ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7105/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/98/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 4 ст. 185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

за участю обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/98/24 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково у виді 1 місяця позбавлення волі приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року та призначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто з 14 серпня 2023 року.

На підставі ст. 72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_6 зараховано термін його попереднього ув`язнення з моменту застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто з 14 серпня 2023 року, по дату винесення вироку включно, тобто по 04 грудня 2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В порядку КПК України вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 24.02.2022 р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ, яким затверджено указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р. строком на 30 діб.

Згодом Указами Президента України ОСОБА_9 строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та на даний момент скасований не був.

Статтею 41 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а також, що право приватної власності є непорушним.

Так, 08 січня 2023 року близько 19.00 год. у ОСОБА_6 , який будучи раніше судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, виник протиправний, злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, в період воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 08 січня 2023 року близько 19.00 год. обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, шляхом вільного доступу, таємно, повторно, з корисливих мотивів, заволодів мобільним телефоном торговельної марки «Samsung Galaxy А12» моделі «SM-A127F», в корпусі синього кольору, об`ємом пам`яті 4/64 Gb, ІМЕІ: НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_10 .

Надалі обвинувачений ОСОБА_6 , незаконно привласнивши мобільний телефон торговельної марки «Samsung Galaxy А12» моделі «SM-A127F», в корпусі синього кольору, об`ємом пам`яті 4/64 Gb, ІМЕІ: НОМЕР_1 , вийшов із приміщення квартири АДРЕСА_1 , та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, внаслідок чого заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків на суму 4350,05 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного її підзаххисному покарання.

Вважає, що судом першої інстанції призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Вказує на те, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, сприяв у його розкритті, щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілому ОСОБА_10 завдану шкоду, а тому вважає що наявні підстави для застосування до нього ст. 69 КК України та призначення покарання не пов"язаного з позбавленням волі.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію та просили її задовольнити з викладених у ній мотивів, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто у таємному викрадені чужого майна (крадіжці) вчиненій повторно, в умовах воєнного стану, за установлених судом та викладених у вироку обставинах, є правильними оскільки ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну правову оцінку, визнавши їх належними, допустимими та достатніми, і які у апеляційній скарзі не оспорюються.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_6 , яка також апелянтом у апеляційній скарзі не оспорюються.

Тому вирок переглядається у межах доводів апеляційної скарги, тобто у частині призначеного ОСОБА_6 покарання, яке на думку сторони захисту, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Враховуючи те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України), на переконання колегії суддів обраний судом першої інстанції вид та міра покарання за інкримінований злочин в межах санкції частини статті з призначенням остаточного покарання обвинуваченому на підставі ч. 1 ст. 71 КК України (за сукупністю вироків до покарання приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року) у виді позбавлення волі на певний строк, відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

При цьому суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення, дані щодо особи винного, який раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисного корисливого злочину, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний корисливий злочин, його вік, стан здоров`я, наявність на утриманні неповнолітньої дитини. Судом враховано обставини, які пом`якшують покарання: добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. Тому колегія суддів вважає що виправлення ОСОБА_6 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства.

Аналізуючи ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання. Однак, судом першої інстанції встановлена одна пом`якшуюча обставина - добровільне відшкодування завданого збитку, інших обставин судом не встановлено.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю та сприяв розкриттю кримінального правопорушення, не може вважатись пом`якшуючою обставиною, оскільки щире каяття - це відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, а не лише формальна вказівка обвинуваченого на визнання свої вини. В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину в інкримінованому йому злочині не визнав, з огляду на що є безпідставними доводи апелянта про наявність пом`якшуючої обставини - щире каяття.

Крім цього, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим. На переконання колегії суддів таких даних відносно обвинуваченого у даному кримінальному провадженні не встановлено.

Також колегія суддів враховує те, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин під час дії іспитового строку встановленого вироком Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року. Також вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 січня 2021 року ОСОБА_6 був засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 рік, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що свідчить про те, що ОСОБА_6 схильний до антисоціальної поведінки та вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень.

Таким чином, твердження сторони захисту про те, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував всі пом`якшуючі вину обвинуваченого обставини, на увагу не заслуговують, оскільки будь-які інші обставини, які могли б пом`якшити покарання, окрім тої, що встановлена судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні та в апеляційній скарзі не наведені.

Отже, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд виходив з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наявність обставин, що пом`якшують покарання - добровільне відшкодування завданого збитку, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено, а тому апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України, - без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді