну характеристику, стан її здоров`я - інфікована вірусом гепатити С, що в сукупності давало суду, на його думку, підстави призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Позиції інших учасників судового провадження

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

У судовому засіданні захисник і засуджена підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Мотиви Суду

Доводи захисника щодо суворості покарання та щодо необґрунтованості призначеного засудженій покарання у виді реального позбавлення волі, колегія суддів вважає їх неспроможними, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим

та вмотивованим. Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону в повній мірі дотримався.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 75 КК України у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженій покарання, дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від призначеного їй покарання з випробуванням. При цьому суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченої, яка характеризується позитивно, визнала вину, відшкодувала матеріальну шкоду, перебуває на обліку у лікаря - нарколога, врахував стан її здоров`я; думку потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинувачену; наявність обставини, яка пом`якшує покарання (щире каяття) та відсутність обставин, які його обтяжують. дійшов висновку, що виправлення засудженої може бути досягнуто без застосування покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи прокурора, викладені в його апеляційній скарзі, визнав їх спроможними щодо неправильного застосуванням судом першої інстанції положень ст. 75 КК України та дійшов висновку, що реальне відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, буде доцільним та відповідатиме меті його призначення.

Так, задовольняючи частково скаргу прокурора, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, в повній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченої, яка раніше була неодноразово засуджена за тяжкі корисливі злочини проти власності та після відбуття покарання у виді позбавлення волі належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала та через короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі вчинила новий корисливий злочин, перебуває на обліку у лікаря - нарколога, не одружена, не працює, не має дітей, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, тобто риси обвинуваченої особи як у загально-соціальному сенсі, так і в сенсі її потенційної суспільної небезпеки не дають підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання. Крім того, цей суд зазначив, що суспільна небезпечність скоєного ОСОБА_6 злочину визначається не стільки розміром заподіяної матеріальної шкоди, скільки способом його вчинення та відповідним змістом суб`єктивної сторони. Тому відсутність претензій у потерпілого не може свідчити про зниження ступеню тяжкості злочину, скоєного обвинуваченою.

Тому, зваживши на вказані обставини, апеляційний суд, виходячи з дискреційних своїх повноважень, дійшов висновку про необхідність постановити новий вирок та призначити ОСОБА_6 реальне покарання, пов`язане з позбавленням волі у мінімальних межах санкції інкримінованої їй статті, що, на думку суду, сприяло би виправленню засудженої та запобіганню вчинення нею нових злочинів.

Колегія суддів вважає призначене засудженій покарання за вироком апеляційного суду справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

З огляду на сукупність наведених обставин, які підлягають обов`язковому врахуванню, підстав для застосування положень ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає, оскільки відомості, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а саме незадовільний стан здоров`я, позитивні характеристики, самі собою не є противагою та не знижують ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції, колегія суддів визнає переконливими і справедливими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.

Призначене покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої.

Колегія суддів установила, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог статей 404, 405 КПК України, а вирок відповідає вимогам статті 420 КПК України.

З урахуванням викладеного, касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду- без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3