Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/5397/23
У Х В А Л А

21.12.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі - головуючий суддя ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , її представника адвоката ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,

У рамках судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000287 від 20.04.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

Розглянувши клопотання потерпілої ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним клопотанням.

Клопотання мотивовано тим, що ухвалою Виноградівського районного суду від 21.04.2023 накладено арешт як на речовий доказ на автомобіль «Рено Канго», р.н. НОМЕР_1 , законним володільцем якого є ОСОБА_4 , потерпіла. Заявник вважає, що потреба у арешті відпала. У кримінальному провадженні проведено всі необхідні слідчі та процесуальні дії. Автомобіль з механічними пошкодженнями зберігається на майданчику нацполіції під відкритим небом, що негативно впливає на його фізичний стан.

В судовому засіданні потерпіла та її представник підтримали клопотання, просили задовольнити.

Прокурор заявив, що суд ще не пройшов стадію дослідження доказів, тому з метою збереження речового доказу арешт скасовувати не можна.

Обвинувачена підтримала позицію прокурора.

Заслухавши учасників справи, вивчивши зміст клопотання та дослідивши додані письмові докази, суд вирішив наступне.

Встановлено, що у рамках кримінального провадження №0000287 ухвалою Виноградівського районного суду від 21.04.2023 з метою збереження речових доказів накладено арешт на автомобіль «Рено Канго», р.н. НОМЕР_1 , законним володільцем якого є потерпіла ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Згідно ч.1 ст. 172 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки арешт накладено з метою збереження речових доказів, вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, кримінальне провадження не завершено, тому арешт накладено правомірно. Разом із тим, заявники обґрунтували наявність законних підстав для передання арештованого майна на зберігання заявникам, як законним володільцям, при цьому накладений арешт продовжує свою дію та забезпечить завдання застосованого заходу забезпечення кримінального провадження та такий спосіб арешту не буде перешкодою проведенню слідчих дій.

Так, відповідно до ст.6 ст.100 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Керуючись ст.ст.173, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити частково.

У кримінальному провадженні №0000287 передати на відповідальне зберігання законному володільцю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , транспортний засіб - легковий автомобіль марки «RENAULT KANGOO» реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 та ключі запалення до автомобіля, який знаходиться на арештмайданчику відділення поліції Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області.

У задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1