УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 344/20155/23

провадження № 51-7171ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року,

встановив:

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою до Івано-Франківського апеляційного суду, який ухвалою від 22 листопада 2023 року у відкритті апеляційного провадження на зазначену вище ухвалу слідчого судді відмовив.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскарженої ухвали апеляційного суду через недотримання, на його думку, судом апеляційної інстанції норм процесуального закону при її постановленні.

Зазначає, що до визначеного в ст. 309 КПК переліку ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, не входить ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні скарги на постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання про визнання особи потерпілою у кримінальному провадженні. В підтвердження зазначеного обґрунтування посилається на рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010.

Крім того, в касаційній скарзі йдеться про недотримання судом апеляційної інстанції приписів ст. 422 КПК, оскільки, як зазначає ОСОБА_4 , призначивши судове засідання до розгляду, суд, встановивши, що судове рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, повинен був постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження, а не відмову у відкритті провадження, що узгоджується із правовою позицією, відображеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 569/17036/18.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надану копію оскарженого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доводи касаційної скарги щодо можливості оскарження слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2023 року є необґрунтованими, з огляду на таке.

Реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом, про що йдеться в офіційному тлумаченні положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені приписами статей 307, 309, 392 КПК.

Відповідно до частини 3 статті 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307 та частинами 1, 2 ст. 309 КПК. З огляду на імперативний спосіб регулювання кримінальних процесуальних відносин перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці законності ухвали слідчого судді лише у випадках, якщо слідчий суддя постановив рішення не передбачене кримінальним процесуальним законом, оскільки право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК (висновок про застосування норми права, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 23 травня 2018 року в справі № 237/1459/17, провадження № 13-19кс18).

Натомість постановлення слідчим суддею ухвали про відмову в задоволенні скарги на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні, недвозначно врегульоване кримінальними процесуальними нормами, викладеними в п. 5 ч. 1 ст. 303, п. 4 ч. 2 ст. 307 КПК. Неможливість оскарження таких рішень в апеляційному порядку безпосередньо виходить з приписів статей 307, 309 цього Кодексу.

Отже, суддя апеляційного суду, дотримуючись вимог ч. 3 ст. 307, ст. 309, ч. 4 ст. 399 КПК, дійшов вірного висновку про те, що ухвала слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні не підлягає перегляду в апеляційному порядку.

Посилання в касаційній скарзі на рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2010 від 28 квітня 2010 року в аспекті наявності права апеляційного оскарження є неспроможним, оскільки межі цього права, як зазначено вище, встановлюються відповідним процесуальним законом, у цьому випадку КПК.

Що стосується доводів касаційної скарги ОСОБА_4 про недотримання судом апеляційної інстанції приписів ст. 422 КПК при постановленні ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, за правовою позицією, відображеною в ухвалі об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 569/17036/118, якщо після відкриття апеляційного провадження (у випадку оскарження ухвали слідчого судді - після призначення судового засідання) буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.

При цьому, зі змісту зазначеної вище постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вбачається, що постановлення ухвали не про закриття апеляційного провадження, а про повернення апеляційної скарги на рішення, яке не підлягає оскарженню, на стадії після призначення апеляційної скарги до розгляду є порушенням норм КПК, проте це порушення не є істотним в тому випадку, коли суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про неможливість продовження апеляційного розгляду скарги на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, і постановив рішення, яким, по суті, завершив апеляційне провадження. Скасування такої ухвали в будь-якому разі не призведе до перегляду оскарженого рішення слідчого судді, оскільки при новому розгляді апеляційний суд все одно повинен буде або відмовити у відкритті апеляційного провадження, або закрити його.

Таким чином, постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 4 ст. 399 КПК на стадії відкриття апеляційного провадження (призначення апеляційного розгляду), як про це зазначає ОСОБА_4 , не є тим порушенням кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на викладене вище, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що суд апеляційної інстанції правильно встановив, що апеляційна скарга подана на ухвалу слідчого судді, яка відповідно до приписів кримінального процесуального закону не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Зміст оскарженої ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 372, 419 КПК, вона є належним чином вмотивованою, обґрунтованою та такою, що не містить будь - яких суперечливих тверджень.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає, набирає чинності з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3