Провадження №1-кп/127/668/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.02.2022 за № 0000224, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Щаслива Липовецького району Вінницької області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

16.06.1999 Липовецьким районним судом Вінницької області за частиною першою статті 142 Кримінального кодексу України до 4 років позбавлення волі,

01.04.2008 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною другою статті 186, частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі;

16.04.2010 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до 3 місяців арешту,

25.05.2011 Староміським районним суду м. Вінниці за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до 5 місяців арешту,

27.11.2014 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до 1 року позбавлення волі,

28.07.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 187 Кримінального кодексу України до покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та четвертою статті 190, частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Хмільник Вінницької області, громадянки України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

22.02.2002 Хмільницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,

19.06.2002 Хмільницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 185, з урахуванням статті 71 Кримінального кодексу України до 4 років позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

08.10.2003 Хмільницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 185, частиною третьою статті 15 частиною третьою статті 185, з урахуванням статті 71 Кримінального кодексу України до 4 років 3 місяців позбавлення волі,

08.12.2008 Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за частиною другою статті 186, частиною першою статті 309, з урахуванням статті 71 Кримінального кодексу України до 5 років 6 місяців позбавлення волі,

09.07.2014 Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за статтею 395 Кримінального кодексу України до 45 діб арешту,

12.08.2014 Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за частиною другою статті 185, з урахуванням положень частини четвертої статті 70 Кримінального кодексу України до 2 років 6 місяців позбавлення волі,

28.01.2016 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України до штрафу в сумі 850 грн.;

28.11.2019 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до 1 року позбавлення волі;

28.08.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309, частиною другою статті 307, з урахуванням положень частини четвертої статті 70 Кримінального кодексу України до покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та четвертою статті 190, частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Одеса, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з середньою спеціальною освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:

30.01.2010 Березовським районним судом Одеської області за частинами першою та другою статті 185, частинами другою та четвертою статті 296, частиною другою статті 187 Кримінального кодексу України до покарання у виді 7 років позбавлення волі,

20.06.2017 Суворовським районним судом міста Одеси за частиною другою статті 187 Кримінального кодексу України до покарання у виді 7 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 у період відбування покарання у виді позбавлення волі в установі виконання покарань - Державній установі «Вінницька виправна колонія (№86)» (далі - ДУ «Вінницька ВК (№86)», що за адресою: вул. Привокзальна, 26, м. Вінниця, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на отримання незаконних прибутків від зайняття шахрайством, у період березня 2021 року, точний час не встановлено, але не пізніше 25.03.2021 здійснював підготовку до вчинення шахрайств, а саме заздалегідь домився з іншими особами про відкриття абонентських номерів телефонного зв`язку, які в подальшому були передані останньому та використовувались для шахрайських дій. В кінці липня 2021 року залучив до злочинної діяльності ОСОБА_8 , який також відбував покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Вінницька ВК (№86)» та прожив у житловій секції бригад № 43 відділення соціально-психологічної служби № 4, що знаходяться в другому локальному секторі житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», для спільного заняття злочинною діяльністю корисливого спрямування по заволодінню коштами громадян, яких підшукували самостійно методом простого підбору із використанням різних комбінацій абонентських номерів, представляючись працівниками банківських установ, шляхом обману, схиляли потерпілих до здійснення переказів грошових коштів з належних їм банківських рахунків.

Згуртуванню групи засуджених сприяли довірливі та дружні відносини, що склались між ними в ході відбування покарання в ДУ «Вінницька ВК (№86)» та спільного проживання в житлових секціях локальних дільниць, а наявність злочинного досвіду останніх слугувало додатковою гарантією забезпечення конфіденційності вчинення кримінальних правопорушень та унеможливлення їх викриття.

Згідно з розробленим планом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 шляхом повторюваних послідовних спроб методом простого підбору із використанням різних комбінацій абонентських номерів, почергово, з відповідним розподілом ролей, мали телефонувати абонентам мобільного (рухомого) зв`язку, позиціонуючи себе працівниками головних управлінь банків (у т. ч. служб підтримки, банківської безпеки і т. п.), після чого, використовуючи ефект несподіваності, скориставшись схвильованим та розгубленим станом потерпілих, під різними приводами залежно від виниклих в ході розмови ситуації, вказувати конкретний алгоритм дій для зняття грошових коштів з картки потерпілих та переказу через термінал самообслуговування на картки, які в подальшому за допомогою спільників та інших осіб, обізнаність яких про злочинні наміри засуджених досудовим розслідуванням не встановлена, мали конвертуватись у готівку за допомогою банківських та небанківських платіжних інструментів.

Для досягнення свого задуму засуджені, діючи всупереч положенням пункту 4 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5, згідно з яким засудженим забороняється придбавати, зберігати і використовувати радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, SIM-картки, скретч-картки поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджери тощо) забезпечили себе мобільними телефонами та SIM-картками різних операторів мобільного зв`язку, в т. ч. із використанням яких за допомогою всесвітньої мережі Інтернет та програм для миттєвого обміну повідомленнями («Viber», «Telegram», «WhatsApp» «Getcontact», тощо) здійснювали відбір профілів абонентів, отримуючи таким чином доступ до особистих даних особи в частині її імені, ім`я або по батькові, що являло собою один із психологічних прийомів входження в довіру до потерпілого при зверненні за ім`ям до останнього.

ОСОБА_7 , перебуваючи у житловій секції бригади № 72, що знаходиться у відділення соціально-психологічної служби № 7, другого локального сектору житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», діючи за попередньою змовою групою осіб, умисно, повторно, з корисливих мотивів, надавав вказівки ОСОБА_8 , який близько 14.33 год. 31.07.2021 із використанням абонентського номеру НОМЕР_1 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_2 , що перебував у користуванні ОСОБА_10 , якому представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_11 , вводячи таким чином в оману останнього, та повідомив ОСОБА_10 неправдиву інформацію про те, що начебто з банківської платіжної картки, яка належить останньому та емітована в АТ «КБ «ПриватБанк», невідомі особи не санкціоновано намагаються зняти грошові кошти шляхом розрахунку в інтернет-магазині «Розетка».

Далі ОСОБА_8 повідомив, що для відміни замовлення та повернення грошових коштів ОСОБА_10 необхідно пройти до найближчого банкомату самообслуговування, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж та змінити старий пін-код. Після цього ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що відносно нього можуть вчинятись шахрайські дії, повідомив ОСОБА_8 про те, що зателефонує на гарячу лінію АТ «КБ «ПриватБанк» по номеру НОМЕР_3 та з`ясує дану ситуацію. Відразу після цього ОСОБА_7 , який в цей час також знаходився у вказаному приміщені та розуміючи, що ОСОБА_10 телефонував на гарячу лінію АТ «КБ «ПриватБанк», діючи на випередження зателефонував ОСОБА_10 , використовуючи абонентський номер НОМЕР_4 та представився працівником гарячої лінії служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_12 . У ході розмови, ОСОБА_7 підтвердив ОСОБА_10 , що той дійсно спілкувалась з представником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» з приводу несанкціонованого зняття коштів з його карткового рахунку та переконав останнього співпрацювати.

У подальшому, продовжуючи виконання спільного злочинного плану, близько 14.44 год. 31.07.2021, використовуючи абонентський номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , повторно зателефонував на мобільний номер ОСОБА_10 та представився працівником центрального офісу служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» переконав потерпілого в необхідності прослідувати до найближчого банкомату.

Під час розмови з потерпілим ОСОБА_8 , переконавшись, що останній перебуває біля банкомату в ТРЦ «НОВУС», що по вулиці Львівській, 17 в місті Києві, шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останньому алгоритм дій, в ході виконання яких ОСОБА_10 , не усвідомлюючи дійсне значення своїх дій, спочатку зняв із банкомата АТ КБ «Приватбанк» готівкові грошові кошти, а у подальшому за допомогою платіжного терміналу самообслуговування, здійснив переказ вказаних грошових коштів сумі 28000 гривень на банківські картки, а саме 8000 гривень на карту № НОМЕР_5 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_13 , 12000 гривень на карту № НОМЕР_6 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_14 та 8000 грн. на номер мобільного рахунку НОМЕР_7 , реквізити яких йому зазначив ОСОБА_8 .

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 довели свій спільний злочинний умисел до кінця, отримали вказані грошові кошти ОСОБА_10 на підконтрольні їм банківські картки та мобільний рахунок, якими в подальшому розпорядилися на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 28000 гривень.

Окрім того, встановлено, що ОСОБА_7 , вчинивши раніше шахрайство стосовно ОСОБА_10 31.07.2021, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на систематичне отримання незаконних прибутків від зайняття шахрайством, враховуючи успішну реалізацію раніше вчиненого шахрайства у період початку серпня 2021 року, точний час не встановлено, створив організовану злочинну групу, тобто стійке об`єднання групи осіб, згуртованих єдиним планом відомим всім учасникам групи для спільного заняття злочинною діяльністю корисливого спрямування по заволодінню коштами громадян, яких підшукували самостійно методом простого підбору із використанням різних комбінацій абонентських номерів, представляючись працівниками банківських установ, шляхом обману, схиляли потерпілих до здійснення переказів грошових коштів з належних їм банківських рахунків.

До складу злочинної групи ОСОБА_7 залучив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які також відбували покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Вінницька ВК (№86)» та проживали у житлових секціях бригад № 43 та № 72, відділення соціально-психологічної служби № 4 та № 7, що знаходяться в другому локальному секторі житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», у вільний час могли пересуватися поза строєм у межах локального сектора, визначеного адміністрацією установи виконання покарань, не порушуючи при цьому порядок пересування засуджених територією установ виконання покарань, що визначений розділом VIII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5.

Згуртуванню групи засуджених сприяли довірливі та дружні відносини, що склались між ними в ході відбування покарання в ДУ «Вінницька ВК (№86)» та спільного проживання в житлових секціях локальних дільниць, а наявність злочинного досвіду останніх слугувало додатковою гарантією забезпечення конфіденційності вчинення кримінальних правопорушень та унеможливлення їх викриття.

Як організатор та керівник організованої злочинної групи ОСОБА_7 здійснював загальне керівництво організованою групою по заволодінню грошовими коштами громадян шляхом обману та забезпечував їх подальше спрямування на карткові рахунки інших осіб, які не були обізнані про злочинне походження коштів; забезпечував незаконне постачання у колонію засобів зв`язку (мобільних телефонів, сім-карт, тощо), розподіляв функції учасників групи, спрямовані на досягнення розробленого плану, відомого всім учасникам групи; безпосередньо вчиняв дії, пов`язані з введенням потерпілих в оману, розподіляв кошти між учасниками створеної організованої групи, отримані в результаті шахрайських дій, використовував отримані в результаті злочинної діяльності кошти для забезпечення подальшої діяльності очолюваної ним організованої групи.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як виконавці, діючи відповідно розробленого та відомого всім учасникам організованої групи спільного плану вчинення злочинів, безпосередньо приймали участь у вчиненні злочинів; використовуючи заздалегідь отриману за допомогою мобільних додатків (програм для миттєвого обміну повідомленнями) інформацію щодо анкетних даних потерпілих осіб, безпосередньо телефонували потерпілим та вчиняли дії, пов`язані з введенням останніх в оману, а за наслідком конкретного факту заволодіння коштами за їх безпосередньої участі забезпечували їх подальше спрямування на карткові рахунки довірених осіб.

Згідно з розробленим планом учасники шляхом повторюваних послідовних спроб методом простого підбору із використанням різних комбінацій абонентських номерів, почергово, з відповідним розподілом ролей, мали телефонувати абонентам мобільного (рухомого) зв`язку, позиціонуючи себе працівниками головних управлінь банків (у т. ч. служб підтримки, банківської безпеки і т. п.), після чого, використовуючи ефект несподіваності, скориставшись схвильованим та розгубленим станом потерпілих, під різними приводами залежно від виниклих у ході розмови ситуації вказувати конкретний алгоритм дій для зняття грошових коштів з картки потерпілих та переказу через термінал самообслуговування на картки, які в подальшому за допомогою спільників та інших осіб, обізнаність яких про злочинні наміри засуджених не встановлена, мали конвертуватись у готівку за допомогою банківських та небанківських платіжних інструментів.

Для досягнення свого задуму засуджені, діючи всупереч положенням пункту 4 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5, згідно з яким засудженим забороняється придбавати, зберігати і використовувати радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, SIM-картки, скретч-картки поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджери тощо) забезпечили себе мобільними телефонами та SIM-картками різних операторів мобільного зв`язку, в т. ч. із використанням яких за допомогою всесвітньої мережі Інтернет та програм для миттєвого обміну повідомленнями («Viber», «Telegram», «WhatsApp» «Getcontact», тощо) здійснювали відбір профілів абонентів, отримуючи таким чином доступ до особистих даних особи в частині її імені, ім`я або по батькові, що являло собою один із психологічних прийомів входження в довіру до потерпілого при зверненні за ім`ям до останнього.

ОСОБА_7 , перебуваючи у житловій секції бригади №72, що знаходиться у відділенні соціально-психологічної служби № 7, другого локального сектору житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, у складі організованої злочинної групи, надавав вказівки ОСОБА_9 , який 14.45 год. 02.08.2021 із використанням абонентського номеру НОМЕР_4 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_8 , що перебував у користуванні ОСОБА_15 , якій представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_16 , вводячи таким чином в оману останню, та повідомив їй неправдиву інформацію про те, що з банківської платіжної картки, яка належить останній, невідомі особи не санкціоновано намагаються зняти грошові кошти шляхом розрахунку в інтернет-магазині «Розетка».

Далі ОСОБА_9 повідомив, що для відміни замовлення та повернення грошових коштів ОСОБА_15 необхідно пройти до найближчого відділення банку або банкомату, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж та змінити старий пін-код. Після цього, на виконання спільного плану, ОСОБА_7 , який у цей час знаходився у приміщенні зазначеної секції надавав вказівки ОСОБА_8 продиктувати йому ім`я та мобільний номер потерпілої ОСОБА_15 , після чого він із використанням абонентського номеру НОМЕР_1 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_8 потерпілої ОСОБА_15 . Під час розмови з потерпілою ОСОБА_7 , переконавшись, що остання перебуває біля банкомату в приміщенні магазину «АТБ», що по вулиці Мусоргського, 19-А в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області, шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останній алгоритм дій, в ході виконання яких ОСОБА_15 , не усвідомлюючи дійсне значення своїх дій, спочатку зняла через банкомат готівкові кошти, а потім за допомогою терміналу самообслуговування, здійснила переказ грошових коштів у сумі 20000 гривень на банківські картки: № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , які були відкриті на ім`я ОСОБА_17 , та на номер мобільного рахунку реквізити якого їй зазначив ОСОБА_7

ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 довели свій спільний злочинний умисел до кінця, отримали вказані грошові кошти ОСОБА_15 на підконтрольні їм банківські картки, якими в подальшому розпорядилися на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_15 матеріальної шкоди на загальну суму 20000 гривень.

Крім того, ОСОБА_7 , перебуваючи у житловій секції бригади № 72, що знаходиться у відділенні соціально-психологічної служби № 7, другого локального сектору житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в складі організованої злочинної групи, надавав вказівки ОСОБА_8 , який близько 11.57 год. 04.08.2021 з використанням абонентського номеру НОМЕР_1 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_11 , що перебував у користуванні ОСОБА_18 , якій представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_11 , вводячи таким чином в оману останню та повідомив ОСОБА_18 неправдиву інформацію про те, що з банківської платіжної картки, яка належить останній, невідомі особи не санкціоновано намагаються зняти грошові кошти шляхом розрахунку в інтернет-магазині «Розетка».

Далі, ОСОБА_8 повідомив, що для відміни замовлення та повернення грошових коштів ОСОБА_18 необхідно пройти до найближчого відділення банку або банкомату, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж та змінити старий пін-код. Після цього, на виконання спільного плану, ОСОБА_7 , який у цей час знаходився у приміщенні зазначеної секції надавав вказівки ОСОБА_8 продиктувати йому ім`я та мобільний номер потерпілої ОСОБА_18 та попередити останню, що нібито з нею буде зв`язуватись начальник служби безпеки. На виконання цієї вказівки ОСОБА_8 повторно з використанням абонентського номеру НОМЕР_1 здійснив телефонний дзвінок на абонентський НОМЕР_11 , що перебував у користуванні ОСОБА_18 та, переконавшись, що остання перебуває біля банкомату, що по вулиці Графській, 1 в смт Антоніни Хмельницького району Хмельницької області, шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останній алгоритм дій. Під час розмови, в ході виконання яких ОСОБА_18 помилково заблокувала свою банківську картку.

У подальшому на виконання вказівок ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , під час розмови із потерпілою попередив про з`єднання з нею нібито його начальника. Після цього ОСОБА_7 з використанням абонентського номеру НОМЕР_1 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер ОСОБА_18 НОМЕР_11 , та шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останній алгоритм дій, в ході виконання яких ОСОБА_18 , перебуваючи в магазині «Людмила», що по вулиці Графській у смт. Антоніни, придбала за грошові кошти в сумі 360 гривень три скреч-картки для поповнення рахунку оператора мобільного зв`язку «Київстар» номіналом 100 гривень кожна та, стерши захисне покриття на них, продиктувала набори цифр, що являються кодами поповнення рахунку. В подальшому ОСОБА_7 , шляхом обману використав інформацію, яку надала йому ОСОБА_18 , та поповнив підконтрольні йому мобільні рахунки із яких в подальшому надіслав 200 гривень на мобільний номер НОМЕР_7 , що вказав йому ОСОБА_8 та 100 гривень на банківську картку № НОМЕР_12 , що була відкрита на ім`я ОСОБА_19 , реквізити якої вказав йому ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_7 ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 довели свій спільний злочинний умисел до кінця, отримали вказані грошові кошти ОСОБА_18 на підконтрольні їм мобільні номери, якими в подальшому розпорядилися на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_18 матеріальної шкоди на загальну суму 360 гривень.

Окрім того, ОСОБА_7 , перебуваючи у житловій секції бригади №72, що знаходиться у відділенні соціально-психологічної служби № 7, другого локального сектору житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в складі організованої злочинної групи, близько 09.58 год. 07.08.2021 із використанням абонентського номеру НОМЕР_13 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_14 , що перебував у користуванні ОСОБА_20 , якому представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_21 , вводячи таким чином в оману останнього, та повідомив ОСОБА_20 неправдиву інформацію про те, що з банківської платіжної картки, яка належить останньому, невідомі особи не санкціоновано намагаються зняти грошові кошти шляхом розрахунку в інтернет-магазині «Розетки».

Далі ОСОБА_7 повідомив, що для відміни замовлення та повернення грошових коштів ОСОБА_20 йому необхідно пройти до найближчого відділення банку або банкомату, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж та змінити старий пін-код. Після цього, на виконання спільного плану, ОСОБА_7 передав слухавку ОСОБА_9 , який під час розмови із ОСОБА_20 повідомив, що з`єднає останнього із іншим спеціалістом. Далі слухавку повторно взяв ОСОБА_7 , який представився ОСОБА_20 , вже іншим працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_22 , вводячи таким чином в оману останнього, та переконав потерпілого слідувати до найближчого банкомату АТ КБ «Приватбанк».

У подальшому, продовжуючи виконання спільного злочинного плану, близько 11.20 год. 07.08.2021, використовуючи абонентський номер НОМЕР_15 , ОСОБА_9 , повторно зателефонував на мобільний номер ОСОБА_20 та представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» після чого, переконавшись, що останній перебуває біля банкомату, що в приміщенні універмагу по вулиці Соборна, 103 в місті Монастирище Черкаської області, шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останньому алгоритм дій, в ході виконання яких ОСОБА_20 , не усвідомлюючи дійсне значення своїх дій, спочатку зняв з банкомата готівкові кошти, а у подальшому за допомогою платіжного терміналу самообслуговування, здійснив переказ грошових коштів у сумі 20000 гривень на банківські картки № НОМЕР_16 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_23 та № НОМЕР_10 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_17 , реквізити яких їй зазначив ОСОБА_9 .

Після цього ОСОБА_7 , продовжуючи виконання спільного злочинного плану, використовуючи абонентський номер НОМЕР_15 повторно зателефонував на номер НОМЕР_14 ОСОБА_20 , під час розмови з яким дізнався про наявність у потерпілого ще однієї платіжної банківської картки АТ «Альфабанк» та повідомив останньому про необхідність слідування до банкомату АТ КБ «Приватбанк». Після цього ОСОБА_8 , керуючись вказівками ОСОБА_7 , з використанням абонентського номеру НОМЕР_1 близько 13.33 год. 07.08.2021 повторно зателефонував на мобільний номер ОСОБА_20 та представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_24 , вводячи таким чином в оману останнього та переконавшись, що останній перебуває біля банкомату в приміщенні універмагу, що по вулиці Соборна, 103 в місті Монастирище, Черкаської області, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останньому алгоритм дій та передав слухавку ОСОБА_9 , який продовжив інструктаж ОСОБА_20 , в ході виконання якого ОСОБА_20 не усвідомлюючи дійсне значення своїх дій, спочатку зняв з банкомата АТ КБ «ПриватБанк» готівкові грошові кошти в сумі 20000, а у подальшому за допомогою платіжного терміналу самообслуговування, здійснив переказ грошових коштів у сумі 20000 гривень на банківські картки № НОМЕР_17 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_13 , та № НОМЕР_18 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_14 , а також на мобільний номер НОМЕР_7 , реквізити яких йому зазначив ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 довели свій спільний злочинний умисел до кінця, отримали вказані грошові кошти ОСОБА_20 на підконтрольні їм банківські картки та мобільний номер, якими в подальшому розпорядилися на власний розсуд, тим самим спричинили ОСОБА_20 матеріальної шкоди на загальну суму 40000 гривень.

Окрім того, ОСОБА_7 , перебуваючи у житловій секції бригади №72, що знаходиться у відділенні соціально-психологічної служби № 7, другого локального сектору житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в складі організованої злочинної групи, надавав вказівки ОСОБА_8 , який близько 12.51 год. 08.08.2021 з використанням абонентського номеру НОМЕР_1 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_19 , що перебував у користуванні ОСОБА_25 , якому представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_26 , вводячи таким чином в оману останнього, та повідомив ОСОБА_25 , неправдиву інформацію про те, що з банківської платіжної картки, яка належить останньому, невідомі особи не санкціоновано намагаються зняти грошові кошти шляхом розрахунку в інтернет-магазині «Розетка».

Далі, ОСОБА_8 повідомив, що для відміни замовлення та повернення грошових коштів ОСОБА_25 , необхідно пройти до найближчого відділення банку або банкомату, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж та змінити старий пін-код. Після цього, близько 13.02 год., діючи на виконання спільного злочинного плану, на мобільний номер ОСОБА_25 зателефонував ОСОБА_9 , який представився менеджером «гарячої лінії» АТ «КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_27 . У ході розмови ОСОБА_9 ввів ОСОБА_25 в оману, підтвердивши факт його спілкування з представником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» з приводу несанкціонованого зняття коштів з його карткового рахунку.

Після цього, продовжуючи виконання спільного злочинного плану, ОСОБА_8 близько 13.04 год. з використанням абонентського номеру НОМЕР_1 здійснив повторний телефонний дзвінок на абонентський номер ОСОБА_25 , переконавшись, що останній перебуває біля банкомату, шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останньому алгоритм дій, в ході виконання яких ОСОБА_25 , не усвідомлюючи дійсне значення своїх дій спочатку зняв грошові кошти через банкомат, а потім за допомогою терміналу самообслуговування, здійснив переказ грошових коштів у сумі 30000 гривень на банківські картки № НОМЕР_17 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_13 , № НОМЕР_18 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_14 , № НОМЕР_20 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_28 , № НОМЕР_16 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_23 , а також на мобільний номер НОМЕР_7 , реквізити яких йому зазначив ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 довели свій спільний злочинний умисел до кінця, отримали вказані грошові кошти ОСОБА_25 на підконтрольні їм банківські картки, якими в подальшому розпорядилися на власний розсуд, тим самим спричинили ОСОБА_25 , матеріальної шкоди на загальну суму 30000 гривень.

Окрім того, ОСОБА_7 , перебуваючи у житловій секції бригади №72, що знаходиться у відділенні соціально-психологічної служби № 7, другого локального сектору житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в складі організованої злочинної групи, надавав вказівки ОСОБА_9 , який близько 19.00 год. 10.08.2021 з використанням абонентського номеру НОМЕР_13 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_21 , що перебував у користуванні ОСОБА_29 , якій представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк», вводячи таким чином в оману останню, та повідомив ОСОБА_29 неправдиву інформацію про те, що з банківської платіжної картки, яка належить останній невідомі особи не санкціоновано намагаються зняти грошові кошти шляхом розрахунку в інтернет-магазині «Розетка».

Далі ОСОБА_9 повідомив, що для відміни замовлення та повернення грошових коштів ОСОБА_29 необхідно пройти до найближчого відділення банку або банкомату, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж та змінити старий пін-код, проте остання перервала розмову.

Після цього, на виконання спільного плану ОСОБА_7 , який у цей час знаходився у приміщенні зазначеної секції, отримавши від ОСОБА_8 , інформацію про анкетні дані потерпілої з використанням абонентського номеру НОМЕР_15 близько 19.11 год., здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер ОСОБА_29 , який представився співробітником АТ «КБ «ПриватБанк». У ході розмови, ОСОБА_7 ввів ОСОБА_29 в оману, підтвердивши несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку та переконавши її в необхідності пройти до найближчого відділення банку або банкомату, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж.

У подальшому під час розмови з потерпілою ОСОБА_7 , переконавшись, що остання перебуває біля банкомату в приміщенні будинку, що по вулиці Перемоги, 13 в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області, шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, повідомив останній алгоритм дій, у ході виконання яких ОСОБА_29 не усвідомлюючи дійсне значення своїх дій, спочатку зняла через банкомат грошові кошти готівкою, а потім за допомогою платіжного терміналу здійснила переказ грошових коштів у сумі 11200 гривень на банківські картки № НОМЕР_22 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_17 , та № НОМЕР_16 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_23 , реквізити яких їй зазначив ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 довели свій спільний злочинний умисел до кінця, отримали вказані грошові кошти ОСОБА_29 на підконтрольні їм банківські картки, якими в подальшому розпорядилися на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_29 матеріальної шкоди на загальну суму 11200 гривень.

Окрім того, ОСОБА_7 , перебуваючи у секції №7, що знаходиться в другому локальному секторі житлової зони ДУ «Вінницька ВК (№86)», діючи умисно, в складі організованої групи осіб, близько 09.58 год. 07.08.2021 з використанням абонентського номеру НОМЕР_13 здійснив телефонний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_14 , що перебував у користуванні ОСОБА_20 , якому представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_21 , вводячи таким чином в оману останнього, та повідомив ОСОБА_20 , неправдиву інформацію про те, що з банківської платіжної картки, яка належить останньому, невідомі особи не санкціоновано намагаються зняти грошові кошти шляхом розрахунку в інтернет-магазині «Розетки».

Далі ОСОБА_7 повідомив, що для відміни замовлення та повернення грошових коштів ОСОБА_20 йому необхідно пройти до найближчого відділення банку або банкомату, де діючи за його інструкцією, відмінити платіж та змінити старий пін-код. Після цього, на виконання спільного плану, ОСОБА_7 передав слухавку ОСОБА_9 , який під час розмови з ОСОБА_20 повідомив, що з`єднає останнього з іншим спеціалістом. Далі слухавку повторно взяв ОСОБА_7 , який представився ОСОБА_20 вже іншим працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_22 , вводячи таким чином в оману останнього, та переконав потерпілого слідувати до найближчого банкомату АТ «КБ «Приватбанк».

У подальшому, продовжуючи виконання спільного злочинного плану, близько 11.20 год. 07.08.2021, використовуючи абонентський номер НОМЕР_15 , ОСОБА_9 на виконання вказівок ОСОБА_7 повторно зателефонував на мобільний номер ОСОБА_20 та представився працівником служби безпеки АТ «КБ «ПриватБанк». Потім ОСОБА_9 під час розмови з ОСОБА_20 , переконавшись, що останній перебуває біля банкомату, що в приміщенні універмагу по вулиці Соборна, 103 в місті Монастирище Черкаської області, шляхом обману, під приводом відміни несанкціонованого платежу, дізнався від останнього конфіденційну інформацію, а саме повні анкетні дані, кодове секретне слово, пін-код, розмір депозитного рахунку, та повідомив останньому алгоритм дій, в ході виконання яких ОСОБА_20 , не усвідомлюючи дійсне значення своїх дій, через банкомат змінив свій фінансовий номер телефону НОМЕР_14 , що був прив`язаний до його банківського рахунку на номер мобільного телефону НОМЕР_23 повідомлений ОСОБА_9 підконтрольний останньому та іншим учасникам організованої групи. Введений в оману ОСОБА_20 спочатку зняв із банкомата готівкові грошові кошти, а у подальшому за допомогою платіжного терміналу самообслуговування, здійснив переказ вказаних грошових коштів у сумі 20000 гривень на банківські картки № НОМЕР_16 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_23 та № НОМЕР_10 , яка була відкрита на ім`я ОСОБА_17 , реквізити яких їй зазначив ОСОБА_9 .

Після цього близько 11.57 год. 07.08.2021 ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_30 та ОСОБА_8 , та діючи за їх вказівками, використовуючи отриману від потерпілого ОСОБА_20 інформацію, шляхом застосування невстановленої електронно-обчислювальної техніки, через всесвітню мережу Інтернет авторизувався у автоматизованій системі додатку «Приват 24», де ввівши особисті анкетні дані ОСОБА_20 , здійснив зміну попереднього логіну та паролю акаунту та пін-коду, таким чином вчинивши підробку інформації. Крім того, внаслідок незаконної авторизації відбувся витік охоронюваної Законом інформації, а саме інформації за банківським рахунком потерпілого, в тому числі ліміт доступних грошових коштів на рахунках, номери рахунків та іншої персональної інформації. Незаконна авторизація також призвела до блокування інформації, оскільки після зміни логіну та паролю потерпілий не мав можливості здійснити доступ до свого акаунту «Приват Банк», та порушення встановленого порядку маршрутизації, оскільки SMS повідомлення, дзвінки служби безпеки банку та інша інформація про дії за рахунками потерпілого скеровувались на інший номер мобільного телефону НОМЕР_23 підконтрольний та вказаний при зміні персональних даних ОСОБА_9 , ОСОБА_30 та ОСОБА_8 .

Після цього ОСОБА_9 , використовуючи підроблену інформацію через додаток «Приват 24» намагався підняти ліміт на зняття готівки за добу. Після невдалої спроби ОСОБА_9 , керуючись підказками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , використовуючи мобільний номер НОМЕР_23 , як фінансовий до рахунку ОСОБА_20 , зателефонував на номер НОМЕР_3 гарячої лінії АТ «КБ «Приватбанк» та, представляючись ОСОБА_20 , називаючи його повні анкетні дані та кодове секретне слово, намагався повторно підняти ліміт зняття коштів з метою подальшого заволодіння грошовими коштами.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, які повністю узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зокрема, зазначив, що під час відбування покарання в ДУ «Вінницька ВК (№86)» він створив організовану злочинну групу, до складу якої залучив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Грошовими коштами потерпілих вони заволоділи за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, які повністю узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зокрема, зазначив, що під час відбування покарання в ДУ «Вінницька ВК (№86)» він приєднався до організованої ОСОБА_7 злочинної групи. Грошовими коштами потерпілих вони заволоділи за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Обвинувачений ОСОБА_9 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, які повністю узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зокрема, зазначив, що під час відбування покарання в ДУ «Вінницька ВК (№86)» він приєднався до організованої ОСОБА_7 злочинної групи. Грошовими коштами потерпілих вони заволоділи за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Допит обвинувачених відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачені надали суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їм діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань, зважаючи на відмову представника сторони обвинувачення та сторони захисту від здійснення допиту свідків у кримінальному провадженні, про допит яких вони клопотали, суд дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-висновок експерта № СЕ-19/123-22/5544-ВЗ від 28.07.2022, відповідно до якого голос та мовлення зафіксовані на записах фонограм файлів з назвами 09-25-32.1-55.wav, 09-26-53.1-55.wav, 09-35-34.1-92.wav, 09-45-05.1-92.wav, 10-01-36.1-92.wav, 10-04-26.1-55.wav, 10-13-14.1-92.wav, 10-34-32.1-55.wav, 11-13-03.1-92.wav, 12-53-46.1-92.wav, 13-16-23.1-92.wav, 13-16-45.1-92.wav, 13-20-08.1-92.wav, 13-28-52.1-92.wav, 13-29-28.1-92.wav, 17-10-28.1-92.wav,17-11-48.1-92.wav, 17-12-05.1-92.wav, 19-15-00.1-55.wav, 19-19-25.1-55.wav, 19-20-31.1-55.wav, 21-39-53.1-92.wav, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_8 , який помічений на стенограмі протоколу №912т/232-2021 від 30.09.2021 як «Л». Голос та мовлення зафіксовані на записах фонограм файлів з назвами 10-34-32.1-55.wav, 14-04-08.1-92.wav, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_13 , яка помічена на стенограмі протоколу №912т/232-2021 від 30.09.2021 як «Ольга». На рівні адитивного сприйняття експерта не встановлено схожість характеристик голосу й мовлення ОСОБА_13 у зразку, наданому для порівняння, та голосу й мовлення дикторів на фонограмах файлів з назвами 09-24-30.1-92.wav, 09-25-32.1-55.wav, 09-35-34.1-92.wav, 09-45-05.1-92.wav, 09-56-02.1-92.wav, 10-01-36.1-92.wav, 10-13-14.1-92.wav, 11-13-03.1-92.wav, 12-53-46.1-92.wav, 13-16-23.1-92.wav, 13-29-28.1-92.wav, 16-47-35.1-92.wav, 17-10-28.1-92.wav, 17-12-05.1-92.wav, 17-17-46.1-92.wav, 19-07-49.1-55.wav, 21-39-53.1-92.wav, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min. Голос та мовлення зафіксовані на записах фонограм файлів з назвами 12-53-46.1-92.wav, 13-29-28.1-92.wav, 16-47-35.1-92 wav, 21-39-53.1-92 wav, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_14 , який помічений на стенограмі протоколу №912т/232-2021 від 30.09.2021 як «О» або «ОСОБА_39». На рівні адитивного сприйняття експерта не встановлено схожість характеристик голосу й мовлення ОСОБА_14 у зразку, наданому для порівняння, та голосу й мовлення дикторів на фонограмах файлів з назвами 09-26-53.1-55.wav, 09-37-50.1-55.wav, 09-45-05.1-92.wav, 09-47-30.1-55.wav, 09-50-19.1-55.wav, 09-54-18.1-55.wav, 09-59-41.1-55.wav, 10-04-26.1-55.wav, 10-10-11.1-55.wav, 10-13-14.1-92.wav, 10-13-55.1-55.wav, 10-30-13.1-55.wav, 10-34-32.1-55.wav, 11-13-03.1-92.wav, 13-16-45.1-92.wav, 13-20-08.1-92.wav, 13-28-52.1-92.wav, 13-34-09.1-92.wav, 14-04-08.1-92.wav, 17-10-28.1-92.wav, 17-12-05.1-92.wav, 19-08-47.1-55.wav, 19-15-00.1-55.wav, 19-20-31.1-55.wav, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min;

-висновок експерта № СЕ-19/123-22/6567-ВЗ від 25.07.2022, згідно з яким голос та мовлення зафіксовані на фонограмі файлу з назвою 210802_140926 (часові проміжки: 19.50-20.50, 21.25-22.20, 25.30-30.01), що містяться на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_8 , який помічений на стенограмі протоколу огляду документів від 17.07.2022 як «Лукашук»;

-висновок експерта № СЕ-19/123-22/5540-ВЗ від 25.07.2022, відповідно до якого голос та мовлення зафіксовані на записах фонограм файлів з назвами 210731_112422.mp3, 210731_113434.mp3, 210731_114450.mp3, 210731_115502.mp3, 210731_121118.mp3, 210731_122129.mp3, 210731_123141.mp3, 210731_124335.mp3, 210731_125346.mp3, 210731_130358.mp3, 210804_074113.mp3, 210804_081125.mp3, 210804_083326.mp3, 210804_090249.mp3, 210804_102955.mp3, 210804_103821.mp3, 210804_104306.mp3, 210804_104906.mp3, 210804_105734.mp3, 210804_110433.mp3, 210804_111035.mp3, 210804_113200.mp3, 210804_115747.mp3, 210804_122759.mp3, 210807_072729.mp3, 210807_083112.mp3, 210807_085306.mp3, 210807_090756.mp3, 210807_092807.mp3, 210807_100326.mp3, 210807_100841.mp3, 210807_102853.mp3, 210807_104954.mp3, 210807_111808.mp3, 210807_112835.mp3, 210807_113143.mp3, 210807_113645.mp3, 210807_114158.mp3, 210808_063411.mp3, 210808_084802.mp3, 210808_085911.mp3, 210808_094651.mp3, 210808_100702.mp3, 210808_103226.mp3, 210808_105238.mp3, 210808_111651.mp3, 210808_112146.mp3, 210808_112302.mp3, 210808_112428.mp3, 210808_112744.mp3, 210808_113425.mp3, 210808_115437.mp3, 210808_115850.mp3, 210808_120041.mp3, 210808_122053.mp3, 210808_122317.mp3, 210808_122828.mp3, 210810_153559.mp3, 210810_155611.mp3, 210810_161623.mp3, 210810_163635.mp3, 210810_165647.mp3, 210810_171659.mp3, 210810_153559.mp3, що містяться на диску для лазерних систем зчитування «MyMedia» DVD-R 4.7 Gb 16х120 min, який помічений на стенограмах протоколів огляду документів від 05.06.2022, 07.06.2022, 08.06.2022, 09.06.2022, 10.06.2022, як «Лукашук» належать ОСОБА_8 ;

-висновок експерта № СЕ-19/123-22/5541-ВЗ від 13.07.2022, згідно з яким голос та мовлення зафіксовані на записах фонограм файлів з назвами 210802_113018.mp3, 210802_113018.mp3, 210802_120239.mp3, 210804_102955.mp3, 210804_104306.mp3, 210804_104906.mp3, 210804_110433.mp3, 210804_110821.mp3, 210804_111035.mp3, 210804_115747.mp3, 210804_122759.mp3, 210807_072729.mp3, 210807_081023.mp3, 210807_083112.mp3, 210807_084830.mp3, 210807_085306.mp3, 210807_090756.mp3, 210807_092807.mp3, 210807_100326.mp3, 210807_100841.mp3, 210807_102853.mp3, 210807_104954.mp3, 210807_111216.mp3, 210807_111808.mp3, 210807_112707.mp3, 210807_112835.mp3, 210807_113143.mp3, 210807_113645.mp3, 210807_114158.mp3, 210808_063411.mp3, 210808_085911.mp3, 210808_094651.mp3, 210808_100702.mp3, 210808_112744.mp3, 210808_113425.mp3, 210808_120041.mp3, 210808_122828.mp3, 210810_153559.mp3, 210810_155611.mp3, 210810_161623.mp3, 210810_163635.mp3, 210810_165647.mp3, 210810_171659.mp3, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_9 , який помічений на стенограмі протоколів огляду документів від 05.06.2022, 07.06.2022, 08.06.2022, 09.06.2022, 10.06.2022, як «Невстановлена особа». Голос та мовлення дикторів: що промовляє фразу « З клієнтом працює служба безпеки» на фонограмі файлу з назвою «210802_115601.mp3», що промовляє фразу «А я ж та курнул уже» на фонограмі файлу з назвою «210802_123252.mp3», що промовляє фразу «Спрашивай адно, а я всьо» на фонограмі файлу з назвою «210804_074113», що промовляє фразу «Ну я ж паказивал размєр, какой должен бить» на фонограмі файлу з назвою «210804_081125.mp3», що промовляє фразу «Ми на зв`язку, розмова не переривається» на фонограмі файлу з назвою «210804_083326.mp3», що промовляє фразу «Вас турбує центральний офіс служби безпеки приватбанку» на фонограмі файлу з назвою «210804_090249.mp3», що промовляє фразу «Дєсять тисяч» на фонограмі файлу з назвою «210804_103821.mp3», що промовляє фразу «Пять купюр, двє пітсот» на фонограмі файлу з назвою «210804_105734.mp3», що промовляє фразу «Ета тіпа ти /застосоване слово ненормативної лексики/ Колю, да?» на фонограмі файлу з назвою «210804_113200.mp3», що промовляє фразу «А 5869 навєрна» на фонограмі файлу з назвою «210808_084802.mp3», що промовляє фразу «Нєт простіть нє магу давай» на фонограмі файлу з назвою «210808_103226.mp3», що промовляє фразу «Надаються державні кошти» на фонограмі файлу з назвою «210808_115437.mp3», що промовляє фразу «Надаються державні кошти» на фонограмі файлу з назвою «210808_115437.mp3», що промовляє фразу «Другу карту вставляємо в банкомат» на фонограмі файлу з назвою «210808_115850.mp3», що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_9 . На рівні адитивного сприйняття експерта не встановлено схожість характеристик голосу й мовлення ОСОБА_9 та голосу та мовлення дикторів на фонограмах файлів з назвами у зразку, наданому для порівняння, та голосу й мовлення дикторів на фонограмах файлів з назвами 210808_105238.mp3, 210808_105633.mp3, 210808_111651.mp3, 210808_111952.mp3, 210808_112146.mp3, 210808_112302.mp3, 210808_112428.mp3, 210808_115848.mp3, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min;

-висновок експерта № СЕ-19/123-22/5543-ВЗ від 21.07.2022, відповідно до якого голос та мовлення зафіксовані на записах фонограм файлів з назвами 210731_112422.mp3, 210731_113434.mp3, 210731_114450.mp3, 210731_121118.mp3, 210731_122129.mp3, 210731_123141.mp3, 210802_113018.mp3, 210802_114049.mp3, 210802_115601.mp3, 210802_120239.mp3, 210802_123252.mp3, 210804_074113.mp3, 210804_081125.mp3, 210804_090249.mp3, 210804_102955.mp3, 210804_104306.mp3, 210804_104906.mp3, 210804_105734.mp3, 210804_110433.mp3, 210804_111035.mp3, 210804_113200.mp3, 210804_115747.mp3, 210807_072729.mp3, 210807_081023.mp3, 210807_083112.mp3, 210807_085306.mp3, 210807_090756.mp3, 210807_092807.mp3, 210808_085911.mp3, 210808_100702.mp3, 210808_103226.mp3, 210808_112302.mp3, 210808_112428.mp3, 210808_112744.mp3, 210808_113425.mp3, 210808_122828.mp3, 210810_153559.mp3, 210810_155611.mp3, 210810_161623.mp3, 210810_163635.mp3, 210810_165647.mp3, 210810_171659.mp3, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_7 , який помічений на стенограмі протоколів огляду документів від 05.06.2022, 07.06.2022, 08.06.2022, 09.06.2022, 10.06.2022, як « ОСОБА_31 ». Голос та мовлення дикторів, що промовляє фразу «Вас турбує Служба безопасності приватбанка, мете звати ОСОБА_32 » на фонограмі фійлу з назвою «210731_112422.mp3», що промовляє фразу «п`ять хвилин тому назад» на фонограмі файлу з назвою «210731_113434.mp3», що промовляє фразу «Да я вмився» на фонограмі файлу з назвою «210731_123141.mp3», що промовляє фразу «Давай я тєбє напішу есемеску» на фонограмі файлу з назвою «210804_081125.mp3», що промовляє фразу «Так, інформація підтверджується» на фонограмі файлу з назвою «210804_083326.mp3», що промовляє фразу «Карта озадбанка є» на фонограмі файлу з назвою «210804_090249.mp3», що промовляє фразу « ОСОБА_32 фамілія ОСОБА_33 » на фонограмі файлу з назвою «210808_112744.mp3», що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_7 . На рівні адитивного сприйняття експерта не встановлено схожість характеристик голосу й мовлення ОСОБА_7 та голосу й мовлення дикторів на фонограмах файлів з назвами 210731_115502.mp3, 210731_124335.mp3, 210804_110821.mp3, 210804_122759.mp3, 210807_100326.mp3, 210807_100841.mp3, 210807_102853.mp3, 210807_104954.mp3, 210807_111216.mp3, 210807_111808.mp3, 210807_112707.mp3, 210807_112835.mp3, 210807_113143.mp3, 210807_113645.mp3, 210808_105238.mp3, 210808_105633.mp3, 210808_111651.mp3, 210808_111952.mp3, 210808_112146.mp3, 210808_115848.mp3, 210808_115850.mp3, 210808_122053.mp3, 210808_122317.mp3, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min. Голос та мовлення зафіксовані на записах фонограм файлів з назвами 11-59-50.1-94.wav, 12-15-56.1-94.wav, 12-47-11.1-94.wav, 12-53-25.1-94.wav, 14-20-21.1-94.wav, 14-53-21.1-94.wav, 16-49-19.1-94.wav, 17-51-59.1-94.wav, 17-55-58.1-94.wav, що збережені на диску для лазерних систем зчитування DVD-R марки «MY MEDIA» 16х4.7 Gb 120 min, належать ОСОБА_7 , який помічений на стенограмі протоколу №913т/232-2021 від 30.09.2021 як «М».

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, аналізуючи показання обвинувачених, надані стороною обвинувачення докази, суд дійшов до такого висновку, що в судовому засіданні був підтверджений факт заволодіння обвинуваченими майном (грошовими коштами) потерпілих, а також факт несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж.

Зокрема, обвинувачені в судовому засіданні вказані обставини не заперечували, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень. При цьому показання обвинувачених повністю узгоджуються наданими суду доказами, а саме - висновками фоноскопічних експертиз, відповідно до яких встановлена належність голосів на записах обвинуваченим.

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діянь обвинувачених, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі - ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі - Постанова № 10). Зокрема, згідно із зазначеними роз`ясненнями обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

ВСУ в постанові від 24.11.2016 (справа № 5-250кс16) зазначив, що стаття 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) (шахрайство) не вимагає, щоб особа, яка вводиться в оману при вчиненні шахрайства, і потерпілий від цього злочину (тобто той, кому заподіюється майнова шкода) збігались. До суб`єктів обману при вчиненні шахрайства належать не лише власники, а й інші особи, уповноважені на вчинення юридично значущих дій стосовно майна. Введення таких осіб в оману дає підстави говорити про опосередковане вчинення шахрайства.

Для кваліфікації скоєного як шахрайства не має значення рівень витонченості обману, ступінь обачності або, навпаки, легковажності потерпілого. Важливо, щоб потерпілий не усвідомлював факту застосування щодо нього обману, щоб обманні дії винного були ефективними в аспекті успішного заволодіння чужим майном (правом на нього). Обов`язковою ознакою шахрайства визнається вже згадувана добровільність передачі майна чи права на нього; щоправда, така добровільність має умовний (уявний) характер, адже насправді дії зазначених осіб щодо передачі майна чи права на нього зумовлені тим, що вони введені в оману. Між діянням винного і помилкою потерпілої особи, яка передає майно, повинен бути причинний зв`язок.

У постанові від 27.02.2018 (справа № 541/440/15-к) Верховний Суд (далі - ВС) роз`яснив, що шахрайство - це форма заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Це означає, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення шахрайства.

Аналогічна позиція викладена й в постанові ВС від 17.04.2018 (справа № 628/1637/16-к).

У постанові від 05.04.2018 (справа № 658/1658/16-к) ВС зазначив, що з об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою.

При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість про вигідність або обов`язковість передачі йому майна чи права на нього.

Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто, при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього.

У постанові від 02.04.2019 (справа № 655/289/17) ВС зауважив, що обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

У постанові від 04.08.2021 (справа № 712/10080/15-к) ВС зауважив, що складовою підстави кримінальної відповідальності за шахрайство є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявного права на нього. Кримінальна відповідальність за шахрайство пов`язана зі встановленням усвідомлення винним факту заволодіння чужим майном з метою його безоплатного, безповоротного обернення на свою користь (чи третіх осіб) за відсутності законних підстав, збільшення внаслідок цього власних або третьої особи майнових фондів.

Усвідомлення винуватою особою, кому саме належить чуже майно та на яких підставах, чи заволодіває він майном, використавши оману власника цього майна, чи оману іншої особи, у володінні якої воно перебуває, не є вирішальним для встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК.

Оскільки обман є особливим видом інформаційного (дезінформаційного) впливу, його застосування спрямоване на відображення в свідомості обманутого у перекрученому, спотвореному вигляді фактів чи обставин, що обумовлюють рішення про передачу майна. Винний втручається в сферу психічної (інтелектуальної та вольової) діяльності іншої особи, фальсифікує її уявлення про відповідні обставини, вводить цю особу в оману, внаслідок чого вона обирає ту чи іншу лінію поведінки без знання про істинний, дійсний стан справ, її уявлення і судження фальсифіковані, а волевиявлення, та вчинки обумовлені обманними діями винного.

При цьому виникнення умислу передує заволодінню чужим майном, а обман як спосіб учинення злочину може виявлятися як у формі дії, так і бездіяльності або поєднувати зазначені форми впливу з метою введення в оману чи підтримання омани, яка виникла поза протиправними діями винуватої особи.

В постанові від 14.07.2021 (справа № 176/952/20) ВС звернув увагу на те, що обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховання певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Відповідно, обов`язковою умовою визнання обману чи зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно.

Принциповим у цьому питанні, як зазначив ВС, є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа, умисно, з корисливих мотивів заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема й беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, використовуючи певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений, в тому числі й виходячи з сукупності фактичних дій такої особи. Вказане узгоджується з правовою позицією ВС, викладеною в постанові від 03.03.2021 (справа № 127/11849/15-к).

За результатом судового розгляду встановлено, що заволодіння майном потерпілих - грошовими коштами останніх - відбулось саме шляхом обману, а саме повідомлення неправдивих відомостей. Зокрема, обвинувачені телефонували до потерпілих та представлялись працівниками банківських установ, повідомляючи неправдиву інформацію щодо несанкціонованого зняття коштів з банківських рахунків потерпілих, вказували останнім конкретний алгоритм дій за допомогою якого заволодівали грошовими коштами потерпілих.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у абзаці першому пункту 24 постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009, злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 14.05.2020 (справа 405/2648/18) ВС роз`яснив, що для висновку про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину досить встановлення узгодженості їхніх дій. Зокрема, як зазначив ВС у згаданій постанові, про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину вказує узгодження співучасниками предмета злочину, місця, часу, способу вчинення та змісту функцій, які будуть здійснювати співучасники. Попередня змова може мати місце не лише в усній або письмовій формах, а й за допомогою конклюдентних дій, зокрема, безпосередньо через поведінку співучасників, яка свідчить про їх намір вчинити злочин.

У постанові від 10.12.2020 (справа 464/710/18) ВС зауважив, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій - поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

Як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_34 у кінці липня 2021 року залучив до злочинної діяльності обвинуваченого ОСОБА_8 , діючи узгоджено, з метою реалізації спільного злочинного умислу на протиправне заволодіння майном потерпілого, останні заволоділи грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 . А тому суд вважає, що за даним фактом в судовому засіданні підтверджена наявність у їх діянні попередньої змови на вчинення інкримінованого діяння.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на початку серпня 2021 року ОСОБА_7 створив організовану злочину групу, до складу якої увійшли ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Суд враховує роз`яснення, надані у пункту 4 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 23.12.2005 «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» (далі - Постанова № 13), відповідно до яких утворення (створення) організованої групи чи злочинної організації слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для заняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації злочину і включають підшукання співучасників, об`єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов`язків, складення плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи (організації) є утворення стійкого об`єднання осіб для заняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв`язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних частин.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 13 випливає, що керування організованою групою або злочинною організацією полягає у вчиненні сукупності дій, спрямованих на управління їх функціонуванням як стійких об`єднань осіб (забезпечення існування, відповідного рівня організованості, дотримання загальних правил поведінки і дисципліни; вербування нових учасників, розподіл або перерозподіл між ними функціональних обов`язків; планування конкретних злочинів і злочинної діяльності в цілому; організація заходів щодо прикриття останньої; вдосконалення структури об`єднання) та здійсненням ними злочинної діяльності (визначення її мети і напрямів, конкретних завдань об`єднання, його структурних частин або окремих учасників, координація їхніх дій; ініціювання здійснення певного виду злочинної діяльності чи вчинення конкретних злочинів тощо). Зазначені дії організаційного характеру можуть здійснюватись у формі віддання наказів, розпоряджень, давання доручень, проведення інструктажів, прийняття звітів про виконання тих чи інших дій, застосування заходів впливу щодо учасників злочинного об`єднання за невиконання наказів і доручень або порушення встановлених у ньому правил поведінки.

Відповідно до пункту 8 Постанови № 13 якщо конкретні дії організаційного характеру (організація відповідного стійкого злочинного об`єднання або керування ним) за своїми ознаками утворюють самостійний склад злочину, то особу, яка їх вчинила, треба визнавати виконавцем такого злочину, а її дії додатково кваліфікувати за відповідною статтею Особливої частини КК (зокрема, за ч. 1 ст. 255, ст. 257).

Пунктом 9 Постанови № 13 визначено, що під організованою групою (ч.3 ст. 28 КК) належить розуміти внутрішньо стійке об`єднання трьох і більше осіб, яке було попередньо утворене з метою вчинення ряду злочинів або тільки одного, який потребує ретельної довготривалої підготовки. Таку групу слід вважати утвореною з моменту досягнення її учасниками домовленості про вчинення першого злочину за наявності планів щодо подальшої спільної злочинної діяльності.

ВСУ у своїй постанові від 19.02.2015 зробив висновок щодо визначення вчинення злочину організованою групою як окремою (складною) формою співучасті (сумісної злочинної діяльності). У вказаній постанові зазначено, що у разі вчинення злочину стійким об`єднанням необхідно обов`язково встановити факт існування такого об`єднання та визначити його вид як організованого. Суб`єкт кваліфікації повинен виходити за межі події злочину, поглиблюючись в юридичну природу розвитку та злочинної діяльності відповідного об`єднання.

Згідно з частиною третьою статті 28 КК злочин визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) злочинів, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Утворення (створення) організованої групи чи злочинної організації слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для зайняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації злочину і включають підшукування співучасників, об`єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов`язків, складання плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи (організації) є утворення стійкого об`єднання осіб для зайняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв`язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних частин.

Організована група, на відміну від групи з попередньою змовою (без попередньої змови), утворюється не одномоментно, а впродовж тривалого часу.

Належить ураховувати, що співучасть у злочині не є тотожним поняттям співучасті в злочинній діяльності, оскільки співучасть у злочині полягає у взаємодії співучасників, спрямованій лише на забезпечення злочинного результату, співучасть же у злочинній діяльності передбачає забезпечення не тільки злочинного результату, але й збереження самого об`єднання на майбутнє (як цілісного суб`єкта злочинної діяльності).

У наведеній постанові ВСУ сформулював висновок про визначення вчинення злочину організованою групою як окремою (складною) формою співучасті (сумісної злочинної діяльності), який полягає в такому: для визнання групи організованою недостатньо встановлення наміру одного (декількох) осіб займатися злочинною діяльністю, якими б широкомасштабними не були їх плани. Самі по собі наміри можуть свідчити лише про можливу перспективу розвитку групи, але не про рівень цього розвитку.

За змістом частини третьої статті 28 КК злочин може бути справою організованого об`єднання лише в тому випадку, коли таке об`єднання утворено попередньо, звідси, має бути доведено, що вчиненню злочину організованою групою передували дії щодо її утворення.

Конструктивною ознакою організованої групи, яка виділяє цю форму співучасті, є не попередня змова, а стійкість групи, тобто набуття нею таких внутрішніх механізмів, які убезпечують її існування, і спроможність протидіяти дезорганізуючим факторам (зовнішнім чи внутрішнім).

Отже, обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердив, що на початку серпня 2021 року він створив організовану злочину групу, до складу якої залучив ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Як організатор та керівник організованої злочинної групи ОСОБА_7 здійснював загальне керівництво по заволодінню грошовими коштами потерпілих шляхом обману та забезпечував їх подальше спрямування на карткові рахунки інших осіб, які не були обізнані про злочинне походження коштів; забезпечував незаконне постачання у колонію засобів зв`язку (мобільних телефонів, сім-карт, тощо), розподіляв функції учасників групи, спрямовані на досягнення розробленого плану, відомого всім учасникам групи; безпосередньо вчиняв дії, пов`язані з введенням потерпілих в оману, розподіляв кошти між учасниками створеної організованої групи, отримані в результаті шахрайських дій, використовував отримані в результаті злочинної діяльності кошти для забезпечення подальшої діяльності очолюваної ним організованої групи.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як виконавці, діючи відповідно розробленого та відомого всім учасникам організованої групи спільного плану вчинення злочинів, безпосередньо приймали участь у вчиненні злочинів; використовуючи заздалегідь отриману за допомогою мобільних додатків (програм для миттєвого обміну повідомленнями) інформацію щодо анкетних даних потерпілих осіб, безпосередньо телефонували потерпілим та вчиняли дії, пов`язані з введенням останніх в оману, а за наслідком конкретного факту заволодіння коштами за їх безпосередньої участі забезпечували їх подальше спрямування на карткові рахунки довірених осіб.

При цьому суд враховує, що пояснення обвинувачених повністю узгоджуються між собою. А тому суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт вчинення кримінальних правопорушень організованою групою.

Вирішуючи питання про наявність в діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки кримінальних правопорушень як повторність, суд враховує таке.

У примітці 1 до статті 185 КК зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 88 КК випливає, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 раніше неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності за вчинення майнових злочинів. Зокрема, ОСОБА_7 востаннє засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28.07.2017 за частиною другою статті 187 КК до покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_8 - вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28.11.2019 за частиною другою статті 185 КК до 1 року позбавлення волі та вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28.08.2020 за частиною першою статті 309, частиною другою статті 307, з урахуванням положень частини четвертої статті 70 КК до покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, ОСОБА_9 - вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 20.06.2017 за частиною другою статті 187 КК до покарання у виді 7 років позбавлення волі. Вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень в межах цього кримінального провадження, як слідує з примітки 1 до статті 185 КК, утворює повторність кримінальних правопорушень.

Крім того, суд враховує, що згідно з пред`явленим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинуваченням, останні обвинувачуються у вчиненні численної кількості ідентичних правопорушень.

У постанові від 14.09.2020 (справа № 591/4366/18) ВС зауважив, що єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Отже, як зазначив ВС, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних кримінальних правопорушень, для повторності кримінальних правопорушень не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинене кримінальне правопорушення.

З огляду на викладене, суд вважає, що в діях обвинувачених також наявні ознаки повторності.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов за переконання, що дії обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за фактом заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК, за ознаками заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб; за фактом заволодіння грошовими коштами потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_25 та ОСОБА_29 дії обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК, за ознаками заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненого повторно, організованою групою; за фактом авторизації в автоматизованій системі додатку «Приват 24» під даними потерпілого ОСОБА_20 та подальшої зміни логіну та паролю дії обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 КК, за ознаками несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж, що призвело до витоку, підробки, блокування інформації та порушення встановленого порядку її маршрутизації, вчиненого організованою групою.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачені вчинили ряд умисних корисливих злочинів різного ступеню тяжкості, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_35 - нетяжкий злочин, тяжкий злочин та особливо тяжкі злочини, а обвинувачений ОСОБА_9 - тяжкий злочин та особливо тяжкі злочини. Суд враховує, що обвинувачені винуватість у вчиненні інкримінованих їм діянь визнали, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин їх вчинення, при цьому у вчиненому розкаялись. Також суд враховує, що обвинувачені на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувають.

Разом з тим, суд також приймає до уваги, що обвинувачені раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення майнових злочинів та вчинили нові кримінальні правопорушення під час відбування призначених їм покарань.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинувачених, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених обставин, що обтяжують покарання, суд враховує таке.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

Разом з тим, згідно з приміткою 1 до статті 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Як суд вже зазначив вище, вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, передбачених статтею 190 КК утворює в діях останніх повторність, що впливає на кваліфікацію дій обвинувачених. Разом з тим, за результатом судового розгляду також доведена винуватість обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 КК, що не утворює повторності, однак свідчить про наявність в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ознак рецидиву кримінальних правопорушень.

Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинувачених, є рецидив кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, осіб обвинувачених, їхнього ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують їх покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкція частини другої статті 190 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років. В свою чергу санкція частини четвертої статті 190 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років, а санкція частини третьої статті 361 КК - від трьох до восьми років.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження прокурор належними, достатніми та допустимими доказами не довів, що призначення обвинуваченим менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченим максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість, суд вважає за можливе, враховуючи обставини справи, призначити обвинуваченим мінімально допустимий строк кримінального покарання, визначений санкціями кримінального закону.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення обвинуваченим додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону (частини четвертої статті 190 КК), у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Санкцією частини четвертої статті 190 КК визначене безальтернативне призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна. Зазначена правова норма є імперативною.

Суд враховує роз`яснення, надані у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

Також у постанові від 28.04.2020 (справа № 133/2968/18) ВС зауважив, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Отже, враховуючи зазначені роз`яснення, а також те, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили умисні особливо тяжкі злочини саме з корисливих мотивів, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченим додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді конфіскації майна, що належить їм на праві приватної власності.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення обвинуваченим додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону (частини третьою статті 361 КК), у виді позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Санкцією частини третьої статті 361 КК визначена альтернативна призначення додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

У постанові від 04.09.2023 (справа № 404/2081/22) ВС звернув увагу на те, що згідно з положеннями статті 55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду чи займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, у цій постанові ВС зауважив про наявність у суду права призначити обвинуваченому додатково покарання, передбаченого санкцією кримінального закону. При цьому суд враховує роз`яснення, надані у пункті 17 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до статті 55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю.

Як встановлено судом, вчинення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінальних правопорушень не пов`язане з їхніми посадами або зайняттям ними певною діяльністю, а тому суд вважає за можливе не призначати обвинуваченим додаткове покарання у виді позбавлення права займати певні посади або займатися певною діяльністю.

Відповідно до частини першої статті 70 КК при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Частиною другою зазначеної статті регламентовано, що при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання.

З урахуванням зазначених приписів статті 70 КК суд дійшов до переконання, що остаточним покаранням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 необхідно визначити покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить їм на праві приватної власності.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на цей час відбувають покарання за попередніми вироками та вчинили інкриміновані їм злочини (винуватість у вчиненні яких була доведена за результатом судового розгляду) під час відбування зазначених покарань.

Частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

З огляду на викладене, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 остаточного покарання врахуванню підлягають покарання за вироками Вінницького міського суду Вінницької області від 28.07.2017 та 28.08.2020.

Отже, зважаючи на положення статті 71 КК, суд дійшов до переконання, що в цьому випадку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироками Вінницького міського суду Вінницької області від 28.07.2017 та 28.08.2020 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить їм на праві приватної власності.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення їх від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачені раніше неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, проте належних висновків для себе не зробили та під час відбування покарання вчинили нові умисні тяжкі майнові злочини. А тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для звільнення обвинувачених від відбування призначених покарань з випробуванням відсутні, а виправлення обвинувачених без ізоляції від суспільства не можливе.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на момент розгляду кримінального провадження відбували покарання за попереднім вироком, початок строку відбування покарання останнім необхідно рахувати з моменту проголошення вироку суду, натомість обвинуваченому ОСОБА_9 початок строку відбування покарання слід рахувати з дня набрання вироком суду законної сили.

Потерпілі ОСОБА_20 , ОСОБА_29 , ОСОБА_15 та ОСОБА_10 заявили цивільні позови у кримінальному провадженні, відповідно до яких просять стягнути з обвинувачених матеріальну шкоду.

Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що злочинними діями обвинувачених потерпілим була завдана майнова шкода, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення цивільних позовів потерпілих в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно зі статтею 1190 ЦК особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність таких осіб у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

При цьому ВС у постанові від 19.11.2019 (справа № 396/1802/17) зауважив, що суд не позбавлений права змінити солідарний порядок стягнення коштів на дольовий, і така зміна залежить від позиції потерпілого. Разом з тим, правові підстави для зміни такого порядку в судовому засіданні встановлені не були, а тому суд вважає, що обвинувачені мають нести саме солідарний обов`язок з відшкодування завданої потерпілим шкоди.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона - в даному випадку потерпіла - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, потерпілі посилались на відомості, викладені у обвинувальному акті щодо заволодіння обвинуваченими їхніми грошовими коштами.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Згідно з пред`явленим обвинуваченням розмір шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_20 становить 40000 грн., потерпілій ОСОБА_29 - 11200 грн., потерпілій ОСОБА_15 - 20000 грн., потерпілому ОСОБА_10 - 28000 грн.

За результатом судового розгляду зазначені суми знайшли своє підтвердження. Отже, суд вважає, що в кримінальному провадженні встановлений розмір завданої потерпілим шкоди відповідно до визначеного кримінально-процесуальним законом порядку. Тому суд вважає, що позовні вимоги потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_29 , ОСОБА_15 та ОСОБА_10 в частині стягнення з обвинувачених на їхню користь заявлених сум обґрунтовані та мають бути задоволені.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову адвокат ОСОБА_36 поданого в інтересах потерпілого ОСОБА_25 , суд враховує таке.

Відповідно до поданого позову адвокат ОСОБА_36 просить суд стягнути з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_25 30000 грн. матеріальної шкоди, 5000 грн. - моральної шкоди, а також 3000 грн. - витрат на послуги адвоката.

Сума матеріальних збитків, завданих потерпілому ОСОБА_25 вчиненим обвинуваченими злочином, становить 30000 грн. Зазначена сума знайшла своє підтвердження за результатом розгляду кримінального провадження, а тому суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_25 матеріальної шкоди обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У заявлених позовних вимогах адвокат ОСОБА_36 також просить стягнути з обвинувачених на користь ОСОБА_25 витрати на послуги адвоката (правничу допомогу) у сумі 3000 грн. На підтвердження понесення зазначених витрати до цивільного позову долучено копію договору про надання правової допомоги б/н від 31.08.2022 та копію квитанції до прибуткового касового ордера, відповідно до якої ОСОБА_25 сплатив 3000 грн. згідно із зазначеним договором. Отже, розмір понесених ОСОБА_25 витрат на правничу допомогу був документально підтверджений, а тому позовні вимоги в цій частині також слід задовольнити.

Натомість, вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення цивільного позову в частині стягнення з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_25 моральної шкоди, суд враховує таке.

За результатом проведення підготовчого судового засідання суд своєю ухвалою від 09.02.2023 позовну заяву адвоката ОСОБА_36 в інтересах потерпілого ОСОБА_25 в частині стягнення з обвинувачених моральної шкоди залишив без руху, надавши строк до 14.02.2023 для усунення недоліків, а саме сплати судового збору в розмірі 992,4 грн.

У зазначені ухвалі суд навів мотиви щодо залишення позовної заяви без руху.

Зокрема, частиною четвертою статті 177 ЦПК визначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що за подання до суду, зокрема, позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В свою чергу за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 6 частини першої статті 5 зазначеного Закону регламентовано, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. При цьому Законом не передбачене звільнення від сплати судового збору у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Адвокат ОСОБА_36 в інтересах потерпілого ОСОБА_25 подала до суду позовну заяву, відповідно до якої просить суд стягнути з обвинувачених як матеріальну, так і моральну шкоду. Жодного документа, який би підтверджував наявність у потерпілого пільг щодо сплати судового збору, визначених статтею 5 Закону України «Про судовий збір» до позовної заяви долучено не було. Натомість, адвокат ОСОБА_36 у подані позовній заяві послалась на пункт 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як на підставу звільнення від сплати судового збору.

Як вже суд зазначив вище, зазначеним пунктом визначена пільга для сплати судового збору у справах про відшкодування саме матеріальних, а не моральних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У наданий судом строк, а саме до 14.02.2023, зазначений недолік виправлений не був. Крім того, і в подальшому відомостей щодо сплати потерпілим ОСОБА_25 судового збору суду надано не було.

З огляду на викладене, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовної заяви адвоката ОСОБА_36 в частині стягнення з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_25 моральної шкоди відсутні.

Питання щодо решти речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим суд враховує, що прокурор у судовому засіданні надав суду постанови старшого слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_37 про визнання предметів речовими доказами від 04.01.2022 та слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_38 про визнання предметів речовими доказами від 04.01.2022. Зазначені постанови були винесені в межах кримінального провадження № 0000549. Вказане кримінальне провадження не було об`єднано з кримінальним провадженням, яке перебуває на розгляді суду, а тому правові підстави для вирішення питання щодо речових доказів, вказаних у згаданій постанові, відсутні.

Будь-яких інших постанов про визнання предметів чи документів речовими доказами у цьому кримінальному провадженні суду надано не було. Саме тому, суд позбавлений можливості виконати вимоги статті 100 КПК.

Крім того, прокурор надав суду копії ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2022 та 11.01.2022 про накладення арешту на речові докази згідно із зазначеними вище постановами. Відповідні арешти були накладені в межах кримінального провадження № 0000549, а тому правові підстави для вирішення питання щодо доцільності їх скасування в межах кримінального провадження, що перебуває на розгляді суду відсутні.

Також згідно з наданою стороною обвинувачення копією ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2022 був накладений арешт на земельну ділянку, яка на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_7 . Зі змісту зазначеної ухвали випливає, що арешт був накладений з метою унеможливлення подальшого відчуження майна та забезпечення його схоронності. Враховуючи, що за результатом судового розгляду суд дійшов до висновку про доцільність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд вважає за недоцільне скасовувати зазначений арешт.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати та в якому розмірі.

Прокурор під час виступу у судових дебатах просив покласти усі процесуальні витрати у кримінальному проваджені на обвинуваченого ОСОБА_7 як організатора кримінальних правопорушень. У зв`язку з такою позицією сторони обвинувачення суд вважає слушним зауважити таке.

Частиною третьою статті 368 КПК визначено, що, якщо обвинувачуються декілька осіб, суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного з обвинувачених.

Згідно з положеннями частини другої статті 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

При цьому суд враховує роз`яснення, надані у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідно до яких у разі вчинення злочину групою осіб витрати на стаціонарне лікування потерпілого стягуються відповідно до частини другої статті 93 КПК з кожного засудженого окремо з урахуванням ступеня їх вини та майнового стану.

Аналогічний висновок міститься у постанові ВС від 01.10.2019 у справі № 555/551/17.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне, відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати покласти на обвинувачених у рівних частинах.

Вирішуючи питання щодо розміру процесуальних витрат (витрат на залучення експертів) у кримінальному провадженні, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Сторона обвинувачення з-поміж інших письмових доказів надала суду ряд висновків експертів та довідок (актів) щодо вартості їх проведення. Разом з тим, суд враховує, що під час дослідження наданих доказів було встановлено, що висновки експертів № СЕ-19/102-22/1516-НЗПРАП та СЕ-19/102-22/433-НЗПРАП були проведені в межах кримінального провадження № 0000549, яке (як вже суд зазначив вище) не було об`єднано з провадженням, яке перебуває на розгляді суду. Саме тому, суд дійшов до висновку, що правові підстави для стягнення з обвинувачених процесуальних витрат за їхнє проведення відсутні. Натомість на обвинувачених необхідно покласти процесуальні витрати у сумі 39832,52 грн. за залучення експертів за проведення фоноскопічних експертиз у межах цього кримінального провадження.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та четвертою статті 190 (в редакції Закону № 2617-VIII), частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною другою статті 190 Кримінального Кодексу України (в редакції Закону № 2617-VIII) у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (в редакції Закону № 2617-VIII) у виді 6 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності;

- за частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального Кодексу України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Згідно з частиною першою статті 71 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28.07.2017 призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 6 (шести) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Строк відбування покарання рахувати з дня проголошення вироку.

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та четвертою статті 190 (в редакції Закону № 2617-VIII), частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною другою статті 190 Кримінального Кодексу України (в редакції Закону № 2617-VIII) у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (в редакції Закону № 2617-VIII) у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності;

- за частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального Кодексу України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Згідно з частиною першою статті 71 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28.08.2020 призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Строк відбування покарання рахувати з дня проголошення вироку.

Визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190 (в редакції Закону № 2617-VIII), частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (в редакції Закону № 2617-VIII) у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності;

- за частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 361 Кримінального Кодексу України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частинах на користь держави 39832 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот тридцять дві) гривні 58 (п`ятдесят вісім) копійок витрат на залучення експертів.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_10 28000 (двадцять вісім тисяч) гривень матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 солідарно на користь:

- ОСОБА_15 20000 (двадцять тисяч) гривень матеріальної шкоди;

- ОСОБА_20 40000 (сорок тисяч) гривень матеріальної шкоди;

- ОСОБА_29 11200 (одинадцять тисяч двісті) гривень матеріальної шкоди;

- ОСОБА_25 30000 (тридцять тисяч) гривень матеріальної шкоди, 3000 (три тисячі) гривень витрат на правничу допомогу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженими, які утримуються під вартою, - в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: